Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

Позивач просить постановити рішення, яким стягнути з відповідача, [PERSON], на його користь борг за договором позики від 03.10.2008р. в сумі 30 000 (тридцять тисяч) євро та 75000 (сімдесять п'ять тисяч) євро відсотків за користування коштами. Стягнути з відповідача всі витрати по справі. Свої вимоги мотивує тим, що 03 жовтня 2008 року відповідач [PERSON] отримала від нього в борг 30000 Євро. На підтвердження укладеного договору та факту передачі їй грошей, відповідач власноручно написала йому розписку від 03.10.2008 р. Вказана розписка зберігається в нього. Відповідно до вказаної розписки, відповідач зобов'язалася на його вимогу повернути кошти в сумі 30000 Євро та 25 % річних за користування коштами. Однак, відповідач свого зобов'язання не виконала і ні кошти у зазначеній сумі, ні проценти за користування позиченими коштами йому не повернула. В зв'язку з погіршенням стану здоров'я ( в 2017 році йому повторно було зроблено операцію на серце та замінено кардіостимулятор) ,та необхідністю якісної реабілітації, на що потрібні значні кошти, він різними способами в тому числі за допомогою телефонного зв'язку пробував зв'язатися з відповідачкою, однак його зусилля не дали результату. 03 березня 2018 року він звернувся до [PERSON] з письмовою вимогою яку направив по всіх відомих йому адресах її проживання про повернення йому позичених коштів в сумі 30000 євро та нарахованих проценти (25%) за користування коштами протягом 10 днів з дня отримання листа-вимоги. Лист із вимогою про повернення коштів 06 березня 2018 року відповідач отримала особисто за адресою її проживання в м. Долина, що підтверджується документом відстеження листів «Укрпошти». На його письмову вимоги про повернення коштів відповідачка не реагувала. Відповідно до п. 6 ч. 3 ст. 175 ЦПК України він вжив заходів для досудового врегулювання спору - звернувся до відповідача про повернення коштів з письмовою вимогою. Відповідач повинна повернути йому заборговані кошти, які вона отримала від нього в борг в іноземній валюті у розмірі 30000 Євро. А також між ними було домовлено, та випливає зі змісту розписки, нараховані проценти (25 % річних) нараховуються в валюті позики. За його підрахунками фактично за десять років користування його коштами відповідач повинна сплатити йому відсотки в сумі 75000 євро. ( 30000 :100 х 25= 7500 євро в рік, х 10 років = 75000 євро). До цього часу відповідач не повернула йому ні позичені кошти, ні заборговані відсотки за користування позиченими коштами, що змушує його звернутися до суду за захистом порушеного права. Представник позивача [PERSON], - [PERSON] (довіреність а.с.24). в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, зіславшись на вищевказані обставини, просив позов задоволити, не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON], в судове засідання на неодноразові виклики не з'явилася, причину своєї неявки суд не повідомила , від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлена у встановленому Законом порядку, про що свідчать: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с.28) та рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.18,33,34,35,36,40,41), від неї не поступив відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов належить до задоволення, виходячи з наступного: Ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ч.2 ст. 524 ЦК України дає право сторонам визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України - договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред'явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Ст. 1049 ЦК України - передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Відповідно до розписки, оригінал якої оглянуто в судовому засіданні , від 03.10.2008р. (копія а.с.4) [PERSON], позичила у [PERSON] 30000 євро і зобов'язалась сплачувати 25% річних і повернути гроші і проценти на вимогу. Із змісту боргової розписки вбачається, що сторони ([PERSON] та [PERSON]) фактично погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України. З вимогою про повернення позичених коштів та нараховані проценти позивач [PERSON] звернувся до відповідачки [PERSON] 03.03.18 року, що підтверджується копією листа вимоги (а.с.7-8). Лист із вимогою відповідачка отримала особисто 06.03.2018 року о 19:59 год., що підтверджується копією перевірки статусу відстеження листів «Укрпошта» (а.с.9). Однак, відповідачка свої зобов'язання за договором позики не виконала і борг до цього часу не повернула. Відповідно до розрахунку заборгованості за відповідачкою наявна заборгованість в сумі 105000 євро: яка складається з наступного: - 30000 євро - заборгованість за позикою; 75000 євро - заборгованість за процентами. Згідно ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за позикою у повному обсязі. Також суд ухвалюючи рішення та задовольняючи позов враховує правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду від 15 березня 2018 року в справі № 638/1841/14-ц відповідно до якої судове рішення не може змінювати змісту договірного зобов'язання, яке існувало між сторонами, тобто воно залишається грошовим зобов'язанням в іноземній валюті, а тому судове рішення підлягає примусовому виконанню з урахуванням особливостей, визначених ст.53 Закону №606-XIV. При цьому погашення суми, що підлягає стягненню за судовим рішенням, обчислюється в іноземній валюті, яка повинна бути конвертована в національну валюту на день здійснення платежу. Це означає, що боржник, виконуючи зобов'язання за виконавчим документом у національній валюті, повинен брати до уваги офіційний валютний курс НБУ, встановлений для відповідної валюти на день платежу (тобто день зарахування коштів на рахунок кредитора). Зазначена правова позиція також викладена у постанові Верховного Суду України від 01.11.2017 у справі №6-1063цс17. Станом на день ухвалення рішення офіційний курс НБУ складає 31.709122 грн. за 1 євро. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст. 533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Отже суд приходить до висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню: 105000 євро, що станом на 21.11.2018р. за курсом НБУ - 3170.9122 грн. за 100 євро, еквівалентно 3329457,81грн. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного ст.ст. 524, 526, 625, 1046,1047,1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved