Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрнафта» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд стягнути з останньої на свою користь суму інфляційних втрат у розмірі 21 477,65 грн та 3% річних у розмірі 2 423,58 грн, усього в сумі 23 901,23 грн.за період з 01.01.2013 по 15.12.2015рр. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2008 року позов ВАТ «Укрнафта» до [PERSON] про стягнення суми, було задоволено та стягнуто з останньої на користь позивача заборгованість, яка складається з: 27 328,00 грн. - суми неповернутої позики; 2 593,85 грн. - інфляційних втрат; 772,45 грн. - 3 відсотки річних, а також судові витрати, але незважаючи на обов'язок боржника виконати вказане судове рішення, вказані кошти позивач не отримав. При цьому, рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03.04.2013 року з відповідача на користь позивача вже було стягнуто кошти інфляції та 3% річних за попередній період, а відтак у зв'язку з невиконанням рішення суду, позивач отримав збитків, оскільки національна валюта - гривня зазнала інфляції. Зважаючи на вказане судове рішення та вимоги законодавства (ст.ст.526, 625, 631 ЦК України) позивач просив суд стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за період з 01.01.2013 по 15.12.2015рр. прострочення, а також три проценти річних. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити з викладених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити повністю, підтримавши свої письмові заперечення проти позову, наголошуючи на тому, що ВАТ «Укрнафта» вже захистило своє порушене право згідно ст. 16 ЦК України подавши позов про відшкодування збитків до суду 14.03.2008р. Крім того, при зверненні до суду з позовом про стягнення коштів інфляційних втрат та 3% річних за період з 01.01.2013 по 15.12.2015рр. позивач пропустив строк позовної давності, оскільки позовна давність до основної вимоги сплила на момент подачі позову - 14.03.2008р., за яким було винесено рішення, а отже позовна давність спливла і до додаткових вимог - інфляційних втрат та 3% річних. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть у ній участь. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09.07.2008 року позов ВАТ «Укрнафта» до [PERSON] про стягнення суми було задоволено та стягнуто з останньої на користь позивача заборгованість за договором позики від 22.10.2002 року в сумі - 27 328,00 грн. - суми неповернутої позики; 2 593,85 грн. - інфляційних втрат; 772,45 грн. - 3 відсотки річних, усього в сумі 30 694,30 грн, а також судові витрати. (а.с. 9). Крім того, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 03 квітня 2013 року у справі за позовом ПАТ «Укрнафта» до [PERSON] про стягнення боргу позовні вимоги було задоволено та стягнуто з відповідача за період з 28.11.2009 року по 28.11.2012 року інфляційні втрати у розмірі - 4 017,22 грн. та 3% річних у розмірі - 2 464,01 грн. (а.с. 11-12). За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Відповідно до вимог ст.124 Конституції України та ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили є обов'язковими для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб, громадян і підлягають виконанню на всій території України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор маг право вимагати від боржника виконання його обов'язку. З матеріалів справи вбачається, що старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Петрусенко Г.О. відкрито виконавче провадження №48088841 від 10.07.2015 року. (а.с. 12 зворотня сторінка - 13). Відповідно до ст. 599 ЦК України, зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобов»язання виконано не належним чином, то воно не припиняється. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов»язальних правоввідносин сторін договору позики, та не звільняє відповідача від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, а також не позбовляє кредитора права на отримання коштів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Судом встановлено, що позивач 01.12.2015 року звертався до відповідача з вимогою погасити заборгованість (а.с. 14), але [PERSON] відмовилась приймати дане відправлення (а.с. 15). Станом на 15.12.2015р. грошове зобов'язання залишається не виконаним. У відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до плати кредиторові. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14, яка за вимогами ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, встановлено грошове зобов»язання відповідача сплатити позивачу наведені ним у цій позовній заяві види виплат, а саме: інфляційних втрат та 3% річних. Розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.11 ЦКП України, суд визнає вірним проведений позивачем розрахунок періоду прострочення виплат, який визначено з 01 січня 2013 року по 15 грудня 2015 року, загальна сума інфляційних втрат за цей період становить - 21 477,65 грн., а сума 3% річних становить за цей же період - 2 423,58 грн. Водночас, в судовому засіданні відповідачем було заявлено про необхідність застосування позовної давності, які не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як передбачено ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно правової позиції висвітленій в Постанові Верховного Суду України від 19.03.2014р. у справі № 6-14цс14 відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Позовна давність відповідно до ч.1 ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу. Ч. 2 ст. 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до кожного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Тобто строк позовної давності у позивача переривався з дня подання до суду позовної заяви про стягнення суми інфляційних нарахувань та 3% річних, стягнутих згідно рішення Апеляційного суду м.Києва від 03.04.2013 року, а відтак суд не вбачає підстав для застосовуються строків позовної давності до вимог вказаної заяви. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. У відповідності до ч. ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, або підстави звільнення від доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що відповідач в судовому засіданні не надав доказів та не навів переконливих доказів правомірності своїх дій по простроченню виконання ним рішення суду про виплату коштів, суд вважає за можливе позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01 січня 2013 року по 15 грудня 2015 року інфляційні нарахування в розмірі - 21 477,65 грн. та 3% річних в сумі - 2 423,58 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі - 1218,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved