Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], [PERSON]. В обґрунтування вказала, що вона є власником вказаного будинку. У спірному будинку зареєстрований відповідач, однак, він близько п'яти років не поживає в буд [ADDRESS] так як добровільно виїхав на інше місце проживання. Де відповідач проживає. позивачка не знає. Дані обставини підтверджуються копією акта обстеження матеріально-побутових умов від 28 березня 2017 року. Вважає, що наявність реєстрації в будинку, що належить їй на праві власності її сина, порушує її абсолютне право власника. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги. Пояснила, що через конфлікт із сином, про який вона не хоче говорити, останній переїхав до іншого місця проживання. Ключів від належного їй домоволодіння у відповідача не має. Наявність реєстрації відповідача у її власному будинку створює додаткові незручності їй як власнику. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Пояснив, що не проживає за місцем реєстрації в [ADDRESS], через те, що відповідачка забрала ключі від будинку, змінила замки та перешкоджає йому у проживанні в спірному будинку. Через це він змушений жити із трьома малолітніми дітьми та дружиною в одній кімнаті за місцем проживання дружини. Суд, дослідивши наявні у справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, входячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін участь у справі. та інших осіб, які беруть участь у справі. Копією свідоцтва про право власності від 09.12.1994 року та копією свідоцтва про право власності на спадщину за законом від 27.01.2006 року позивачкою [PERSON] підтверджено право власності в цілому на будинок [ADDRESS] (а.с. 4, 5) Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Виходячи з положень ст. ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням у обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. На підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України, член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Нормою статті 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як вбачається із акту обстеження від 29 травня 2017 року, складеного депутатом Зміївської міської ради Харківської області [PERSON] [PERSON] фактично не поживає за місцем реєстрації по [ADDRESS] через те, що його мати [PERSON] перешкоджає проживанню, вчиняє сварки, вселила квартиранів, міняє замки вхідних дверей. (а.с. 39). Позивач [PERSON] визнала факт того, що відповідач [PERSON] не має ключів від будинку, а відтак і можливості потрапити до нього. Вказані обставини визнано сторонами та відповідно до ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Із копії будинкової книги прописки громадян, проживаючих в [ADDRESS] вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований у вказаному будинку із 10.02.1997 року. (а.с. 7-9). Суд вважає неналежним доказом щодо даного предмету спору фотокопію акту обстеження матеріально-побутових умов від 28 березня 2017 року в якому мається інформація про непроживання в спірному будинку з 03.03.2012 року відповідача [PERSON] , так як дана форма акта використовується для прийняття рішення про призначення субсидій за надані ЖКП на підставі постанови КМУ від 21 жовтня 1995 р. N 848 (а.с. 10). Позивачем [PERSON]не надано належних доказів про відсутність у в спірному жилому приміщенні [PERSON] саме без поважних причин понад один рік та про відсутність домовленостей між сторонами щодо порядку володіння та користування вказаним житловим приміщенням. Таким чином, позивачем не доведені свої позовні вимоги перед судом,

Outcome: dismissed