Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

Позивач ПАТ КБ « ПриватБанк » звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 61278 гривень 39 копійок. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що 14 лютого 2014 року відповідно до укладеного договору [PERSON] отримала кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач порушила свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів, то виникла заборгованість в сумі 61278 гривень 39 копійок . В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву про слухання справи без його участі, проти винесення заочного рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] в засідання не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. Заочним рішенням Коростенського міськрайсуду від 10 травня 2017 року ухвалено стягнути з відповідачки на користь банку вказану суму заборгованості. Однак , за заявою відповідача вказане заочне рішення було скасовано. Повторно за викликом суду відповідачка [PERSON] не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідно до вимог ст. 232 ЦПК України повторне заочне рішення позивач та відповідач можуть оскаржити в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. За таких обставин суд вважає за можливе розглядати дану справу на підставі наявних матеріалів, без фіксації технічними засобами, повторно ухваливши заочне рішення. Відповідно до п.1с.2ст.11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав і обовязків є договір та інші правочини. Судом встановлено , що 17 лютого 2014 року між Публічним акціонерним товариством [PERSON] «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір без номера , згідно якого остання отримала кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказаний кредитний договір укладено шляхом підписання анкети-заяви позичальника, в якій зазначено, що вона разом із памяткою клієнта, Умовами і Правилами банківських послуг, а також тарифами складає між сторонами Договір про надання банківських послуг і позичальник з цими Умовами, Правилами і Тарифами повністю погоджується. Оскільки відповідачка не виконувала належним чином умови кредитного договору, то станом на 29.11.2016 року утворилась заборгованість в розмірі 61278,39 гривень, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 8249,33 гривні; заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 46784,85 гривень; заборгованості за пенею та комісією в сумі 2850 гривень; а також відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та Правил : штраф (фіксована частина) 500 гривень та штраф процентна складова 2894,21 гривня. За змістом статей 1049,1050,1054 ЦК України за кредитним договором [PERSON] або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини з приводу договору кредиту. Кредитним договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Згідно з вимогами ст.ст.526,527,530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до договору. Як встановлено судом, банк свої зобовязання за договором та угодою виконав у повному обсязі і надав відповідачці кредит у розмірі встановленому договором. Проте, відповідачка [PERSON] не повернула своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами згідно умов договору , що підтверджується розрахунком заборгованості. При дослідженні розрахунку заборгованості за кредитним договором суд встановив таке. При наявності заборгованості за тілом кредиту в сумі 8249,33 гривні, банк помилково нарахував проценти за користування кредитом в сумі 46784,85 гривень. Враховуючи період заборгованості по кредитному договору, розмір встановлених банком відсотків за використання кредитного ліміту та період користування згідно виписки по рахунку [PERSON] розмір процентів, які підлягають стягненню із відповідачки [PERSON] становить 9554,38 гривень (тіло кредиту помножить на відсоткову ставку, отриману суму поділити на 365 днів, помножити на кількість днів прострочення сплати і результат поділити на 100%). Фактично за наданим позивачем розрахунком розмір процентів, що вказаний у позовній заяві включає в себе нарахування процентів на проценти за користування кредитом, що є недопустимим. Крім того, суд приходить до висновку, що одночасне стягнення штрафу та пені не відповідає положенням ст.61 Конституції України відносно того, що ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж саме правопорушення. А тому відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та Правил 500 гривень штрафу (фіксована частина) та 2894,21 гривня штраф (процентна складова) є одночасним стягненням штрафу та пені. Такі вимоги суд вважає необґрунтованими. Разом з тим, суд вважає безпідставними твердження [PERSON], що договір не укладався в письмовій формі та про збільшення банком в односторонньому порядку відсоткової ставки по кредиту. Доказів того, що [PERSON] не підписувала заяву-анкету суду не надано. Підписана нею заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між нею та банком договір, що підтверджується її підписом. У відповідності до вимог постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні питання щодо правомірності підвищення банком чи іншою фінансовою установою процентної ставки суди також повинні розрізняти умови кредитного договору, які встановлюють односторонню зміну умов договору, від умов договору, що встановлюють погоджену сторонами процедуру зміни договору шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов договору відповідно до вимог статей 641 -642 ЦК або в порядку, визначеному частиною шостою статті 1056-1 ЦК. Згідно розрахунку заборгованості за договором відсоткова ставка становила 27,60% за період з 17.02.2014 року по 30.08.2014 року; 32,40 % з 01.09.2014 року по 31.03.2015 року; 42% з 01.04.2015 року по 29.11.2016 року . Судом встановлено, що за Умовами договору клієнт може отримати будь-яку інформацію, яка викладена на сайті http:privatbank .ua/terms/pages/70/ . За таких обставин банк інформував відповідача [PERSON] про зміну відсоткової ставки по кредиту, але остання після зміни відсоткової ставки із заявою про незгоду зі змінами тарифів та про розірвання договору до банку не зверталась, про припинення кредитування не просила та всю виниклу заборгованість перед банком не погасила, а тому відповідач прийняла нові тарифи та погодилася з їх зміною. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: partial