Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-16 00:00:00

Позивач просить суд виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON] [INFO] , з квартири [ADDRESS] . Позов мотивується тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 2000 по 2010 роки. У спірній квартирі зареєстровані позивач з донькою. Відповідач без згоди позивача як наймача та власника квартири вселився та чинить перешкоди позивачу у користуванні житлом. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував та заявив, що має право на проживання у спірній квартирі так як там проживає його дочка та наявні його особисті речі. Судом встановлено: Позивач має право користування квартирою [ADDRESS] відповідно до ордеру №165-ЛР від 03.03.1995 року. В квартирі зареєстровано позивача та її доньку [PERSON] [INFO] . Суд відхиляє позицію відповідача про наявність у нього права користування спірним житлом з підстав того, що там проживає його дочка та наявні його особисті речі через її невідповідність законодавству. Суд встановив, що відповідач самовільно зайняв житлове приміщення - квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права, у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.116 Житлового кодексу УРСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Правилами ч.1ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд звертає увагу на норми міжнародного законодавства, які регулюють дану сферу правовідносин. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас, державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених уп.2 т. 8 Конвенції. Отже, позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved