Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №TEL0G40000007117 від 23 квітня 2008 року в розмірі 227237,53 гривень звернути стягнення на квартиру загальною площею 56,70 кв.м, житловою площею 33,70 кв.м, яка розташована в [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки №1027 від 23 квітня 2008 року) Публічним Акціонерним Товариством [PERSON] «Приватбанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, та виселити відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з вищевказаної квартири. Представник позивача в судове засідання не зявився, хоч про час і місце слухання справи був повідомлений належним чином, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи та не повідомили про причини своєї неявки. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши докази, зясував наступні обставини. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» є правонаступником всіх прав та зобовязань Закритого акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», що стверджується Статутом (нова редакція) ПАТ КБ «ПриватБанк». Між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит № TEL0G40000007117 від 23 квітня 2008 року, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 100000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 23 квітня 2015 року. Згідно п.2.4 кредитного договору позичальник зобовязався щомісячно до 23 числа кожного місяця, починаючи з наступного після складання цього договору, здійснювати погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитором відсотки. У порушення умов кредитного договору та норм закону, відповідач зобовязання за вказаним договором належним чином не виконувала, що підтверджується розрахунком заборгованості, відповідно до якого станом на 19 грудня 2014 року загальна сума заборгованості за кредитом становить 227237,53 грн., з них: 143718,22 грн. заборгованість за кредитом; 54229,22 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 29290,09 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ЗАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] 23 квітня 2008 року уклали договір іпотеки №1027. Згідно з договором іпотеки відповідач надала в іпотеку нерухоме майно: квартиру загальною площею 56,70 кв.м., житловою площею 33,70 кв.м., яка розташована за адресою [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу за № 498 від 31 січня 1992 року. Згідно пунктів 5.1.1 та 5.1.2 іпотечного договору зазначено, що іпотекодавець підтверджує, що на момент набуття чинності цього договору предмет іпотеки є власністю іпотекодавця і на нього може бути звернуто Іпотекодержателем стягнення без жодних обмежень. Предмет іпотеки не виступає предметом іпотеки за іншими договорами, не обтяжений іншими зобовязаннями, в тому числі не переданий в оренду (найом), нікому не відчужений, у спорі та/або під арештом, забороною відчуження не перебуває. Пунктом 5.1.5 договору визначено, що предмет іпотеки належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності з чоловіком [PERSON], який дав згоду на передачу в іпотеку квартири. Відповідно до пунктів 1.3.1 та 1.3.2 іпотечного договору №1027 від 23 квітня 2008 року заставна вартість предмету іпотеки на день укладення договору становить 175000,00 грн. Оціночна вартість предмету іпотеки, визначена шляхом проведення оцінки згідно з експертним висновком про оцінку від 16 квітня 2008 року, складеного ліцензійним спеціалістом Приватбанку, становить 175000,00 гривень. Як вказано в п 1.4 іпотечного договору сторони погодилися з тим, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у будь-якому випадку його вартість буде визначатися на підставі акту незалежної оцінки нерухомого майна або встановлюватися за домовленістю сторін. Згідно п.3.2 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобовязання в цілому або в частині, а також в інших випадках, передбачених цим договором, договором про іпотечний кредит або чинним законодавством, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку, передбаченому цим договором та чинним законодавством. Згідно копії довідки №1116 від 18 травня 2015 року, виданої виконавчим комітетом Лановецької міської ради Тернопільської області, в квартирі, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] фактично зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ст.ст. 33, 37 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналізуючи здобуті в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] не виконала свої зобовязання за договором про іпотечний кредит, тому в позивача виникло право на реалізацію предмета іпотеки, наданого відповідачем в якості забезпечення своїх зобовязань. Позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 227237,53 грн. підлягають задоволенню. Позовні вимоги про продажу предмету іпотеки з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, задоволенню не підлягають. Такі позовні вимоги суперечать вимогам ст.ст. 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки і в обовязковому порядку має зазначатись спосіб реалізації предмета іпотеки та повинні бути правові підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому суд враховує вимоги п.42 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Вирішуючи позовні вимоги про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предмет іпотеки), суд виходив з наступного. Згідно повідомлення на імя [PERSON] від 04.08.2014 р., яке отримане 05.09.2015 р., ПАТ КБ «ПриватБанк» попередив її про те, що у разі невиконання або неналежного виконання порушеного зобовязання в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги, [PERSON] вимагає згідно ст.40 Закону України «Про іпотеку» добровільно звільнити квартиру (предмет іпотеки) разом з усіма членами сім'ї та іншими мешканцями. У випадку невиконання вимоги про добровільне звільнення квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» має намір звернутися до суду з позовною заявою про примусове виселення та зняття з реєстрації осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі. З позовною заявою про звернення стягнення та виселення ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 17 лютого 2015 року. За змістом ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до вимог ст. 109 Житлового Кодексу України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнити житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно правового висновку Верховного Суду України у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення та зняття з реєстраційного обліку від 18 березня 2015 року (постанова у справі № 6-39цс15) за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Судом встановлено, що іпотечне майно було придбане не за рахунок кредиту, а належало відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу за № 498 від 31 січня 1992 року (п.1.1 Іпотечного договору). В порушення вищезазначених норм позивач не зазначив у позовних вимог про виселення відповідачів з наданням іншого жилого приміщення, інше жиле приміщення не зазначене в позовній заяві. Крім того, в порушення ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст.109 ЖК Української РСР позивач до прийняття рішення про звернення стягнення на передану в іпотеку квартиру, подав позов про виселення відповідачів і взагалі не направляв письмову вимогу відповідачам [PERSON] та [PERSON] про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги. Враховуючи наведені обставини, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про виселення відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судові витрати, понесені позивачем по справі.

Outcome: partial