Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач ПАТ «ЕРДЕ Банк» звернувся до Деснянського романного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 08.11.2010 року між сторонами було укладено кредитний договір. Відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит з максимальним лімітом 906 000 грн. терміном остаточного повернення до 07.11.2011 року включно із сплатою 20 % річних за користування кредитними коштами. Додатковою угодою № 1 від 08.11.2010 року термін остаточного повернення кредитних коштів було продовжено до 06.11.2012 року включно. Банк свої зобовязання виконав, кредит надав, але відповідач свої зобовязання належним чином не виконує, кредит та відсотки не сплачує. На підставі викладеного позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Представник відповідача заперечуючи щодо задоволення позову подав зустрічний позов до ПАТ «ЕРДЕ Банк» про визнання договору недійсним в частині. Подану зустрічну позовну заяву мотивує тим, що п. 4. 3 кредитного договору суперечить положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України та є несправедливим, оскільки порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін за кредитним договором, а також завдає шкоду споживачеві. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом підтримав позовну заяву з викладених підстав, щодо задоволення зустрічного позову заперечував, та просив застосувати строк позовної давності. Представник [PERSON] проти задоволення первісного позову заперечував, вказав, що у разі задоволення первісного позову, просив зменшити розмір неустойки, який значно перевищує розмір заборгованості по кредиту. Зустрічну позову заяву підтримує з викладених підстав. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов задоволенню не підлягає, з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 08 листопад 2010 року між ПАТ «ЕРДЕ Банк» та [PERSON], був укладений кредитний договір № 59 - КЛ. відповідно до умов кредитного договору, кредитодавець надає позичальнику грошові кошти у формі поновлювальної кредитної лінії з максимальними лімітом у сумі 906 000 грн. на споживчі потреби, терміном остаточного повернення до 07.11.2011 року із сплатою 20 % річних. З письмових матеріалів справи вбачається, що 07.11.2011 року між сторонами була укладена додаткова угода № 01 док кредитного договору № 59-КЛ від 08.11.2010 року, відповідно до якої сторони домовились, що цільове використання кредиту - споживчі потреби (удосконалення нерухомості), а термін остаточного повернення кредиту 06.11.2012 року включно. Представник [PERSON] проти отримання грошових кошті за кредитним договором не заперечує, у зв'язку із чим вказана обставина не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобовязання не допускається. З письмових матеріалів справи вбачається, що 02.12.2010 року між ПАТ «ЕРДЕ Банк» та [PERSON], був укладений іпотечний договір, відповідно до якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов'язання, що випливає з кредитного договору № 59 -КЛ від 08.11.2010 року передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах визначених цим договором нерухоме майно: двохкімнатна квартира [ADDRESS] та однокімнатна квартира [ADDRESS] 07.11.2011 року між сторонами був укладений договір про внесення змін до іпотечного договору від 02.12.2010 року, відповідно до якого внесені зімни щодо терміну користування кредитними коштами. З пояснень сторін вбачається, що майно, яке було предметом іпотеки реалізовано, а кошти спрямовані на погашення заборгованості за кредитним договором, проте коштів від реалізації предмету іпотеки було недостатньо. У зв'язку із чим виникла заборгованість , яка станом на 08.07.2014 року становить 686564 грн. 88 коп., з яких: · Заборгованість по кредиту - 111575 грн. 84 коп.; · Заборгованість по процентам - 23566 грн. 30 коп.; · Штрафні санкції згідно п. 4.3. - 543600 грн. 00 коп.; · Штрафні санкції згідно п. 4.4 - 7822 грн. 74 коп. Відповідно до п. 4.3 кредитного договору за кожний випадок невиконання або неналежного виконання зобов'язань, передбачених п.3.3 цього договору, позичальнику сплачує кредитодавцю штраф у розмірі 5% від суми кредитних коштів, зазначеної в п. 1.1 цього договору. Враховуючи те, що позичальник зобов'язання в частини щомісячної сплати процентів за користування кредитними коштами не виконує належним чином, позивач за первісним позовом просить стягнути із відповідача [PERSON] штрафні санкції у розмірі 543600 грн. 00 коп. Проте, представник [PERSON] у зустрічній позовній заяві просить визнати п.4.3 кредитного договору недійсним, оскільки суперечить положенням ч. 3 ст. 549 ЦК України та є несправедливим, оскільки порушує принцип добросовісності та призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін за кредитним договором, а також завдає шкоду споживачеві. Разом з тим, суд приходить до висновку, що зустрічна позовна заява [PERSON] не підлягає задоволенню, з урахуванням наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що п. 4.3 кредитного договору, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача за зустрічним позовом, оскільки при підписанні договору [PERSON] мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодився на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення п. 4.3.кредитного договору створює істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Доводи представника позивача за первісним позовом щодо застосування судом строків позовної давності до вимог зустрічного позову, суд вважає безпідставними та необґрунтованими враховуючи положення ст. 256 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] у письмових запереченнях просив у разі визнання судом позовних вимог ПАТ «ЕРДЕ Банк» обґрунтованими, зокрема про стягнення з [PERSON] неустойки в сумі 543600 грн. просив застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка , що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежного виконаного зобов'язання. Враховуючи позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, яка викладена у п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» та позицію Верховного Суду України, відображена у постанові № 6-100 цс14 від 03.09.2014 року та є обов'язковою відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, суд приходить до висновку про зменшення розміру штрафних санкцій згідно п. 4.3. кредитного договору до розміру заборгованості по кредиту, оскільки в протилежному випадку не буде дотримано принципу співмірності між наявною заборгованістю. Як встановлено в судовому засіданні та доведено зібраними по справі доказами, відповідач за первісним позовом умови кредитного договору в повному обсязі не виконав, кредит не виплатив, відсотки за користування кредитом не сплатив, тому з відповідача підлягають стягненню 254540 грн. 72 коп., з яких: заборгованість по кредиту - 111575 грн. 84 коп., заборгованість по процентам - 23566 грн. 30 коп., штрафні санкції згідно п. 4.3 кредитного договору - 111575 грн. 84 коп., штрафні санкції згідно п. 4.4. - 7822 грн. 74 коп. Відповідно до положення ст. 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ «ЕРДЕ Банк» підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2545 грн. 41 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial