Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом [PERSON] , [PERSON] , про стягнення з них заборгованостіпосилаючись на те, що 26 березня 2008 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 10-29/5973 з додатковою угодою № 1 від 25 травня 2010 року. Згідно з п. 1.1 Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 114 000,00 дол. США зі сплатою 14,63 % процентів річних, з кінцевим терміном повернення заборгованості по Кредиту до 25 березня 2033 року. Відповідно до пп. 3.3.7., 3.3.8. Кредитного договору Позичальник зобов`язався своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями, визначеного в п. 1.1.1. цього Договору. Положеннями п. 4.1. Кредитного договору визначено, що у випадку прострочення строків повернення кредиту Позичальник сплачує Кредиторові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період прострочення від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення. Відповідно до п. 4.4. Кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) Позичальником обов`язків, визначених пп.3.3.7., 3.3.8 Кредитного договору, протягом більш, ніж 90 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Позивач за первісним позовом, як на підставу вимог до [PERSON] посилається на те, що позичальник взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконав, грошові кошти в рахунок погашення заборгованості по кредиту та відсоткам не сплатив, чим грубо порушив умови Кредитного договору. 26 березня 2008 року в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором № 10-29/5973 між АКБСР «Укрсоцбанк», [PERSON] та [PERSON] укладено Договір поруки № 02-10/1053 та 25 травня 2010 року договір про внесення змін до нього. Згідно з пунктом 1.1. Договору поруки Поручитель зобов`язався перед Кредитором солідарно відповідати за виконання Позичальником у повному обсязі зобов`язань за Договором кредиту, зокрема за повернення суми кредиту, сплати відсотків за користування кредитом, комісій, а також можливої неустойки (пені, штрафу) у розмірі та у випадках, передбачених Договором кредиту. Згідно з пунктом 3.1.4. Договору поруки Поручитель зобов`язався у разі невиконання Позичальником та Поручителем, забезпеченого порукою зобов`язання, відповідати перед Кредитором як солідарні боржники всім своїм майном, на яке, згідно з чинним законодавством України, може бути звернено стягнення. Як підставу вимог до [PERSON] позивач за первісним позовом зазначає, що причини невиконання Позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором ніяким чином не можуть впливати на виконання Поручителем зобов`язань по даному договору. Також, 03 листопада 2014 року позивачем направлені вимоги про усунення порушень зобов`язань на адресу відповідачів за вих. №№ 08.205-186/28038, 08.205-186/28039, які отримані останніми 24 листопада 2014 року, однак, у встановлений термін заборгованість за кредитом відповідачами не була погашена, а тому ПАТ «Уксоцбанк» звернулось до суду із зазначеним позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості у розмірі 2 919 628,12 грн., яка виникла внаслідок не виконання умов кредитного договору та складається з суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 93 900,97 дол. США, що станом на 04 листопада 2014 року згідно з курсом Національного банку України складає 2 161 544,93 грн., заборгованості за відсотками в сумі 24 952,41 дол. США, що станом згідно з курсом Національного банку України складає 574 389,86 грн., пені за несвоєчасне повернення відсотків у розмірі 7 979,93 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України складає 183 693,33 грн. [PERSON] в межах встановлено законом строку звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Уксоцбанк» та просить без застосування наслідків визнати недійсним договір кредиту № 10-29/5973 від 26 березня 2008 року посилаючись не несправедливість, дискримінаційність та суперечливість вимогам законодавства умов кредитного договору і обмеженням волевиявлення останньої при його укладенні. Поряд із цим, зазначає, що з кредитного договору не вбачається, що з позивачем була проведена відповідна переддоговірна робота у розумінні статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та розділу 3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Також в обґрунтування своїх вимог кредитор зазначає, що наявність у додатках до кредитного договору застережень про те, що [PERSON] була ознайомлена з його умовами та не має будь-яких заперечень або непорозумінь, свідчить про те, що з умовами Кредитного договору та орієнтованою сукупною вартістю кредиту її було повідомлено саме під час його укладення, а не перед ним, що у відповідності до частин 1, 3 статті 203, частини 1 статті 215 ЦК України та відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011, яким офіційно розтлумачено положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини 8 статті 18, частини 3 статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України є підставою для визнання недійним спірного кредитного договору. [PERSON] в межах встановлено законом строку звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до ПАТ «Уксоцбанк» про визнання припиненими зобов`язань, що виникли за договором поруки № 10-29/5973 від 26 березня 2008 року зазначаючи, що на момент пред`явлення вимог за первісним позовом, ПАТ «Укрсоцбанк» пропустив шестимісячний строк пред`явлення вимог за договором поруки, а тому у відповідності до положень статей 251, 252, 559 ЦК України та пункту 6.2. ст. 6 Договору поруки зобов`язання за спірним договором є таким, що припинили свою дію. Також у встановлений законом строк представник відповідачів за первісним позовом надав письмові заперечення проти позову ПАТ «Укрсоцбанк» вказуючи на пропуск строку позовної давності, а тому на підставі ст. 267 ЦК України в задоволенні первісного позову просив відмовити у повному обсязі. Ухвалою суду від 24 квітня 2017 року, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання прийнято зустрічні позовні заяви до спільного розгляду та об`єднано їх з первісним позовом, а в судовому засіданні 22 травня 2017 року представником ПАТ «Укрсоцбанк» подано заяву про застосування строків позовної давності до вимог [PERSON] за її зустрічним позовом про визнання недійсним кредитного договору та письмові заперечення проти зустрічного позову [PERSON] , про визнання припиненими зобов`язань, що виникли за договором поруки, а також з заявою мотивованою відсутністю причин подання первісного позову із пропуском строку. 24 липня 2017 року до суду надійшла заява представника ПАТ «Укрсоцбанк» Алімов А.С. про розгляд справи за його відсутності, а 12 жовтня 2017 року ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання прийнято до розгляду заяву представника [PERSON] - [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. Представником позивачів за зустрічними позовними заявами в судовому засіданні 23 листопада 2017 року подано пояснення до зустрічних позовів з врахуванням заперечень, наданих ПАТ «Уксоцбанк», та того ж дня ухвалою суду, постановленою на місці, без виходу до нарадчої кімнати, занесеною до журналу судового засідання задоволено клопотання та витребувано у банку документи у підтвердження наявності заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк», а у задоволенні клопотання про залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору товариство з обмеженою відповідальністю «УКРБОРГ» з підстав необґрунтованості відмовлено. У встановлений законом строк представником відповідачів 03 серпня 2018 року надано відзив на первісний позов та заяву про залишення без розгляду зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору. Заслухавши пояснення відповідачів, а також їх представника, які в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, а заявлені ними зустрічні вимоги про визнання припиненими зобов`язань за договором поруки підтримали у повному обсязі та просили задовольнити, а зустрічний позов про визнання недійсним кредитного договору просили залишити без розгляду, а позивач будучи належним чином повідомленим про дату час та місце розгляду справи в судове засідання уповноваженого представника не делегував, а відтак суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність позивача з урахуванням поданої ним заяви про розгляд справи в його відсутність та ухвалити рішення, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 26 березня 2008 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено Договір кредиту № 10-29/5973 з додатковою угодою № 1 від 25 травня 2010 року. Згідно з п. 1.1 Кредитного договору Кредитор надав Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 114 000,00 дол. США зі сплатою 14,63 % процентів річних та комісії, в розмірі та порядку, визначених в Додатку № 1 до цього Договору, що є його невід`ємною частиною. Пунктом 1.2. Кредитного договору встановлено, що «Кредит надається Позичальнику на наступні цілі: на купівлю нерухомості». Відповідно до п. 2.1. Кредитного договору, надання кредиту на цілі, визначені п. 1.2 цього Договору проводиться після укладення договорів, визначених п.п. 1.3. цього Договору шляхом видачі Кредитором кредитних коштів Позичальнику готівкою в іноземній валюті (в гривні) з позичкового рахунку останнього № [NUMBER] в Лаврському відділенні Київської міської філії АКБ «Укрсоцбанк». У відповідності до п. 1.3. Кредитного договору в якості забезпечення Позичальником виконання своїх зобов`язань щодо погашення Кредиту, сплати процентів, комісії, можливої неустойки (пені, штрафу), а також інших грошових виплат щодо задоволення вимог Кредитора за Договором, Кредитор укладає: 1.3.1. в день укладення цього Договору - з Позичальником [PERSON] іпотечний договір, за умовами якого Позичальник передає Кредитору в іпотеку нерухоме майно, зокрема: квартиру, що складається з 2-х кімнат загальною площею 42,70 кв.м., що знаходиться аз аресою: [ADDRESS] , для придбання якого, згідно з п. 1.2. цього Договору надається кредит, та яке належить Позичальнику на праві власності, заставною вартістю 848 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на дату його укладення (100 дол. США = 505 грн.) еквівалентно сумі 168 000,00 дол. США. Стосовно вимог ПАТ «Укрсоцбанк» про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором № 10-29/5973 та відповідно договору поруки № 10-29/5973 від 26 березня 2008 року слід зазначити, що кредитний договір є договором намірів, а підтвердженням отримання кредиту є фінансовий документ за підписом позичальника, а тому необхідною передумовою є доведення обставин щодо надання позичальнику кредиту і саме у доларах США, а також невиконання ним своїх зобов`язань перед банком з підтвердженням доказів у відповідності до статтей 76-81, 83 ЦПК України. Зобов`язанням у відповідності з частиною першою статті 509 ЦК України є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором, що передбачає частина перша статті 901 ЦК України. У відповідності до частини третьої статті 510 ЦК України якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відтак, грошовим слід вважати будь-яке зобов`язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Стосовно підстав витребування у банку документів у підтвердження наявності заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Укрсоцбанк» слід зазначити, що при пред`явленні вимог про стягнення кредитної заборгованості банк зобов`язаний довести наявність надання позичальнику кредиту в іноземній валюті та залишок заборгованості за ним належними оригіналами документів, однак, як вбачається витребовувані документи банком не надано. Суд критично ставлячись до того, що ПАТ «Укрсоцбанк» у визначений строк не повідомив поважність причин та не надав витребувані докази вважає доцільним здійснити розгляд справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів. У разі неподання учасником справи витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення причин суд, залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання та яке ці докази мають значення, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у її визнанні, або розглянути справу за наявними в ній доказами, а у разі неподання таких доказів позивачем - також залишити позовну заяву без розгляду, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц. Поряд із цим, слід звернути увагу на те, що в Кредитному договорі валюти зобов`язання і валюти виконання зобов`язання в іноземній валюті суперечить нормі прямої дії статті 99 Конституції України, частини першої статті 192, частини першої статті 524 та частини першої статті 533 ЦК України і положень частини першої статті 6, статтей 32 та 35 Закону України «Про Національний банк України». У відповідності до пункту «г» частини четвертої статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують такі операції використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Наявність у банку Генеральної ліцензії на здійснення валютної операції, дає можливість банку надавати кредити в іноземній валюті юридичним особам для оплати зовнішньоекономічних контрактів, придбання ними Євробондів, але не дає можливість використання її як засобу платежу на території України. 14 жовтня 2004 року була прийнята постанова Правління Національного банку України № 483 «Положення про порядок видачі Нацбанком індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», яка регламентує порядок та умови видачі резидентам і нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти України як засобу платежу, пунктом 1.11. якої передбачено, що валютна операція, на здійснення якої видана (отримана) ліцензія, не може проводитися за рахунок іноземної валюти, отриманої як кредит (позика) або купленої за гривні на міжбанківському валютному ринку України, а п. 1.8. визначено, що строк, який за умовами ліцензії надається її власнику для здійснення валютної операції, не може перевищувати одного календарного року з дати видачі ліцензії. Згідно з п. 8.12 «Правил використання готівкової іноземної валюти на території України», затверджених Постановою Правління Національного банку України № 200 від 30 травня 2007 року і зареєстрованих Міністерством юстиції України 18 червня 2007 року за № 656/13923, фінансові установи, які одержали генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій і національний оператор поштового зв`язку можуть використовувати готівкову іноземну валюту для проведення валютних операцій відповідно до отриманих генеральних ліцензій Національного банку на здійснення валютних операцій. На підставі банківської ліцензії на здійснення валютних операцій та письмового дозволу НБУ, банк має право видавати кредит готівковою іноземною валютою тільки з поточного рахунку клієнта (балансові рахунки 26…., «кошти клієнтів банку», згідно з «Планом рахунків бухгалтерського обліку банків України», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 208, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 липня 2004 року за № 918/9517), тобто з банківського поточного рахунку, відкритого клієнту в банку відповідно до положень глави 72 ЦК України. Відповідно п. 1.8. «Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої Постановою Правління Національного Банку України № 492 від 12 листопада 2003 року за № 1172/8493 банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Тобто, згідно глави 72 ЦК України, банківська ліцензія та письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій строго регламентують механізми операції банку з валютними цінностями. Іншими словами, єдиним можливим і законним шляхом видачі фізичній особі-резиденту готівкового кредиту в іноземній валюті є: -відкриття клієнту поточного рахунку в банку, що надає кредит (рахунок 2620, «рахунки клієнта», згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України»; -перерахування на поточний рахунок клієнта (рахунок 2620, згідно «Плану рахунків бухгалтерського обліку в банках України») суми кредиту у валюті кредиту (в даному випадку - в доларах США) з рахунку; -видача готівки в доларах США клієнту на руки способом, передбаченим «Інструкцією про касові операції в банках України», затвердженою Постановою Правління Національного банку України № 337, тобто за заявою про видачу готівки з поточного рахунку клієнта. Видача готівки іноземної валюти здійснюється за такими видатковими документами: за заявою на видачу готівки - юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, а також підприємцям з їх поточних рахунків на цілі, передбачені нормативно-правовими актами; фізичним особам з їх поточних, вкладних (депозитних) рахунків та переказу без відкриття рахунку, а також за операціями з відшкодування банкнот іноземної валюти, прийнятих на інкасо. Банк може зарахувати валютні кредитні кошти тільки на поточний рахунок, що підтверджується правовою позицією, викладеною у Інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в пункті 10 інформаційного листа № 10-1390/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів із зобов`язань, що виникають із договорів та інших правочинів». Відповідно до Інструкції з бухгалтерського обліку операції в іноземній валюті та банківських металах у банках України Постанови Правління Національного банку України від 17 листопада 2004 року № 555, банк зобов`язаний відображати в бухгалтерському обліку операції з іноземною валютою тільки через поточний рахунок 2620, а оскільки така операція не була здійснена відповідно до нормативних актів Національного банку України, то і фактично валютою кредиту є гривня, що у розрізі правовідносин згідно Кредитного договору є псевдовалютним кредитом, або удаваним правочином згідно зі ст. 235 ЦК України. Зазначаючи таку умову надання кредиту, як видачу кредиту в іноземній валюті, банк порушив умови, викладені у Постанові Національного банку України від 10 травня 2007 року № 200 «Про затвердження Правил використання готівкової іноземної валюти на території України та внесення змін до деяких нормативно-правових актів Національного банку України» відповідно до п. 6.2. якої фізичні особи - резиденти можуть використовувати на території України готівкову іноземну валюту як засіб платежу у випадках, передбачених підпунктами «а», «в», та «е» пункту 6.1 цієї глави, зокрема: а) сплата мита, інших податків і зборів (обов`язкових платежів), митних зборів та фінансових санкцій відповідно до митного законодавства України; в) сплати платежів за охорону та супроводження підакцизних і транзитних товарів митними органами; е) оплати товарів і послуг у зоні, що звільнена від сплати мита та податків. Забезпечення стабільності грошової одиниці є основною функцією центрального банку держави - Національного банку України, що передбачає стаття 99 Конституції України. Положення частини першої статті 1054 ЦК України передбачають, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. ПАТ «Укрсоцбанк» у Кредитному договорі передбачив контроль за цільовим використанням кредиту, передбачивши зазначену умову в п. 3.3.6 Кредитного договору, тим самим порушивши ст. 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 5.2. Постанови Правління Національного банку України № 483 «Положення про порядок видачі Нацбанком індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» від 14 жовтня 2004 року, якими передбачено, що уповноважений банк, який не виконав функції агента валютного контролю під час здійснення розрахункового обслуговування валютної операції, несе відповідальність згідно зі статтею 16 Декрету. Верховний Суд України у своїй постанові від 18 квітня 1997 року № 5 зазначив, що відповідно до диспозиції ст. 80 КК України (2001-05) об`єктивна сторона передбаченого нею злочину виражається в одній із п`яти операцій, вчинених без відповідного дозволу (ліцензії): скуповуванні, продажу, обміні, використанні валютних цінностей як засобу платежу та використання їх як застави. Використання валютних цінностей як засобу платежу - це розрахунок ними за товари, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності, тощо. Неведений перелік незаконних валютних операцій є вичерпним, а тому інші операції з валютними цінностями, не зазначені в диспозиції ст. 80 КК України (2001-05) - розмін, позика, дарування, передача за заповітом чи отримання у спадщину, тощо не містять складу злочину, передбаченого цією статтею. Разом з тим, одержання валютними цінностями процентів за договором позики слід вважати їх використанням як засобу платежу за надану послугу, що тягне відповідальність за статтею 80 КК України. Відповідно до п. 2 постанови № 5 від 18 квітня 1997 року «Про практику застосування судами законодавства щодо порушення правил про валютні операції» судам слід мати на увазі, що згідно з п. 4 ст. 5 Декрету ( 15-93 ) та постановою Правління Національного банку України від 27 вересня 1995 року № 243 ( va243500-95 ) «Про затвердження порядку надання ліцензій Національного банку України на право здійснення комерційними банками операцій з валютними цінностями» генеральна й індивідуальна ліцензії надаються лише на операції з іноземною валютою та золотом, а також із металами іридієво-платинової групи. Індивідуальні ліцензії мають цільовий характер і надаються на вчинення разової валютної операції. Вбачається, що позичальник не укладаючи із банком договір про відкриття поточного рахунку у відповідності з вимогами Постанови Правління Національного банку України від 17 червня 2004 року № 280, позичальнику були надані банком не кредитні кошти, як це передбачено кредитним договором, а здійснено переказ у валюті, що в свою чергу ставить під сумнів правомірність дій банку в частині нарахування процентів за користування коштами та видачу кредитних коштів. Погашення кредиту здійснюється відповідно до графіку, передбаченого п. 1.1.1. Кредитного договору, яким встановлена тільки сума сплати кредиту. Графіком не передбачена сукупна вартість кредиту з урахуванням всіх платежів, а навіть не зазначена сплата щомісячного розміру процентів, тобто банк передбачив надання позичальнику не кредиту, а переказу. У пункті 2.7.1 Кредитного договору банк передбачив порядок зміни процентної ставки, а саме про намір змінити розмір процентів банк зобов`язаний повідомити позичальника не пізніше, ніж за 10 робочих днів до дати початку їх застосування, а також надати для укладення відповідну додаткову угоду. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин» визначено, що при розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). У Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 зазначено, що останній виходив серед іншого з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Кредитним договором не тільки не передбачено покладення на позичальника валютних ризиків (курсові різниці), а позичальник навіть не попереджений про них, так як цього вимагає Постанова Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, з оглядом на що повертати кошти банку позичальник повинен був за курсом їх отримання - 5,05 грн. / дол. х 114 000,00 = 575 700,00 грн. Відповідно до частин 1 і 2 статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Стосовно наданого ПАТ «Укрсоцбанк» розрахунку заборгованості позичальника, то вказаний розрахунок без підтвердження його оригіналами платіжних документів є неналежним, недопустимим, недостовірним та недостатнім доказом, з огляду на що не приймається судом. Як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Поряд цим, зі змісту Кредитного договору вбачається, що перебіг позовної давності щодо повернення кредитних коштів розпочинається з моменту невиконання (неналежного виконання) Відповідачами своїх обов`язків за Кредитним договором. Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідачі перестали належно виконувати свої обов`язки ще 08 травня 2008 року у частині внесення передбаченого п.п. 1.1.1. п. 1.1. ст. 1 Кредитного договору платежу. Виходячи зі змісту п. 4.4. Кредитного договору, момент, коли у позивача виникло право вимагати у Відповідачів достроково повернути кредитні кошти, виник 08 травня 2008 року. Тобто, закладеною у п. 4.4. Кредитного договору умовою, позивач та відповідачі обумовили настання такого наслідку у разі порушення з боку останнього зобов`язання за Кредитним договором, як зміна умов зобов`язання, що передбачає ст. 611 ЦК України. З цього приводу Верховний Суд України у своїй постанові від 16 листопада 2016 року № 6-900цс16 висловив наступну позицію: відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, що передбачає частина перша статті 1048 цього Кодексу. Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, що передбачено статтею 611 ЦК України. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання», що визначено у статтях 530, 631 ЦК України. Одним з видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку». на позицію Верховний суд України у Постанові від 02 листопада 2016 року № 6-1174цс16, в якій йдеться про наступне - «Таким чином, якщо сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мають правового значення, і позичальник повинен звернутися до суду з позовом за захистом свого порушеного права протягом трьох років саме від цієї дати» Датою, з настанням якої Позивач міг дізнатись про його порушене право за Кредитним договором, було 05 серпня 2008 року (08 травня 2008 року + 90 (дев`яносто) календарних днів). Згідно ст. 256 ЦК України, «Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу». Відповідно до ст.257 ЦК України, «Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки». Частина 1 ст.261 ЦК України зазначає, що «Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила». Частина 3 ст.267 ЦК України встановлює, що «Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення». Відповідно до ст.266 ЦК України, «Зі впливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене права та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що «Для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав». Верховний суд України також зауважив, що «Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивачем також не доведено факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень» (Правова позиція Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у Постанові № 6-2469цс16). Слід звернути увагу й на те, що після зміни строку виконання зобов`язання до 08 травня 2008 року усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою підпункту 4.4 Кредитного договору Відповідачі були зобов`язані повернути кредит в повному обсязі у строк не пізніше 90 календарних днів з моменту порушення зобов`язання за Кредитним договором, тобто, саме 05 серпня 2008 року, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню. За змістом статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Таким чином, оскільки обставини, якими обґрунтовувались позовні вимоги ПАТ «Уксоцбанк» не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи первісний позов задоволенню не підлягає, адже, не може бути прийнятий судом розрахунок наданий ПАТ «Уксоцбанк», оскільки, останнім не надано розрахунку первинних документів, які підтвердили дійсну заборгованість, а також у зв`язку із пропуском строку позовної давності. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору, то до суду надійшла заява останньої про залишення позову без розгляду, а тому оскільки, подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, передбаченим п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, вважаю, що позивач ним скористалася. Стосовно зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання припиненими зобов`язань, що виникли за договором поруки, слід зазначити наступне. Положеннями частини першої статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя, що передбачає статті 554 ЦК України. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно умов договору поруки, укладеного між сторонами, поручитель, тобто [PERSON] зобов`язався перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 10-29/5973 від 26 березня 2008 року. Пунктом 1.2. цього договору визначено, що поручитель ознайомлений з умовами кредитного договору та не має зауважень та заперечень до нього. Порука припиняється з припиненням забезпечення нею зобов`язання за кредитним договором. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Нормами частини другої статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Пунктом 6 Додаткової угоди № 1 від 25 травня 2010 року до договору кредиту змінено графік погашення заборгованості. Отже, за змістом викладених норм закону звернення до суду з вимогою про дострокове повернення всіх сум за кредитним договором у зв`язку з порушенням умов договору кредиту не означає односторонньої відмови від договору, а є наслідком невиконання чи неналежного виконання боржником своїх договірних зобов`язань. У зв`язку з порушенням боржником графіку погашення платежів та виникнення заборгованості за кредитним договором ПАТ «Укрсоцбанк» скористався правом, передбаченим частиною другою статті 1050 ЦК України, на односторонню зміну умов кредитного договору, пред`явивши позов як до позичальника, так і до поручителя про дострокове повернення всієї суми кредиту та пов`язаних із ним платежів. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16 у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із цим, правовідносини за договором поруки не можна вважати припиненими в іншій частині боргу, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання окремих зобов`язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов`язань, а тому вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання припиненими зобов`язань, що виникли за договором поруки задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed