Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» 24 лютого 2016 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання. Згідно з ухвалою суду від 08 квітня 2016 року до участі в справі за клопотанням позивача в якості співвідповідачів залучені [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] В поданій до суду позовній заяві позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» посилався на те, що відповідачам надані послуги з центрального опалення і гарячого водопостачання в квартиру [ADDRESS], за період з 01 січня 2005 року по 01 лютого 2016 року існує заборгованість в розмірі 18721,17 грн. Крім того вважає, що відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачі мають сплатити вказану суму боргу із врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних. Просив суд стягнути з відповідачів заборгованість за отримані послуги з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в загальному розмірі 32173,53 грн. Відповідачем [PERSON] 10 березня 2016 року до суду подано зустрічну позовну заяву про розірвання договору. В поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] посилався на те, що вимоги ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» є безпідставними, а укладений між ним та позивачем договір підлягає розірванню. Вказував, що він не мав можливості користуватися послугами з теплопостачання, оскільки відповідно до вироку суду відбував покарання у вигляді позбавлення волі. Просив суд розірвати договір про надання послуг з теплопостачання. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини, в задоволенні зустрічного позову просив суд відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» заперечував та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги. В судовому засіданні не оспорював наявність заборгованості за послуги з теплопостачання, але посилався на те, що лише частка в квартирі [ADDRESS] належить йому на праві власності, тому на нього не може бути покладений обовязок по сплаті загальної заборгованості. Окрім того посилався на те, що тривалий час послугами не користувався у звязку з відбуванням покарання в місцях позбавлення волі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог також заперечував. Посилався на те, що не є співвласником квартири [ADDRESS], хоча і звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, але намірів приймати спадщину не мав. Інші відповідачі в судове засідання не зявилися, хоча повідомлялися судом про час та місце розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані в справі докази, матеріали справи № 552/4962/14-ц, справи № 1609/6718/12, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» в період з 01 січня 2005 року по 01 лютого 2016 року надавав послуги з теплопостачання за адресою: [ADDRESS], але плата за послуги не вносилася, існує заборгованість за вказаний період в розмірі 18721,18 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не оспорював ту обставину, що плата за послуги за вказаний період не вносилася. При цьому розрахунок вартості послуг є обґрунтованим та відповідає затвердженим тарифам. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обовязок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено обовязок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Як встановлено судом, відповідачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 листопада 2000 року на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS], він в силу норм Закону України «Про житлово-комунальні послуги» є споживачем послуг з теплопостачання за вказаною адресою. Крім того, 17 січня 2003 року між сторонами по справі укладено договір про надання послуг з теплопостачання. Тому відповідач, як споживач послуг, які надаються позивачем, має обовязок з оплати за отримані послуги відповідно до частки у праві власності. Окрім того, як встановлено судом, відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 листопада 2000 року, іншими співвласниками квартири є [PERSON] та [PERSON]. Також судом встановлено, що [PERSON] померла 18 грудня 2002 року, а [PERSON] померла 17 вересня 2006 року. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За нормами ст. 360 ЦК України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна. Враховуючи норми ст. 372 ЦК України суд приходить до висновку, що частка відповідача [PERSON] в праві спільної сумісної власності на квартиру відповідно до свідоцтва про право власної на житло від 09 листопада 2000 року складає 1/3 частку, частка померлої [PERSON] 1/3, померлої [PERSON] 1/3. Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з нормами ст. ст. 1268 -1270 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що після померлої 18 грудня 2002 року [PERSON] [PERSON] полтавською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа, з заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], а відповідач [PERSON] будучи спадкоємцем, у встановленому законом порядку прийняв спадщину, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та до нотаріальної контори заяв про відмову від спадщини не подавав. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що кожен із зазначених відповідачів у встановленому законом порядку прийняв спадщину. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи норми ст. 1268 ЦК України, суд приходить до висновку, що хоча відповідачі у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину і не отримали, але спадщина їм належить з часу відкриття спадщини, тобто з 18 грудня 2002 року, тому останні мають в силу норм ст. ст. 322, 360 ЦК України обовязок з утримання спадкового майна. Оскільки частка померлої [PERSON] в праві власності на квартиру [ADDRESS] склала 1/3, спадкоємців є шестеро, суд приходить до висновку, що кожен із них зобовязаний нести витрати по утриманню квартири відповідно до розміру частки по 1/18 (1/3 розділена на 6). При цьому загальний розмір частки [PERSON], відповідно до розміру якої останній зобовязаний нести витрати по утриманню майна, складає 7/18 (1/3 + 1/18). Після померлої 17 вересня 2006 року [PERSON] також [PERSON] полтавською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа, з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON]. Оскільки частка померлої [PERSON] в праві власності на квартиру [ADDRESS] склала 1/3, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобовязана нести витрати по утриманню квартири відповідно до розміру частки 1/3 (або 6/18). Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення заборгованості з відповідачів є повністю обґрунтованими та підлягають задоволенню, з відповідачів підлягає стягненню сума заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01січня 2005 року по 01 лютого 2016 року в сумі 1872,18 грн. відповідно до розміру часток кожного в праві власності. При вирішенні питання щодо стягнення 3 % річних та розрахованої суми інфляції суд виходить з наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. За нормами ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про надання послуг теплопостачання, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. Застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в п. 3 ч. 1 ст. 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких однією з вимог, за якими може бути видано судовий наказ, є вимога про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за надані послуги з врахуванням індексу інфляції та 3% річних. Тому загальна сума, яка підлягає стягненню з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь позивача з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних за період по 01 лютого 2016 року складає 32173,53 грн. При цьому з відповідача [PERSON] сума 12511 грн. 93 коп. (32173,53 грн. / 18 х 7); з відповідача [PERSON] сума 10724 грн. 51 коп. (32173,53 грн. / 18 х 6); з відповідача [PERSON] сума 1787 грн. 42 коп. (32173,53 грн. / 18 х 1); з відповідача [PERSON] сума 1787 грн. 42 коп. (32173,53 грн. / 18 х 1); з відповідача [PERSON] сума 1787 грн. 42 коп. (32173,53 грн. / 18 х 1); з відповідача [PERSON] сума 1787 грн. 42 коп. (32173,53 грн. / 18 х 1); з відповідача з [PERSON] сума 1787 грн. 42 коп. (32173,53 грн. / 18 х 1). Посилання відповідача [PERSON] в судовому засіданні на ту обставину, що намірів приймати спадщину після померлої [PERSON] не мав, а заява до нотаріальної контори подана виключно у звязку з недопущенням відчуження квартири є безпідставним, оскільки як встановлено судом, відповідач [PERSON] з заявами про відмову від спадщини в відповідний строк не звертався. Тимчасова відсутність відповідача [PERSON] в квартирі у звязку з відбуванням покарання не може бути оцінена судом як підстава для звільнення його від обовязку як власника квартири нести витрати на її утримання. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] суд виходить з того, що між сторонами по справі ПОКВПТГ «Полтаватеплоенерго» та [PERSON] 17 січня 2003 року було укладено договір про надання послуг з теплопостачання. Підстави для зміни або розірвання договору визначені ст. 651 ЦК України, згідно з якою зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Дослідженими в справі доказами встановлено, що позивач умови договору виконував належним чином та надавав послуги з теплопостачання. Оскільки жодні правові підстави для розірвання договору з теплопостачання, який укладений між сторонами по справі, не встановлені, суд приходить до висновку про безпідставних вимог [PERSON], тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 1378 грн. з кожного відповідно до розміру задоволених позовних вимог. Понесені відповідачем [PERSON] витрати зі сплати судового збору за подачу зустрічного позову відшкодуванню не підлягають у звязку з відмовою в задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved