Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-28 00:00:00

Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS]. Вказує про те, що на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23.02.2012 року, укладеного з [PERSON], позивач набув право власності на частку належного йому будинку. Відповідач [PERSON] є донькою продавця, а тому була зареєстрована у вказаній частці будинку з 02.12.2002 року. Відповідач за вказаною адресою фактично не проживає близько 12 років, зокрема з моменту укладення договору купівлі-продажу з лютого 2012 року, ніяких витрат за комунальні послуги не несе, добровільно не знялася з реєстрації. Своїми діями відповідач порушує права позивача, оскільки він не бажає, щоб у його будинку була зареєстрована стороння особа. Позивач просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 23). Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 14), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з'явилась (а.с. 21, 22), причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення відповідача участі в розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Позивач [PERSON] є власником 1/2 частини житлового будинку № [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу частини житлового будинку від 23.02.2012р., Витягу з Державного реєстру правочинів та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2012 року (а.с. 7-9). Згідно до копії домової книги відповідач [PERSON] залишається зареєстрованою за вказаною адресою з 02.12.2002 року (а.с. 10). Згідно до акту обстеження від 12.07.2018р. відповідач [PERSON] не проживає за вказаною адресою понад 12 років, що підтверджено свідками-сусідами: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п. 33, 34, 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. [PERSON] не була і не є членом сім'ї [PERSON], а є донькою попереднього власника житла [PERSON], який розпорядився своєю власністю, продавши її позивачу. [PERSON] є законним власником цього житла. Право користування цим житлом у відповідача є похідним від права власності на це житло попереднього власника житла. Відносно нового власника квартири [PERSON] відповідач [PERSON] є сторонньою особою, яка втратила право користування цим житлом та реєстрація її в будинку порушує права власника. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. На підставі викладеного,

Outcome: approved