Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач просить припинити право власності [PERSON] на 7/18 частки квартири [ADDRESS] та виплатити [PERSON] 205211 гривень (двісті пять тисяч двісті одинадцять гривень) з депозитного рахунку ТУДСА в Миколаївській області, що будуть внесенні до початку розгляду справи по суті; визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частки квартири [ADDRESS]. 18 грудня 2017 року від позивача надійшла заява про зміну позовних вимог, відповідно до якої позивачка просить припинити право власності [PERSON] на 7/18 частки квартири [ADDRESS] та виплатити [PERSON] 203947 гривень (двісті пять тисяч двісті одинадцять гривень) з депозитного рахунку ТУДСА в Миколаївській області, що будуть внесенні до початку розгляду справи по суті; визнати за [PERSON] право власності на 7/18 частки квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що вона з 2007 року зареєстрована в квартирі, несе усі витрати, повязані із оплатою комунальних послуг та підтримання квартири в умовах, можливих для проживання. Інших осіб, зареєстрованих в даній квартирі немає. Дана квартира для позивача є «батьківською» та єдиним житлом, оскільки іншого майна вона немає. З 1997 року, після смерті бабусі позивача - [PERSON], у квартирі проживав постійно батько позивача - [PERSON], якого позивач відвідувала, а у 2007 році почала доглядати за хворим батьком. За весь цей час відповідач в квартирі не проживала, окрім того, відповідач має у власності житло - квартиру №18 по проспекту Леніна (Центральний)261 в м. Миколаєві, право власності відповідача на дану квартиру в реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, проте зареєстровано в Миколаївському бюро технічної інвентаризації. З 2014 року між сторонами виникають постійні конфлікти та суперечки щодо порядку користування квартирою. Частка квартири, що належить відповідачу не може бути виділена в натурі, оскільки квартира є неподільною. Позивач зазначає, що згоди з відповідачем про розмір грошової компенсації не досягнуто. Від представника відповідача надійшли заперечення на позов. Відповідач проти задоволення позову заперечує, обґрунтовуючи це тим, що квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності. Станом на теперішній час вона позбавлена можливості користуватись своїм майном, оскільки позивач перешкоджає в цьому. Це підтверджується рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.05.2016 року про усунення перешкод у користуванні власністю. Вона не бажає припинення права власності на її частку у спільному майні, що є обовязковим. Вартість частки визначена позивачем не відповідає дійсній вартості та реальним ринковим цінам на нерухомість. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] є власником 11/18 частки квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Новобузької державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за №1692, та підтверджується довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованої 09.12.2016 року. [PERSON] є власником 7/18 частки квартири [ADDRESS], на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 16.12.2014 року по цивільній справі №2/489/2678/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] є двокімнатна, житловою площею 27,10 кв. м., загальною площею 44,20 кв. м. Згідно відомостей про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання Центру надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради та Відділу адресно-довідкової роботи УДМС в Миколаївській області [PERSON], [INFO] місце проживання зареєстровано за адресою [INFO] у м. Миколаєві. Відповідно до Експертного дослідження №115-002 судової оціночно- будівельної експертизи від 06.02.2017 р., ринкова вартість квартири [ADDRESS], загальною площею 44,20 кв. м., становитиме - 527 684 гривні (пятсот двадцять сім тисяч шістсот вісімдесят чотири гривні), а ринкова вартість 7/18 частки двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 44,20 кв. м., становитиме - 205 211 гривень (двісті пять тисяч двісті одинадцять гривень). Згідно висновку експерта №17-752/753 від 26.10.2017 року судової комплексної будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі №489/1093/17, площа квартири [ADDRESS] не ділиться на дві окремі квартири по 30 кв. м. так як загальна площа її складає 44,2 кв. м., тому провести виділ в натурі 7/18 часток вказаної квартири не можливо. Ринкова вартість 7/18 частки квартири [ADDRESS] складає 203947 грн. (двісті три тисячі девятсот сорок сім гривень) без ПДВ. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів всіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частина 3 статті 358 ЦК України закріплює, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 ЦК України право власності співвласника на частку у спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права власності на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Відповідно до ч.1 ст.356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 Цивільного кодексу України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження спільною частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку у спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п.1, 2, 3 ч.1 ст.365 Цивільного кодексу України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 02.07.2014 року у справі №6-68 цс14, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні. За ч.2 ст.365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України висловленою в постанові від 24.02.2016 року № 6-2784цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв'язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання позивачем у справі своїх зобов'язань перед відповідачем. Відповідно до ст.328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно п.1 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України у якості способу захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання таких прав. З огляду на аналіз зазначеним норма вбачається, що згода співвласника на припинення права власності на частку у спільному майні є обовязковою та її відсутність є підставою для відмови у припинення права спільної часткової власності. Частина 1 статті 1 протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними протоколом № 11, проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Разом з тим, при вирішенні будь-якого спору, що виникає з реалізації права спільної часткової власності, крім спеціальних норм варто враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності, у взаємозв'язку і поєднанні з принципом врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Для правильного вирішення спору за вимогами одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості цієї частки, виділ якої є неможливим, піддягає обов'язковому встановленню наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідач не надавала добровільної відмови від права власності, та згоди на отримання компенсації. Суд, оцінюючи допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed