Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

позивач просить суд зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] безпідставно набуте майно, а саме: набір шуроповертів Макіtа СLХ201Х, придбаний 20.12.2016 р. за ціною 4099 гривень, косу бензомоторну Forte 5МК3100, придбана 06.04.2017 р. за ціною 2026 гривень, лазерний нивилір Skill 0511 (F1505 11АВ), придбаний 20.04.2016 р. за ціною 2022 гривень, бетономішалка Forte ЕW4150, придбана 06.04.2017 р. за ціною 4605 гривень, паяльник для труб Дніпро МПТ - 185/6 Професіонал, придбаний 20.10.2016р. за ціною 1043 гривень; зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] безпідставно набуте майно, а саме: бетономішалку Forte EW4150, придбану 30.05.2016 р. за ціною 3870 гривень та стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати, обґрунтовуючи позов наступним. [PERSON] протягом тривалого часу займався виконанням будівельних робіт. Для допомоги у виконанні будівельних робіт він залучав [PERSON] . Для виконання будівельних робіт ним було придбано інструменти, які використовувались ним та відповідачем у своїй роботі. Всі документи (чеки, квитанції, гарантійні талони) на придбання інструментів наявні у нього. Всі ці інструменти були придбані виключно за кошти позивача. Зокрема, ним було придбано наступні інструменти: набір шуроповертів Макіtа СLХ201Х, придбаний 20.12.2016 р. за ціною 4099 гривень, коса бензомоторна Forte 5МК3100, придбана 06.04.2017 р. за ціною 2026 гривень, лазерний нивилір Skill 0511 (F1505 11АВ), придбаний 20.04.2016 р. за ціною 2022 гривень, бетономішалка Forte ЕW4150, придбана 06.04.2017 р. за ціною 4605 гривень, паяльник для труб Дніпро МПТ - 185/6 Професіонал, придбаний 20.10.2016р. за ціною 1043 гривень, бетономішалка Forte EW4150, придбана 30.05.2016 р. за ціною 3870 гривень. Загальна вартість придбаних ним інструментів станом на час придбання становила 17665 гривень. Після завершення виконання будівельних робіт, всі вищезазначені інструменти за усною домовленістю з відповідачем зберігались у домогосподарстві відповідача за адресою: [ADDRESS] . У разі виникнення необхідності використання вказаних інструментів, вони з домогосподарства відповідача брались на об`єкт для виконання будівельних робіт. У вересні 2017 року йому знадобились вищевказані інструменти для виконання будівельних робіт, тому він звернувся до відповідача з проханням надати йому його інструменти. Проте, відповідач не пояснюючи будь-яких причин повідомив, що не віддасть йому інструменти, які зберігаються у його домогосподарстві. Після цього, він неодноразово звертався до відповідача з проханням повернути йому його інструменти. Численні його прохання відповідач просто ігнорував. З метою захисту своїх прав він звернувся до Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП у Київській області із заявою про вчинення злочину. За результатами розгляду його заяви 01.11.2018 р. ДОП Кагарлицького ВП лейтенантом поліції В .В. Кулініченком було складено висновок. У вказаному висновку було встановлено, що під час опитування [PERSON] він пояснив, що дійсно електроінструменти знаходяться в нього, крім шуруповертів «Макіта» та бетонозмішувача «Форте», дані інструменти в 2017 році були спільно поділені позивачем та відповідачем, так як були куплені за спільні кошти. Тобто, відповідач визнав факт перебування у нього інструментів, які належать йому. Щодо придбання їх за спільні кошти, то такі твердження відповідача не відповідають дійсності, оскільки всі документи, що підтверджують придбання інструментів знаходяться у нього. Згідно ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Згідно ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно ч. 2 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 12.08.2019 р. у справі №368/349/19 було встановлено, що відповідач набув майно: коса бензомоторна Forte БМК3100, придбана 1.06.2016 р. за ціною 2026 гривень, лазерний нивилір Skill 0511 (F1505 11АВ), заводський номер 6724992418202 придбаний 20.04.2016 р. за ціною 2022 гривень, бетономішалка Forte ЕW4150, придбана 06.04.2017 р. за ціною 4605 гривень, паяльник для труб Дніпро МПТ - 185/6 Професіонал, придбаний 12.10.2016 р. за ціною 1043 гривень за його рахунок без достатньої правової підстави і зобов`язаний повернути йому це майно, але не повернув. Крім того, під час судового засідання у вказаній справі свідки [PERSON] підтвердив наявність у нього особисто бетономішалки Forte ЕW4150, придбана 30.05.2016 р. за ціною 3870 гривень, а також наявність у відповідача набору шуроповертів Макіtа CLX201Х, придбаний 20.12.2016 р. за ціною 4099 гривень. Також, у вищевказаному рішенні суду зазначено, що він не довів неможливість повернути відповідачем в натурі позивачу безпідставно набуте майно, так як вказане майно є в натурі у відповідача і він та його представник висловили згоду на його повернення після вступу відповідного рішення суду в законну силу. А тому він невірно вибрав спосіб захисту порушених прав, так як не просив суд зобов`язати відповідача повернути йому безпідставно набуте майно. Оскільки в судовому засіданні та рішенні суду було встановлено, що відповідач без будь-якої правової підстави набув майно, що належить йому та не повертає його, відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України він має право вимагати від відповідача повернути безпідставно набуте майно. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Матюшенков Д.В. заперечили проти позовних вимог позивача та просили у їх задоволенні відмовити, виходячи з наступного. Він в дійсності деякий час працював в одній команді як з позивачем, так і з відповідачем [PERSON] Коли вони отримували кошти за виконані роботи, то 10% від загальної суми вони відкладали та купували на них інструменти. Коли йому не сподобалось працювати з позивачем, то він відійшов від них, і тоді вони вирішили, як необхідно поділити інструменти між ними, які куплені були за спільні кошти. Він вважає, що позов позивача є безпідставним, так як інструмент, який після поділу залишився у нього не є майно, яке безпідставно набуте. Окрім того, просив відмовити позивачу і у стягненні з нього на користь позивача судових витрат. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Матюшенков Д.В. заперечили проти позовних вимог позивача та просили у їх задоволенні відмовити, виходячи з наступного. Позивач є йому родичем. У 2016 році до м. Кагарлик позивач прибув із м. Харків. Вони зібрали бригаду для виконання будівельних робіт. Позивач має вищу освіту, тому він і організував бригаду та домовлявся про роботу. Коли отримували кошти за виконану роботу, то 10 % від цієї суми вони відкладали та потім купували інструменти, якими потім користувалися. А лише потім кошти ділили між учасниками бригади. Інструментів, які ними куплялися, було більше, про які позивач не пише. Всі перелічені інструменти, крім шуруповерта, в дійсності у нього є і ці інструменти були поділені між ним та позивачем. Що стосується шуруповерта, то його у нього не має. Позов є без підставним, тому не підлягає до задоволенні, оскільки позивач у позові вказав неправдиву інформацію. Окрім того, просив відмовити позивачу і у стягненні з нього на користь позивача судових витрат. Суд, вислухавши сторони та свідків, вивчивши письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Частиною ч. 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 цього ж Кодексу передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Так, відповідно до ч.1 ст. 317, ч.1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник здійснює обумовлені правомочності на власний розсуд. Право власності є непорушним (ст. 321 ЦК України). Згідно ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або не збільшення майна в іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна з боку набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Таким чином, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею в себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої, другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання повинне належно виконуватись відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що зазвичай ставляться. Згідно з частиною першою статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Отже, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої, другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто, вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 02.10.2013 року № 6-88цс13 предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об`єктивними умовами виникнення зобов`язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Судом встановлено, що у кінці 2015 року сторони - позивач [PERSON] та відповідачі - [PERSON] і [PERSON] домовилися про спільну діяльність у будівництві для виконання робіт. За період роботи з кінця 2015 року по липень 2016 року сторони виконували різні види будівельних робіт, за роботу якої отримували кошти і 10 відсотків від зароблених коштів сторони виділяли на купівлю інструментів, а залишок суми ділилася між сторонами. В кінці червня 2016 року відповідач [PERSON] вирішив відійти від позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] та займатися будівельними роботами самостійно, оскільки його не влаштовував розподіл коштів позивачем між ними. Тоді ж сторони вирішили поділити інструменти, які вже були куплені за спільні кошти, а саме: [PERSON] та [PERSON] залишити у користування - лазерний нивилір Skill та сварку, а відповідачу [PERSON] - бетономішалку Forte. Вказаний факт в судових засіданнях був підтверджений як позивачем, так і відповідачами, тому підстав для визнання бетономішалки Forte безпідставно набутим майном не має. Свідок [PERSON] пояснив, що коли приймав участь у ремонтних чи будівельних роботах разом із позивачем та відповідачем, то в них була домовленість про купівлю інструментів за спільні кошти. Він також має право на деякі інструменти, які знаходяться як у позивача [PERSON] так і у [PERSON] , але такого наміру робити не буде. Що стосується того, що документи оформлялися на позивача та оплата проводилася позивачем не може слугувати того, що майно є лише власністю позивача та відповідачем [PERSON] безпідставно набуте. З огляду на факти встановлені судом та з урахуванням інших доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] не підлягають до задоволення, а наведене свідчить, що положення статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, і на яку, звертаючись в суд, посилається позивач, виключають можливість застосування до спірних правовідносин саме цієї статті, а тому в позові в цій частині вимог слід відмовити. Між тим, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] продовжувались дія договірних відносин для виконання будівельних робіт на будівництвах до осені 2017 р. Окрім сторін у спільній діяльності приймали участь і інші люди, що підтверджено було і свідком [PERSON] , який також приймав участь у будівництві. В цей же час сторони продовжувати купляти за спільні кошти і інші інструменти, в тому числі, які є предметом цього позову. Позивачем [PERSON] не заперечується факт купівлі інструментів за спільні кошти, але йому захотілося їх забрати, оскільки вважав, що тих інструментів, які в нього залишились, їх мало і вартість їх набагато менша, ніж тих інструментів, які залишились у відповідача [PERSON] . Що стосується того, що документи оформлялися на позивача та оплата проводилася позивачем не може слугувати того, що майно є лише власністю позивача та відповідачем [PERSON] безпідставно набуте. Свідок [PERSON] пояснила, що в дійсності були такі випадки, коли позивач «хворів», а її чоловік за нього працював, і тоді позивач менше отримував заробітної плати. Тому позивач і вирішив таким чином відібрати нібито ним зароблене. Що стосується рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 12.08.2019 р. , згідно якого позивач [PERSON] просив відшкодування вартості безпідставно набутого майна з [PERSON] , то у задоволенні позовних вимогах відмовлено, оскільки позивачем не доведено факту можливості повернути майно в натурі. Що стосується вартості майна, то позивачем вказано вартість майна згідно рахунків та квитанцій, за які речі були куплені. Проте, відповідачем [PERSON] було проведено експертне дослідження № 13-1/2 від 16.07.2019 р. , згідно якого вартість речей, які є предметом і вказаного позову визначена значно меншою, оскільки була в користуванні, тому суд не може взяти до уваги твердження позивача, що речі, які залишилися у відповідача [PERSON] коштують на багато більше, від тих, що залишились у нього. Окрім того, позивачем не доведено, що набір шуроповертів Макіtа СLХ201Х, придбаний ним 20.12.2016 р. за ціною 4099 гривень та за власні кошти знаходиться у відповідача [PERSON] , так як і свідок [PERSON] вказав, що бачив коробку, але чи ця коробка від набору шуроповертів Макіtа СLХ201Х , яка куплена позивачем особисто не можливо ототожнити, так як і у відповідача [PERSON] був набір шуроповертів Макіtа , а більш точних даних як свідок [PERSON] , так і позивач [PERSON] до суду не надали. Окрім того, в рішенні Кагарлицького районного суду Київської області від 12.08.2019 р. було встановлено, що з осені 2018 р. позивач вимагає від відповідачів інструменти, а під час даного розгляду справи позивачем зазначено іншу дату, а саме: осінь 2017 р. Окрім того, твердження позивача, що саме лише ним була проведена оплата за речі, які є предметом позову не можливо взяти до уваги, оскільки квитанції, які містяться у справі підтверджують лише переказ коштів певним особам, але за що - у квитанціях не вказано. Окрім того, сторонами не заперечується, що інструменти використовувались дуже часто, а тому ідентифікувати на час розгляду справи їх не можливо. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тому що стосується вимог позивача [PERSON] до відповідача [PERSON] , то вони не підлягають до задоволення, а наведене свідчить, що положення статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, і на яку, звертаючись в суд, посилається позивач, виключають можливість застосування до спірних правовідносин саме цієї статті, а тому в позові в цій частині вимог слід відмовити. Згідно ст.. 133 ЦПК України - судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки у задоволенні позовних вимогах позивачу суд відмовляє, тому відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed