Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1109,00грн. на місяць, але не менше 50% встановленого законодавством прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття на рахунок, який буде відкрито на його ім`я в Державному ощадному банку України. В обгрунтування позову вказує, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків. Представник позивача просила розглянути справу за її відсутності (а.с. 28). Відповідач надав письмову заяву про визнання позову, обізнаність з наслідками його визнання, розгляд справи за його відсутності (а.с. 30). Частиною 3 ст. 200 ЦПК України встановлено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлені обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Відповідач [PERSON] є батьком дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 4). Матір дитини [PERSON] , [INFO] - померла [INFO] (а.с. 5). Розпорядженням Балаклійської районної державної адміністрації Харківської області № 94 від 19.06.2019р. малолітньому [PERSON] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, оскільки його матір [PERSON] померла [INFO] , а батько [PERSON] за вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 21 грудня 2017 року відбуває покарання у ДУ «Первомайська виправна колонія (№ 117)» (а.с. 10). Рішенням виконавчого комітету Могилів-Подільської міської ради Вінницької області № 170 від 27.06.2019р. [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , призначено опікуном над дитиною, позбавленою батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] (а.с. 11, 12). З відповіді Державної установи «Первомайська виправна колонія (№ 117)» від 05.06.2019р. вбачається, що [PERSON] відбував покарання з 12.03.2018р. за вироком Балаклійського районного суду Харківської області від 21.12.2017р., кінець строку покарання - 19.08.2021р. (а.с. 9). Згідно з довідкою про звільнення від 03.01.2020р. [PERSON] звільнився 03.01.2020р. умовно-достроково на підставі ухвали Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 26.12.2019р. (а.с. 13). В матеріалах справи також міститься заява [PERSON] від 08.07.2020р. до служби у справах дітей Балаклійської районної державної адміністрації, з якої убачається, що він після звільнення з місць позбавлення волі 03.01.2020р. відмовляється забрати сина [PERSON] , [INFO] , для подальшого проживання та виховання, обізнаний про порушення питання щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина, про що не заперечує (а.с. 14). Згідно до висновку Балаклійської РДА Харківської області від 24.01.2020 року, визнано доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно його дитини [PERSON] , [INFO] , оскільки він ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме після звільнення з місць позбавлення волі не забрав сина до себе, не займається його вихованням та утриманням, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом здоров`я дитини, навчанням, до того ж не заперечує проти позбавлення його батьківських прав (а.с. 15, 16). Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Статтею 152 СК України закріплено право дитини на належне батьківське виховання. Згідно з ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності , встановленої законом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення батьківських прав визначено ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на зміст норми закону (п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України), позбавлення батьківських прав може застосовуватися лише тоді, коли батько не просто не виконує свої обов`язки по вихованню дитини, а й ухиляється від їх виконання, тобто за умови доведення винної поведінки того з батьків, який свідомо нехтує здійсненням своїх обов`язків, передбачених ст. 150 СК України. У п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» дано роз'яснення про те, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Тому, виходячи із змісту вищезазначених вимог закону, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони свідомо не піклуються про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, хоча мають реальну можливість для цього. З матеріалів справи вбачається, що батько після звільнення з місць позбавлення волі не забрав сина до себе, не займається його вихованням та утриманням, не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, не цікавиться станом його здоров`я, навчанням. Все це свідчить про те, що відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, тобто взагалі не виявляє бажання до виховання сина, піклування про нього, навіть відмовився забрати сина, який проживає разом з опікуном [PERSON] , для подальшого проживання та виховання. Більш того, відповідач не заперечував проти позбавлення його батьківських прав по відношенню до сина, з позовом погодився, тим самим виявивши байдужість до долі дитини. Прийшовши до переконання про те, що відповідач [PERSON] тривалий час не приділяє уваги участі у вихованні дитини, у її духовному та моральному розвитку, як це передбачено ст. 150 СК України, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує належним харчуванням, одягом, шкільним приладдям, медичним доглядом, лікуванням, як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не вживаючи заходів до її повернення, не цікавиться її долею, не звертаючись до органів опіки та піклування за сприянням у здійсненні своїх батьківських прав і виконанні батьківських обов`язків, суд зважає і на те, що позбавлення батьківських відповідає інтересам дитини. Окрім цього, відповідач не позбавлений права, у разі зміни ставлення до своїх обов'язків, щодо виховання дитини звернутися до суду з позовом про поновлення в батьківських правах. Разом з тим, згідно ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. У відповідності до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язок є особистим, а не солідарним. Відповідно до ст. 182 СК України, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатність чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. У той же час відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На сьогоднішній день на дитину віком від 6 до 18 років це 2218грн. Доказів добровільного виконання відповідачем обов`язку утримувати дитину ним не надано і з матеріалів справи цього не убачається. Не надано доказів наявності у відповідача інвалідності, його непрацездатності, або інших обставин, які б унеможливлювали виконання ним обов`язку утримувати дитину, у т.ч. у визначеному розмірі. Враховуючи інтереси дитини, її потреби, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1109 гривень на дитину щомісячно, починаючи з дня звернення до суду з позовною заявою та до досягнення дитиною повноліття. Визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved