Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Позивач Приватне підприємство «Світвуд Україна» звернувся до суду з позовом про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до відповідачки [PERSON], посилаючись на те, що 21.08.2012 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу обладнання №01/09, згідно якого відповідачка (Продавець по договору) зобов'язалась продати, а підприємство (Покупець по договору) придбати обладнання для деревообробної галузі на загальну суму 2625517,00 грн. На виконання умов укладеного між сторонами договору з 21.08.2012 року по 14.06.2013 року в якості попередньої оплати за обладнання на розрахункові рахунки фізичної особи-підприємця [PERSON] підприємство сплатило кошти в розмірі 682785,00 грн. В призначенні платежу в більшості платіжних документах, які є доказом перерахування коштів, значиться: оплата згідно договору № 01/09 від 01.09.2012 року, що становить понад 25% від суми, яка була зазначена в договорі. Однак, відповідачка умови укладеного між сторонами договору не виконала, а саме передачу обладнання не здійснила. З метою врегулювання спору 07.08.2013 року відповідачці було направлено претензію з вимогою повернути грошові кошти, однак відповідачка залишила її без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим підприємство звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовом про стягнення попередньої оплати за договором в сумі 806885,00 грн. В подальшому, в ході розгляду судом справи, ним було зменшено суму позовних вимог до 682785,00 грн. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.04.2017 року у справі №926/1475/15 позов Приватного підприємства «Світвуд Україна» - задоволено. Стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ПП «Світвуд Україна» борг в сумі 682785,00 грн., судовий збір в сумі 10241,78 грн. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 2588,16 грн. Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року рішення суду першої інстанції у цій справі скасовано і прийнято нове рішення. У задоволенні позову ПП «Світвуд Україна» до відповідачки ФОП [PERSON] про стягнення 682785,00 грн. попередньої оплати згідно договору № 01/09 від 21.08.2012 року - відмовлено. Стягнуто з Приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] 3937,92 грн. витрат за проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи та 11265,96 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Також, постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2017 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року у справі №926/1475/15 залишено без змін. Позивач звертає увагу суду на те, що вказаними рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанції, разом з тим, не спростовано висновок суду першої інстанції щодо безпідставності посилання відповідача на інші договори, нібито укладені з позивачем, однак судами встановлено, що договірні відносини між сторонами - ПП «Світвуд Україна» та ФОП [PERSON] не підтверджуються належними та допустимими доказами. При цьому, як вважає позивач, встановленими та вірними є обставини справи щодо факту перерахування грошових коштів ПП «Світвуд Україна» на рахунки ФОП [PERSON] в сумі 682785,00 грн. Факт перерахування грошових коштів ПП «Світвуд Україна» на рахунки ФОП [PERSON] в розмірі 682785,00 грн. та неповернення даних коштів відповідачкою підтверджується відповідними належними та допустимими доказами та встановлено в судовому порядку, а тому підприємство має право звернутися за захистом порушеного права з позовною вимогою про повернення безпідставно сплачених грошових коштів. Позивач зазначає, що ФОП [PERSON] було відкрито розрахункові рахунки в центральній філії ПАТ «Кредобанк», МФО 325365: [NUMBER]; [NUMBER], а Приватним підприємством «Світвуд Україна» було відкрито розрахункові рахунки: [NUMBER] в Центральній філії ПАТ «Кредобанк», МФО 325365; [NUMBER] в Чернівецькій філії ПАТ «Приватбанк», МФО 356282; [NUMBER] в Чернівецькій філії АТ «Укрексімбанк», МФО 356271; [NUMBER] в Чернівецькій філії ПАТ «Укрінбанк», МФО 356204. Стверджує, що рух коштів по зазначених рахунках, а саме: перерахування коштів з рахунків ПП «Світвуд Україна» на рахунки ФОП [PERSON] підтверджується наступними банківськими документами: виписка по особовим рахункам [NUMBER] ФОП [PERSON] у ПАТ «Кредобанк» з 30.05.2013 року по 03.06.2013 року; виписка по особовим рахункам [NUMBER] ПП «Світвуд Україна» у ПАТ «Кредобанк» з 16.08.2011 року по 31.01.2013 року Позивач звертає увагу суду на те, що судами господарської юрисдикції було визнано встановленим факт перерахування коштів ПП «Світвуд Україна» на рахунки ФОП [PERSON] в загальній сумі 682785,00 грн. та неповернення їх відповідачем, однак в судовому порядку не підтверджено наявність зобов'язальних правовідносин між сторонами. Разом з тим, вказані кошти підприємству на даний час не повернуті, а тому вважає, що відповідачка зобов'язана повернути безпідставно отримані в період з 30.08.2012 року по 14.06.2013 року грошові кошти на загальну суму 682785,00 грн., а також 3% річних за період з 30.03.2015 року по 30.03.2018 року в сумі 61506,77 грн. Вважає, що в судовому порядку в справі №926/1475/15 встановлено, що правовідносини сторін не регулюються нормами зобов'язального права, що вказує на відсутність правових підстав для набуття грошових коштів відповідачкою, а тому в розумінні ст.1212 ЦК України, дані кошти є набутими відповідачкою безпідставно. Також позивач зазначає, що згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 16.05.2017 року припинена державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON], номер запису: 20380060003004085, у зв'язку з чим підприємство змушене звертатись з даним позовом до суду загальної юрисдикції. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на користь Приватного підприємства «Світвуд Україна» грошові кошти у загальній сумі 744291,77 грн., що складається з суми безпідставно отриманих в період з 30.08.2012 року по 14.06.2013 року грошових коштів - 682785,00 грн.; суми процентів в розмірі 3% річних, нарахованих за період з 30.03.2015 року по 30.03.2018 року - 61506,77 грн. Ухвалою судді від 19 квітня 2018 року провадження у справі за позовом Приватного підприємства «Світвуд Україна» до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів - відкрито. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити позов. Також підтримала подану ними письмову відповідь на відзив представника відповідача, згідно якої вказує, що посилатись на існування договірних відносин між сторонами або вчиняти дії щодо визнання недійсними будь-яких договорів, ініціювати припинення таких договорів чи їх розірвання є неможливими, у зв'язку з тим, що таких договорів не існує, а тому підприємство позбавлене можливості захищати свої права у будь-який спосіб, який випливав би із договірних відносин, оскільки таких між сторонами не існує. Стверджує, що в даному випадку має місце встановлений юридичний факт, а саме те, що на розрахункові рахунки фізичної особи-підприємця [PERSON] підприємство сплатило кошти в розмірі 682785,00 грн., які відповідачкою повернуто не було, а тому кошти в будь-якому випадку не можуть безпідставно утримуватись відповідачкою та підлягають поверненню. При цьому, вказаний представником відповідачки договір купівлі-продажу обладнання №01/09 від 01.09.2012 року сторонами ніколи не укладався, а тому такий документ не існує. Представник відповідачки в судовому засіданні вимоги позову не визнала. Вказала суду, що доводи, викладені в позовній заяві є взаємовиключними, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Також підтримала подані нею відзив на позов та заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву, згідно яких вказує, що з однієї сторони позивач зазначає, що ПП «Світвуд Україна» на виконання умов договору №01/09 від 01.09.2012 року сплатив на рахунки ФОП [PERSON] понад 25% від суми, яка була зазначена у договорі в якості попередньої оплати за обладнання, що підтверджено банківськими виписками, однак з іншої сторони позивач зазначає, що він має право звернутись за захистом порушеного права з позовною вимогою про повернення безпідставно сплачених грошових коштів. Вважає, що такі твердження позивача суперечать вимогам матеріального та процесуального права, оскільки перерахування коштів з рахунку одного контрагента на рахунок іншого не може здійснюватись одночасно на виконання договору купівлі-продажу обладнання та, водночас, без належних правових підстав. Стверджує, що враховуючи зміст рішень господарських судів, ФОП [PERSON] набула кошти за існування достатніх правових підстав, а саме: договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 01.09.2012 року. Звертає увагу суду на те, що доказів визнання договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 01.09.2012 року недійсним або його розстрочення позивачем не надано, а тому вважає, що відповідно до положень цивільного законодавства посилання позивача на те, що оспорювана сума отримана [PERSON] безпідставно, в розумінні статті 1212 ЦК України, є такими, що не відповідають дійсності. Звертає увагу суду на те, що Львівським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України встановлено те, що договірні відносини між ПП «Світвуд Україна» та ФОП [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012 року не підтверджено належним чином, а тому такий договір не може бути підставою позовних вимог про стягнення попередньої оплати за товар. При цьому, жодних висновків щодо наявності чи відсутності будь-яких інших договірних відносин між ПП «Світвуд Україна» та ФОП [PERSON] вказаними судами господарської юрисдикції зроблено не було. Зазначила, що кошти від позивача на рахунок відповідачки поступали протягом десяти місяців хронологічно. Правовідносини між позивачем та відповідачкою існували, однак, де договір зберігається, їй не відомо. Якась частина робіт по договору була виконана, але яка саме, їй не відомо. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки, дослідивши надані сторонами документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що як вбачається з копії договору №01/09 від 21.08.2012 року (а.с.29-30), 21.08.2012 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу обладнання №01/09, згідно якого відповідач (Продавець по договору) зобов'язався продати, а позивач (Покупець по договору) придбати обладнання для деревообробної галузі на загальну суму 2625517,00 грн. Також, згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 16.05.2017 року припинена державна реєстрація підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON], номер запису: 20380060003004085 (а.с.32-34). Відповідно до копії виписок по особовим рахункам (а.с.33-50), в період часу з 21.08.2012 року по 14.06.2013 року на розрахункові рахунки фізичної особи-підприємця [PERSON] позивач Приватне підприємство «Світвуд Україна» сплатило кошти в розмірі 682785,00 грн. В призначенні платежу в деяких платіжних документах значиться: оплата згідно договору №01/09 від 01.09.2012 року. 07.08.2013 року відповідачці було направлено претензію з вимогою повернути безпідставно перераховані грошові кошти (а.с.51), однак відповідачка залишила вимогу без відповіді та кошти не повернула. Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст.11 ЦК України, ч.1 та ч.2 ст. 509 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.04.2017 року у справі №926/1475/15 позов Приватного підприємства «Світвуд Україна» - задоволено. Стягнуто з ФОП [PERSON] на користь ПП «Світвуд Україна» борг в сумі 682785,00 грн., судовий збір в сумі 10241,78 грн. та витрати на проведення судової експертизи в розмірі 2588,16 грн. (а.с.18-20). Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року рішення суду першої інстанції у цій справі скасовано і прийнято нове рішення. У задоволенні позову ПП «Світвуд Україна» до відповідача ФОП [PERSON] про стягнення 682785,00 грн. попередньої оплати згідно договору № 01/09 від 21.08.12 року - відмовлено. Стягнуто з Приватного підприємства «Світвуд Україна» на користь фізичної особи-підприємця [PERSON] 3937,92 грн. витрат за проведення повторної судово-почеркознавчої експертизи та 11265,96 грн. судового збору за розгляд апеляційної скарги (а.с.21-24). Як встановлено вказаною постановою суду від 12.07.2017 року суду першої інстанції не було надано для огляду оригінальний примірник договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012 року жодною із сторін. Враховуючи вищенаведене, наявна у матеріалах справи копія договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012 року, взята місцевим господарським судом як докази на підтвердження позовних вимог та покладена в основу рішення про задоволення позовних вимог, не може бути належним доказом в розумінні ст.36 ГПК України. Постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2017 року постанову Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року у справі №926/1475/15 залишено без змін (а.с.25-28). Як вбачається з копії даної постанови: «суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив з того, що наявна у матеріалах справи копія договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012, прийнята місцевим господарським судом як доказ, що покладений в основу його судового рішення, не може бути належним доказом у розумінні ст.36 ГПК України». «Крім того, ненадання оригінального примірника договору, який містив би усі істотні його умови, позбавило суд можливості надати належну правову оцінку доводам позивача в цій частині, встановити дійсність такої угоди та відповідність її вимогам чинного законодавства, що, в свою чергу, призвело до того, що обставини існування господарських відносин між сторонами у справі на підставі договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012, які місцевий суд визнав встановленими, є документально не підтвердженими. Суд апеляційної інстанції обґрунтовано не взяв до уваги копію цього договору, визнавши її неналежним доказом». «На підставі аналізу сукупності поданих до матеріалів справи доказів, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані позивачем банківські виписки не підтверджують факту попередньої оплати товару за договором купівлі-продажу обладнання № 01/09 від 21.08.2012 і не можуть бути доказами у справі, оскільки з цих виписок вбачається здійснення перерахування коштів на підставі договору №01/09 від 01.09.2012, який не є підставою заявленого у даній справі позову.». Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, з огляду на викладене, суд вважає, що Львівським апеляційним господарським судом та Вищим господарським судом України встановлено те, що договірні відносини між ПП «Світвуд Україна» та ФОП [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012 року не підтверджено належним чином. Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної дії. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Посилання представника відповідачки [PERSON] на існування договірних відносин з позивачем та виконання частини робіт є безпідставним, оскільки ні відповідачкою [PERSON] ні її представником не надано суду оригіналів договору купівлі-продажу обладнання №01/09 від 21.08.2012 рокута договору №01/09 від 01.09.2012 року, а також не надано документи в підтвердження виконання робіт, а тому у відповідності до ч.4 ст.81 ЦПК України суд визнає обставину невчинення таких дій встановленою. Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 року по справі №334/2517/16-ц. Відповідно до ч.1 ст.1213 ЦК України, набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовується також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти як: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи та відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Таким чином, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] на користь позивача належить стягнути безпідставно отримані в період з 30.08.2012 року по 14.06.2013 року грошові кошти в сумі 682785,00 грн., задовольнивши в цій частині позовні вимоги, при цьому, представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні визнала факт надходження на рахунок ФОП [PERSON] коштів від Приватного підприємства «Світвуд Україна», які не було повернуто. Разом з тим, суд вважає, що позовна вимога про стягнення 3% річних на підставі ст.625 ЦК України, нарахованих за період з 30.03.2015 року по 30.03.2018 року в розмірі 61506,77 грн. є безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 625 ЦК України визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов'язань. Цією статтею регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п'ята статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. З рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі статтею 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів. У разі стягнення безпідставно набутих чи одержаних грошей нараховуються відсотки відповідно до статті 536 ЦК України й унеможливлюється стягнення 3% річних від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 цього Кодексу. Аналогічна позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 02.03.2016 року по справі №6-2491цс15. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч.5 ст.81 ЦПК України). Частиною 1 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи викладені обставини, оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд вважає, що належить стягнути з [PERSON] на користь Приватного підприємства «Світвуд Україна» суму безпідставно отриманих в період з 30.08.2012 року по 14.06.2013 року грошових коштів у розмірі 682785,00 грн., задовольнивши частково позовні вимоги. Також згідно вимог ч.7 та ч.8 ст.158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. З огляду на наведену норму Закону, заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 травня 2018 року, у вигляді арешту на 1/3 частки квартири [ADDRESS], реєстраційний номер майна 5297179, що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON], продовжують діяти протягом дев'яноста днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. На підставі викладеного,

Outcome: partial