Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач ПАТ «ПриватБанк» звернувся до суду із зазначеним позовом посилаючись на те, що 21.03.2003 року відповідач [PERSON] уклав кредитний договір № NKH0A000021482A із позивачем та отримав кредит у розмірі 29 810,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 21.03.2007 року. Далі, в позові зазначено, що станом на 16.12.2014 року в результаті не виконання зобов'язань за договором кредиту за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 17 141, 98 грн., яка складається із заборгованість за кредитом у розмірі 5 763,41 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 139,10 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 10 239,47 грн., а тому позивач прохає стягнути з відповідача зазначену заборгованість, а також понесені судові витрати в розмірі 243,60 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, але надіслав заяву згідно якої вбачається, що представник позивача позовні вимоги підтримує та прохає розглядати справу у його відсутність. В разі неявки відповідача прохає постановити заочне рішення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області, було розірвано кредитний договір та стягнуто з нього на користь позивача заборгованість. Заборгованість сплачена в повному обсязі, а тому прохає відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач після розірвання кредитного договору пропустив строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення відповідача та дослідивши письмові докази по справі вважає, що позов позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 21.03.2003 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № NKH0A000021482A згідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 29 810,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,96 % на рік із кінцевим терміном повернення 21.03.2007 року. Відповідач погодився за користування кредиту сплачувати позивачу в розмірі 988,41 грн. щомісячний платіж з «20» по «27» число кожного місяця. Відповідно ст. ст. 526, 527, 530, 1054 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до розрахунку суми заборгованості, який був наданий банком вбачається, що станом на 16.12.2014 року за відповідачем лічиться заборгованість за кредитом у розмірі 5 763,41 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом у розмірі 1 139,10 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 10 239,47 грн., а всього 17 141,98 грн. Відповідно до повторного розрахунку суми заборгованості, який був наданий представником позивача вбачається, що станом на 10.04.2015 року за відповідачем рахується заборгованість в розмірі 1403,71 грн. Згідно до рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 26.07.2007 року вбачається, що кредитний договір від 21.03.2003 року, який укладений між позивачем та відповідачем розірваний. Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованості, яка виникла за період з 20.09.2003 року і до 06.06.2007 року в розмірі 11 197,87 грн.(а.с. 28-29). Відповідно до постанови державного виконавця від 28.04.2012 року вбачається, що виконавче провадження з примусового виконання рішення Баштанського районного суду Миколайовської області про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 11 197,87 грн. закінчено, так як борг перераховано у повному обсязі. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст. 258 ЦК України, передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Суд бере до уваги те, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 26.07.2007 року кредитний договір від 21.03.2003 року, який укладений між позивачем та відповідачем розірваний, а тому вважає, що вимога відповідача про застосування строку позовної давності підлягає до задоволенню, оскільки представник позивача починаючи з часу розірвання кредитного договору, а саме з 26.07.2007 року пропустив 3-річний строк на звернення до суду про стягнення із відповідача суми заборгованості по кредитному договору. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed