Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача 27642,22 грн. кредитної заборгованості. В обґрунтування позову послався на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.12.2008 р. відповідач отримала кредит у розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, проте умов укладеного договору належним чином не виконав. У зв`язку з цим утворилася заборгованість за кредитом. Також стверджує, що при підписанні анкети-заяви відповідач ознайомився та погодився із Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які разом становлять між ними договір про надання банківських послуг. Ухвалою від 07.02.2019 р. судом відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судовий розгляд на 24.05.2019 р. на 12:50 год. в залі судового засідання Червоноградського міського суду Львівської області, без виклику сторін. 03.05.2019 р. відповідач подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що підписана ним заява від 22.12.2018 р. не містить істотних умов кредитування, а решта документів, наданих позивачем, ним не підписувалася, відтак кредитний договір не укладався. Також висловив заперечення щодо розрахунку заборгованості, що надав банк разом з позовною заявою, оскільки вважає його неналежним доказом. Окремо вказав, що у цьому розрахунку ніяк не підтверджені дані про користування кредитними коштами у період з 21.05.2018 р. по 16.12.2018 р., оскільки він був затриманий 10.05.2018 р. за підозрою у вчиненні злочину та після цього перебував під вартою. 03.05.2019 р. представник відповідача подав письмові пояснення, доводи й аргументи яких за змістом й суттю ідентичні вище вказаному відзиву. 03.05.2019 р. представник відповідача також подав заяву про застосування позовної давності, в обґрунтування якої послався на висновки ВС, викладені у постанові від 28.03.2018 р. у справі № 444/9519/12, стверджуючи, що трирічний строк позовної давності сплинув. 24.05.2019 р. за клопотанням сторін суд відклав розгляд справи по суті на 19.08.2019 р. о 12:55 год. 28.05.2019 р. представник позивача подав відповідь на відзив, у якій просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції послався на доводи й аргументи, що викладені у позовній заяві, а також надав суду випуску з карткового рахунку відповідача, стверджуючи, що останній отримував та користувався кредитними коштами. 10.06.2019 р. представник відповідача подав заперечення на відповідь на відзив, у якому просив відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції послався на виписку з карткового рахунку відповідача та зазначив, що остання видача коштів по карті № [NUMBER] через банкомат була 02.01.2009 р., а останнє переведення коштів у «Копілку» 18.06.2015 р., що на загальну суму становить 676,78 грн. Вважає, що за цією карткою заборгованість не могла виникнути на суму, що більша 676,78 грн. Також зазначив, що саме по собі встановлення банком кредитного ліміту не є використанням його коштів. 10.06.2019 р. представник відповідача також подав доповнення до заяви про застосування позовної давності. В її обґрунтування вказав, що по карті відповідача за № [NUMBER] остання видача коштів й переведення їх у «Копілку» були здійснені 02.01.2009 р. та 18.06.2015 р. відповідно. Натомість у суд з позовом банк звернувся 21.12.2018 р., тобто з пропуском позовної давності. 15.07.2019 р. представник позивача подав письмові пояснення, у яких просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції послався на доводи й аргументи, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. 09.08.2019 р. представник відповідача подав письмові пояснення, у яких просив відмовити у позові. В обґрунтування свої вимог послався на постанову ВП ВС від 03.07.2019 р. у справі № 342/180/17, стверджуючи про безпідставність позову банку. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін суду не подали. У відповідності положень ст. 247, ч. 5 ст. 279 ЦПК України розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. 22.12.2008 р. сторони уклали кредитний договір у вигляді заяви-анкети, згідно з яким банк надав відповідачу кредит у розмірі 250,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок № [NUMBER] . У вказаній вище заяві-анкеті зазначено, що відповідач згідний з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився з даним договором до його підписання і погодився з його умовами. До кредитного договору позивач додав: 1) витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна»; 2) витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/.\~При цьому,\~позивач стверджує,\~що вони\~є невід`ємними\~частинами спірного договору. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача станом на 16.12.2018 р. складається із: 4503,95 грн. заборгованості за тілом кредиту; 15503,96 грн. відсотків за користування кредитом; 6079,92 грн. пені за прострочене зобов`язання; 250,00 грн. штрафу (фіксована частина); 1304,39 грн. штрафу (процентна складова). У заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяг з Тарифів та витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг «Приватбанку», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Разом з цим, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ст. 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та витяг з Умов та правил надання банківських послуг в «Приватбанку», що містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Вище викладені висновки й міркування відповідають позиції Великої Палат Верховного Суду, що викладена у постанові від 03.07.2019 р. по справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19). У даній справі відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем позивач дотримав вимог законодавства про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). За таких обставин та міркувань суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування кредитом та штрафів за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань у зв`язку з безпідставністю позовних вимог в цій частині через відсутність передбаченого обов`язку відповідача по їх сплаті банку у анкеті-заяві, тому що витяги з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна та Умов та правил надання банківських послуг в «Приватбанку» не можуть вважатися складовою частиною спірного кредитного договору. Поряд з цим, відомості, що містяться у виписці з карткового рахунку № [NUMBER] та розрахунку представника відповідача від 06.06.2019 р. свідчать про те, що: 1) відповідач отримав кошти через банкомат з 23.12.2008 р. по 02.01.2009 р. на загальну суму 394,49 грн.; 2) з 07.07.2014 р. по 18.06.2015 р. перевів з цієї картки на свою «Копілку» кошти у сумі 282,29 грн. Отже, загальний розмір використаних відповідачем коштів банку складає 676,78 грн. За таких обставин суд вважає переконливими доводи представника відповідача про те, що за карткою, вказаною у заяві-анкеті від 22.12.2008 р., заборгованість відповідача не могла перевищувати суми 676,78 грн. Відтак позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 4503,95 грн. заборгованості за тілом кредиту суд вважає необґрунтованими та безпідставними. З огляду на викладені обставини, докази та міркування, суд вважає, що позовні вимоги банку є частково необґрунтованими й безпідставними і є доведеними лише у частині стягнення з відповідача заборгованості за використаними ним коштами у сумі 676,78 грн. Разом з цим, обставини справи свідчать про переконливість та обґрунтованість заяви про застосування позовної давності. У даній справі обчисленню підлягає загальний трирічний строк позовної давності. Як свідчать матеріали справи, востаннє відповідач отримав готівкові кошти з картки № [NUMBER] 02.01.2009 р. і востаннє перевів кошти з цієї картки на свою «Копілку» 18.06.2015 р. Натомість позовна заява датована 21.12.2018 р., а до суду подана 21.01.2019 р. Отже, на момент звернення банку до суду з даним позовом позовна давність сплинула, що у відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Тому заява представника відповідача про застосування позовної давності підлягає задоволенню. За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Ослькіки встановлено, що право позивача дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву представником відповідача, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір, що сплачений позивачем у сумі 1921,00 грн., покладається на останнього у зв`язку з відмовою у позові.

Outcome: dismissed