Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

Позивач подала до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому з 21.01.2004 року також зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , який не є членом її сім`ї. Однак, останні десять років відповідач у вказаному будинку фактично не проживає, але і добровільно з реєстраційного обліку в ньому також не знімається, чим чинить позивачеві перешкоди у праві користування будинком. Тому позивач подала до суду дану позовну заяву, в якій просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 02.11.2021 року відкрито провадження за вказаним позовом та справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Одночасно роз`яснено відповідачу його право у 15 денний строк з дня одержання ухвали про відкриття провадження подати на адресу Кодимського районного суду Одеської області відзив на позов. Копію ухвали надіслано сторонам. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 13 ст. 128 ЦПК України та наказом Державної судової адміністрації України від 20 вересня 2013 року № 119 «Про реалізацію проекту надсилання судами SMS-повідомлень учасникам судового процесу (кримінального провадження) у місцевих та апеляційних загальних судах», про що свідчить відповідна довідка від 05.11.2021 року (а.с.29). При цьому, надала до суду заяву про розгляд за її відсутності, в якій зазначила про підтримання заявлених позовних вимог та відсутність заперечень проти заочного розгляду справи (а.с.33). Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-6, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України, про що свідчить повідомлення № 6600000929394 про особисте вручення 12.11.2021 року рекомендованого поштового відправлення № 6600000935688 із судовою повісткою-повідомленням (а.с.31), а також розписка про особисте отримання [PERSON] 08.11.2021 року судової повістки-повідомлення безпосередньо в суді (а.с.32). Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 18.07.2002 року та посвідченого приватним нотаріусом Кодимського районного нотаріального округу (а.с.9), який в свою чергу зареєстрований в Кодимському районному бюро технічної інвентаризації 18.07.2002 року за реєстровим № 595 у реєстровій книзі № 17 сторінка 23. В зазначеному житловому будинку з 21.04.2004 року зареєстрований відповідач [PERSON] , що підтверджується копією домової книги (а.с.4-7), а також відповіддю-повідомленням Кодимської міської ради Подільського району Одеської області від 29.10.2021 року № 232/13 на запит суду (а.с.26). Однак, фактично в житловому будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає більше п`яти років, про що свідчить акт, складений 17.08.2021 року депутатом Кодимської міської ради Одеської області Романенком В.Ф. (а.с.8), підпис якого засвідчений міським головою за № 461 від 17.08.2021 року. При цьому, відповідач [PERSON] добровільно з реєстраційного обліку в будинку не знімається, чим чинить позивачеві перешкоди у праві користування житловим будинком. При цьому, зі змісту позову виходить, що відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивача [PERSON] , яка є власником житла. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Такий висновок зазначений в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22 листопада 2018 року у справі № 591/4595/16-ц (провадження № 61-28757св18). Відповідно до положень ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас із цим ч.2 ст. 5 ЦПК України передбачає, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанов Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, пункт 57 та від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, пункт 72). В свою чергу застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. подібні висновки у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17(пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). В свою чергу нормами ст. 72 ЖК України передбачена можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а ст. 107 ЖК України і ст. 405 ЦК України передбачено підстави саме втрати права користування житлом (жилим приміщенням). Ураховуючи вище викладене суд вважає, що позов обґрунтований у зв`язку з чим його необхідно задовольнити у повному обсязі, а відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Крім того, приймаючи до уваги, що позивач при пред`явленні позову, була звільнена від сплати судового збору на підставі ч.2 та ч.8 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved