Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості згідно укладеного між ними кредитного договору №ТЕCNGL00520030 від 13.12.2006 року (далі Договір). В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що відповідно до кредитного договору №ТЕCNGL00520030 від 13.12.2006 року відповідач отримав кредит в сумі 50 000,00 доларів США, на строк до 10.12.2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту. Погашення кредиту повинно здійснюватися щомісячними платежами в сумі 622,00 долари США. Однак відповідач належними чином не виконує умови договору та в обумовлений договором строки платежів на погашення кредиту не вносить, внаслідок чого станом на 11.03.2016 року заборгованість за вищевказаним кредитним договором становить 67 631,81 дол. США, що еквівалентно 1 725 287,47 грн., з яких 46 740,84 дол. США - кредитна заборгованість; 12 878,18 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 440,00 дол. США - заборгованість з комісії; 7 572,79 дол. США - сума нарахованої пені. У зв`язку з цим просить суд стягнути з відповідача в користь позивача вищевказану суму боргу. Представник позивача Паньков О.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте представник попередньо звернулася до суду із клопотанням про розгляд справи за її відсутності проти задоволення позову заперечує. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав: Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 1.1. Розділу 1. Загальні положення Статуту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (нова редакція), затвердженого Рішенням Загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (свідоцтво про державну реєстрацію юридичної особи серія А 01 №054809) є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк». 13.12.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №ТЕCNGL00520030 (далі Договір), відповідно до умов якого Банк надав, а відповідач отримав кредит в сумі 50 000,00 доларів США, на строк до 10.12.2021 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості та щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,04 % від суми виданого кредиту. За умовами п.1 Кредитного договору погашення заборгованості здійснюється щомісячними платежами в сумі 622,00 долари США для погашення заборгованості за кредитними договором, що складається з заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. Згідно п. 3.2 Кредитного договору при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 1,61 % на місяць нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до умов п. 4.1 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання по поверненні кредиту, Позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. В судовому засіданні встановлено, що позивач повністю виконав умови договору та надав відповідачу [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 50 000 дол. США, що підтверджується ордером-розпорядженням про видачу короткотермінового кредиту від 20.12.2006 року. Відповідач [PERSON] взятих на себе зобов`язань по кредитному договору не виконує належним чином, у встановлені договором терміни кредит не сплачує, та станом на 11.03.2016 року заборгованість по поверненню кредитних коштів становить 67 631,81 дол. США, що еквівалентно 1 725 287,47 грн., з яких 46 740,84 дол. США - кредитна заборгованість; 12 878,18 дол. США - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 440,00 дол. США - заборгованість з комісії; 7 572,79 дол. США - сума нарахованої пені, що підтверджується представленою позивачем довідкою-розрахунком заборгованості за кредитом. Згідно ч.1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. При цьому, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України). За змістом ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, і договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч.1 ст. 628, ст. 629 ЦК України). Відповідно ж до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.1 ст. 1054 ЦК України). Стосовно стягнення суми тіла кредиту суд зазначає. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача за тілом кредиту станом на 20 березня 2015 року становить 46 569,13 доларів США. Натомість згідно розрахунку заборгованості станом на 11 березня 2016 року вбачається збільшення тіла кредиту розмір якого становить 46 740,84 доларів США. Проте таке збільшення тіла кредиту банком не обґрунтовано, при цьому з матеріалів справи не вбачається будь-яка зміна умов кредитування в частині основної суми кредиту. Тому суд бере до уваги первісний розрахунок заборгованості за кредитним договором №ТЕCNGL00520030 від 13.12.2006 року здійсненний станом на 20 березня 2015 року, оскільки розрахунок у цій частині є вірним і відповідачем не спростований, та з урахуванням наведених вище правових норм, вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованості за тілом кредиту в розмірі 46 569,13 доларів США є правомірною, оскільки відповідач порушив своє зобов`язання щодо його повернення. Щодо питання стягнення процентів, нарахованих за користування кредитними коштами, суд враховує наступне. Згідно п. 3.2 Кредитного договору при порушенні Позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 1,61 % на місяць нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки за користування кредитом сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п.1.1 суми щомісячного платежу за кредитним договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків, які нараховуються на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом відповідно до умов договору в строк з 13 грудня 2006 року до 10 грудня 2021 року. Відтак, у межах строку кредитування до 10 грудня 2021 року відповідач повинен, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 13 по 19 число кожного місяця. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Як вбачається з розрахунку заборгованості по процентах за користування кредитом станом на 11 березня 2016 року останнє погашення заборгованості відбулося 24 жовтня 2013 року та заборгованість по процентах за користування кредитом становила 12 878,18 доларів США. Згідно позовних вимог заборгованість зі сплати процентів станом на 20 березня 2015 року становила 8 182,79 доларів США. Позов банку до відповідача з вимогою погашення заборгованості подано до суду 06 квітня 2015 року. Суд враховує, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З огляду на вказане суд приходить до висновку, що на користь банку підлягають стягненню проценти за кредитом в розмірі 8 182,79 дол. США нарахування яких відбулося до пред`явлення дострокової вимоги про повернення заборгованості. Оскільки право кредитора нараховувати проценти за користування кредитом припинилося зі спливом строку кредитування (06 квітня 2015 року), тому починаючи із зазначеної дати банк не мав правових підстав для нарахування процентів за користування кредитом, що свідчить про необгрунтованість розміру заборгованості позичальника зі сплати процентів за користування кредитними коштами, нарахованої після 06 квітня 2015 року. Щодо стягнення заборгованості за комісією. Згідно п. 1.1 Договору позивач зобов`язався сплачувати щомісяця винагороду за надання фінансового інструмента в розмірі 0,4% від суми виданого кредиту. Згідно розрахунку заборгованості станом на 11 березня 2016 року сума несплаченої комісії становила 440,00 доларів США. Відповідно до ч.3 ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 р. №168, в редакції на час укладання кредитного договору, банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Згідно висновку Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладеному у постанові від 09.12.2019 р. у справі №524/5152/15, встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах порушують публічний порядок, тому є нікчемними. Таким чином, вимога про стягнення заборгованості за комісією у розмірі 440,00 доларів США до задоволення не підлягає. Щодо вимог про стягнення неустойки. Статтею 549 ЦКУ встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Так, п. 4.1 Кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання по поверненні кредиту, Позичальник зобов`язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Згідно розрахунку пені станом на 11 березня 2016 року, розмір пені становить 7 572,79 доларів США, що еквівалентно 193 181,87 грн. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузнєцова М.І. звернулася до суду із клопотанням про застосування строків позовної давності до вимог позивача про стягнення пені нарахованої ПАТ КБ «ПриватБанк» поза межами річного строку позовної давності, оскільки банк здійснює розрахунок пені починаючи з 20 червня 2007 року по 20 березня 2015 року. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Таким чином суд бере до уваги розрахунок пені станом на 20 березня 2015 року, розмір якої складає 2 680,53 долари США. Однак враховуючи річний строк передбачений для звернення з відповідною вимогою до суду період правомірності нарахування пені становить з 13 квітня 2014 року по 20 березня 2015 року, З розрахунку заборгованості станом на 20 березня 2015 року вбачається, що 13 квітня 2014 року відбулося погашення пені в розмірі 424,17 долари США. Тому від загальної суми пені (2 680,53 долари США) підлягає відрахуванню сума пені сплачена поза межами річного строку позовної давності (424,17 долари США), а відтак до стягнення з відповідача підлягає пеня в розмірі 2 256,36 долари США, що станом на 20 березня 2015 еквівалентно 63 471,41 грн. Разом з цим, представник відповідача [PERSON] - адвокат Кузнєцова М.І. звернулася до суду із заявою від 05 жовтня 2020 року про зменшення розміру неустойки посилаючись на те, що збитки в розумінні статті 22 ЦК України позивачу завданні не були, крім того банком не надано доказів, які б підтверджували умисел відповідача спрямований на невиконання боргових зобов`язань. Просить врахувати, що сплата неустойки у заявленому розмірі одночасно із сплатою заборгованості за кредитом стане для нього непосильним тягарем. Згідно з ч.3 ст.549 ЦК пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Визначення конкретного розміру зменшення штрафних санкцій належить до дискреційних повноважень суду. При цьому, реалізуючи свої дискреційні повноваження, які передбачені статтею 551 ЦК України щодо права зменшення розміру належних до сплати штрафних санкцій, суд, враховуючи загальні засади цивільного законодавства, передбачені статтею 3 ЦК України (справедливість, добросовісність, розумність) має забезпечити баланс інтересів сторін, та з дотриманням правил статті 89 ЦПК України визначати конкретні обставини справи (як-то: ступінь вини боржника, його дії щодо намагання належним чином виконати зобов`язання, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, дії/бездіяльність кредитора тощо), які мають юридичне значення, і з огляду на мотиви про компенсаційний, а не каральний характер заходів відповідальності з урахуванням встановлених обставин справи не допускати фактичного звільнення від їх сплати без належних правових підстав. Суд враховує, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення ЦК України про зобов`язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. В частинах третій, наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов`язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 11.07.2013 року у справі №1-12/2013 виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов`язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами. З огляду на викладене, враховуючи відсутність доказів на доведеність збитків позивача, відсутність фінансової спроможності у відповідача сплатити штрафні санкції у заявленому розмірі, суд приходить до висновку про зменшення суми нарахованої пені до 30 000 грн. Отже, за наслідками дослідження наданих доказів, суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними з боку відповідача через порушення умов кредитного договору, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що запропонований позивачем, тобто шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором. Проте, позов підлягає частковому задоволенню з мотивів, що викладені судом вище, а відтак з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення суми заборгованості за кредитним договором №ТЕCNGL00520030 від 13 грудня 2006 року в сумі 54 751 доларів США 92 центів з яких: 46 569,13 доларів США - заборгованість за тілом кредиту; 8 182,79 дол. США - заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами та 30 000 грн. штрафних санкцій (пені). Крім цього з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення суми штрафних санкцій (пені) в розмірі 30 000 грн. У відповідності до статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3654,00 грн. судового збору.

Outcome: partial