Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивує тим, що 05.06.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MKH7GK00000033, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 40000 доларів США на термін до 04.06.2037 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Зазначає, що [PERSON] взяті на себе зобов`язання по договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 28.01.2016 року має заборгованість перед банком в сумі - 179886,13 доларів США, яка складається з наступного: 41634,77 доларів США - заборгованість за кредитом, 41205,27 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6834,90 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 90211,19 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язання. Виходячи з вищевикладеного просить суд стягнути з відповідача - [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 120627,26 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 2999999,96 грн. за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року та судові витрати. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 17.02.2016 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Відповідно до розпорядження № 1029 від 26.10.2016 року матеріали справи передано на повторний автоматичний розподіл у зв`язку із звільненням судді [PERSON] . Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.10.2016 року визначено головуючого суддю Світлик О.М. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 27.02.2017 року позовні вимоги задоволено в повному обсязі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 30.06.2017 року скасовано заочне рішення суду від 27.02.2017 року та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 17.11. 2017 року провадження у цивільній справі 308/1145/16-ц зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі № 308/9043/17 за позовною заявою [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним. Розпорядженням № 502 від 09.04.2019 року матеріали справи передано на повторний автоматизований перерозподіл у зв`язку із закінченням повноважень судді Світлик О.М. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.04.2019 року визначено головуючого суддю Бедьо В.І. В судовому засіданні 26.02.2020 року судом відновлено провадження у справі. 24.09.2020 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав до суду заяву про застосування строків позовної давності. Подану заяву обґрунтовує тим, що періодичні платежі не сплачуються боржником починаючи з 2007 року і саме з цього періоду на думку сторони відповідача у боржника згідно п.п. 2.2.10.,2.3.3. виник обов`язок дострокового виконання основного зобов`язання, а в Банку відповідно право на стягнення суми боргу в судовому порядку в разі невиконання боржником такого обов`язку. Так, на думку сторони відповідача у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору змінився строк виконання основного зобов`язання та Банк мав право з дня прострочення дострокового виконання боржником своїх обов`язків по сплаті суми кредиту протягом трьох років від цієї дати звернутися до суду із позовом про стягнення суми боргу, всупереч цьому позовну заяву подав до суду тільки 08.02.2016 року, тобто з пропущенням загального та спеціального строків позовної давності. Крім того сторона відповідача вказує, що договір кредиту припиняється в разі стягнення судом заборгованості по кредиту. Так, рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 2п-1121/10 від 03.03.2010 року з [PERSON] на користь позивача вже стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в сумі 319674,97 грн. Вказане судове рішення набуло законної сили 15.03.2010 року. Тому відповідач вважає, що оскільки строк кредитування закінчився, кредитор реалізував своє право на дострокове повернення кредиту, тому з цього моменту припиняється нарахування процентів за кредитом. 19.11. 2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив. Так, сторона позивача пояснює, що на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 03.03.2020 року Банком було звернуто стягнення на заставне майно боржника, а станом на сьогоднішній день предмет іпотеки не реалізовано. Таким чином позивач вважає, що раніше винесене рішення суду не припиняє дію кредитного договору та не позбавляє відповідача відповідальності за кредитні зобов`язання. Також позивач вказує, що відсутні підстави для застосування позовної давності до позовних вимог. 26.11. 2020 року позивач подав до суду уточнену позову заяву, в якій збільшив позовні вимоги, зокрема просить суд стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВТАНБАНК» заборгованість у розмірі 93253.13 Доларів США, що за курсом 28.31. відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.10.2020 року складає 2639996.11 грн. за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року, що складається з 26 705.27 доларів США - заборгованість за кредитом, 55176.86 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11371 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. У судове засідання 22.10.2021 року представник позивача не з`явився, хоч був належним чином повідомлений про дату та час розгляду справ. Разом з тим судом встановлено, що в уточненій позовній заяві від 26.11. 2021 року представник позивача підтримав позовні вимоги, просив розгляд проводити без його участі, не заперечив проти винесення заочного рішення судом, просив задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, однак подали до суду заяву про проведення судового розгляду без їх участі, проти задоволення позовних вимог заперечили, просили відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у заяві про застосування строків позовної давності. Дослідивши матеріали справи № 308/1145/16, а також справу № 2п-1121/10, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 05.06.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № MKH7GK00000033, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 40000,00 доларів США на купівлю будинку, а також у розмірі 13500,00 доларів США на сплату страхових платежів, на термін до 04.06.2037 року, та зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитними коштами у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Зокрема сторонами договору погоджено щомісячний платіж у сумі 437,55 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та період виплати - з 25 по 30 число кожного місяця (п. 7.1. договору). Як вбачається із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором [PERSON] взяті на себе зобов`язання по договору належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.10.2020 року має заборгованість перед банком в сумі 281 598,18 Доларів США. Позивач вказує, що на свій розсуд можу вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, а тому ставить питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в розмірі 93253.13 Доларів США, що складається з 26 705.27 доларів США - заборгованість за кредитом, 55176.86 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 11371 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом. Разом з тим в судовому засіданні було встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду у справі № 2п-1121/10 від 03.03.2010 року з [PERSON] на користь позивача вже стягнуто заборгованість за кредитним договором № MKH7GK00000033 від 05.06.2007 року в сумі 319674,97 грн. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення, а згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» визначені у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами частини першої цієї статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком дії договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов`язання. Відповідно до актуальних правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У спірних правовідносинах АТ КБ «ПриватБанк» у серпні 2009 року звернувся до [PERSON] з позовом, таким чином пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту і сплати відсотків за користування ним кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦКУ змінив строк виконання основного зобов`язання. У постанові Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 зазначено, що після спливу визначеного договором строку позики, чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором відсотки за кредитом припиняється. Що ж стосується нарахуванням процентів після закінчення строку дії кредитного договору, то Велика Палата ВС роз`яснила, що після закінчення строку кредитування, права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2 статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом та штрафних санкцій, нарахованих унаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, після спливу строку кредитування, який був відповідно змінений позивачем шляхом пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, слід відмовити у зв`язку їх безпідставністю. Так суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Разом з тим такі вимоги позивачем у позові не ставляться. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що в задоволення позовних вимог слід відмовити в повному обсязі у зв`язку їх необґрунтованістю. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК.

Outcome: dismissed