Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір дарування, за яким [PERSON] 23.08.2011 року безоплатно передав у власність [PERSON] частку в статутному капіталі ТОВ, посилаючись на те, що оспорюваний договір є фіктивним як такий, що вчинений без наміру створити правові наслідки, обумовлені цим правочином. Заявлені вимоги обґрунтовує тим, що дарувальник навмисно завищив вартість своєї частки та здійснив її відчуження без згоди іншого учасника Товариства, зміни до складу засновників якого не вносились, державна реєстрація таких змін та перехід права власності на дарунок не відбулися. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, стверджуючи, що оспорюваний правочин вчинений з додержанням вимог цивільного законодавства, у звязку з чим підстави для визнання його недійсним відсутні. Також просила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який, на її думку, позивачем пропущено без поважних причин. Спадкоємиці дарувальника, померлого 01.11.2011 р., [PERSON] та [PERSON], залучені до участі у справі в якості відповідачок, до суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Залучена до участі у справі як третя особа [PERSON], яка наразі є єдиним учасником ТОВ, підтримала позовні вимоги Товариства. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України (далі ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Нормами статей 15, 16 ЦК передбачене право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Одним із способів захисту цивільних прав є визнання правочину недійсним. Пленум Верховного Суду України в постанові від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7). Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (п. 5). Згідно зі ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, що встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 234 ЦК, що обрана позивачем у якості правової підстави позову, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Згідно з п. 24 вищезазначеної постанови Пленуму ВСУ для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Як убачається з матеріалів справи, рішенням загальних зборів засновників ТОВ «Фірма «Алістер» від 09 квітня 1999 року, оформленим протоколом № 1, змінено назву товариства на ТОВ «Лікфарм» та внесено зміни до складу учасників товариства, якими стали [PERSON] і [PERSON], частки котрих у статному капіталі товариства є рівними. Розпорядженням Маріупольського міського голови від 27.04.1999р. зареєстровано нову редакцію статуту Товариства. За нотаріально посвідченим договором дарування [PERSON] безоплатно передав у власність [PERSON] приналежну йому частку в статутному капіталі ТОВ «Лікфарм», розмір якої становив 50%, а вартість 14690,00 грн. 01 листопада 2011 року [PERSON] помер. Спадкоємцями померлого є його дружина [PERSON] та дочка [PERSON], які притягнуті до участі у справі в якості відповідачок. За даними Реєстраційної служби Маріупольського міського управління юстиції Донецької області станом на 28.11.2014р. засновником ТОВ «Лікфарм» є [PERSON], а його керівником [PERSON] Згідно зі ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний капітал якої поділений на частки між учасниками. Статтею 167 Господарського кодексу України (далі ГК) встановлено, що корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Аналогічні норми містить ст. 116 ЦК. Отже предметом спірного договору дарування є майнові права (частка у статутному капіталі товариства) та нерозривно пов'язане з ними особисте немайнове право участі у товаристві, визначене ст. 100 ЦК. Для того, щоб мати змогу розпоряджатись корпоративними правами та виконати умови договору дарування особа повинна набути статусу учасника господарського товариства. Така правова позиція викладена в рекомендаціях Президії Вищого господарського суду України №04-5/14 від 28 грудня 2007 року «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин», де сказано, що право брати участь в управлінні товариством особа набуває з моменту набуття нею корпоративних прав, тобто з моменту, коли вона стала учасником товариства або акціонером. В чинному законодавстві відсутні правові норми, які обумовлюють вступ особи до товариства внаслідок придбання частки у статутному капіталі, а також припинення участі у товаристві відчуженням частки у повному обсязі. Тому прийом до товариства нового учасника, що придбав частку у статутному капіталі, а також припинення участі у товаристві учасника, який здійснив відчуження частки у повному обсязі, повинно додатково підтверджуватися відповідним рішенням загальних зборів учасників товариства. Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що зміни до установчих документів юридичної особи підлягають обовязковій державній реєстрації шляхом внесення відповідних змін до записів Єдиного державного реєстру в порядку, встановленому цим законом (ст. 4). До відомостей щодо юридичної, які містяться в Єдиному державному реєстрі, віднесено, зокрема, перелік засновників (учасників) юридичної особи, у тому числі ім'я, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків, якщо засновник - фізична особа; найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код, якщо засновник - юридична особа (ст. 17). Якщо відомості, які підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не були до нього внесені, вони не можуть бути використані в спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості (ст. 18). Відповідно до п. 5 ст. 89 ЦК зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Згідно з розясненням, що міститься у п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008р. № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» (далі ППВСУ № 13) особа, яка придбала частку в статутному капіталі TOB чи ТДВ, здійснює права та виконує обов'язки учасника товариства з моменту набуття права власності на частку в статутному капіталі товариства. В цьому сенсі, на думку суду, важливим є правильне визначення зазначеного моменту, для чого слід мати на увазі, що укладення договору про відчуження частки у статутному капiталi не є достатньою умовою для переходу права на частку до іншої особи. Належність частки у статутному капiталi ТОВ певній особі засвідчується відомостями про товариство, що мстяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-пiдприємцiв, а також в належним чином зареєстрованому статуті товариства. За змістом ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. За умовами оспорюваного договору права та обовязки, що належать дарувальнику на момент укладення цього договору переходять до обдарованого після державної реєстрації відповідних змін до установчих документів (п. 4.2). Відповідно до ст. 145 ЦК та ст. 59 Закону України «Про господарські товариства» змiни до статуту товариства з обмеженою відповідальністю підлягають затвердженню загальними зборами учасників товариства. Зазначена обставина дає підстави вважати, що правочин про відчуження частки не буде завершено доти, доки загальними зборами учасників не буде затверджено та подано державному реєстратору разом з документами, що засвідчують відчуження частки, ще й належним чином оформлені та підписані учасниками зміни до статуту товариства, у яких відображено наслідки відчуження частки. Статтею 97 ЦК передбачено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом. Згідно з п. п. 9.1, 10.1, 10.2 статуту ТОВ «Лікфарм» вищим органом Товариства є збори учасників, до компетенції яких відноситься внесення змін до статуту Товариства та виключення з Товариства, для чого необхідне одностайне рішення учасників. Простою більшістю голосів приймаються рішення, зокрема, про придбання Товариством частки учасника. У статті 7 Закону України «Про господарські товариства» вказано, що зміни, які стались в установчих документах товариства і які вносяться до державного реєстру, підлягають державній реєстрації за тими ж правилами, що встановлені для державної реєстрації товариства. Товариство зобов'язане протягом трьох робочих днів з дати прийняття рішення про внесення змін до установчих документів повідомити орган, що провів реєстрацію, для внесення необхідних змін до державного реєстру. Відповідно до п. 28 ППВСУ № 13 моментом виходу учасника з товариства є дата подачі ним заяви про вихід відповідній посадовій особі товариства або вручення заяви цим особам органами зв'язку. Таким чином, для набуття статусу учасника товариства обдарована повинна була вчинити низку дій, зокрема, звернутись до ТОВ з письмовою заявою про вступ до товариства та надати договір дарування, а дарувальник, в свою чергу, мусив повідомити Товариство про вихід з нього, подавши письмову заяв та скликати збори учасників ТОВ. Проте, жодних дій, спрямованих на подання заяви про вихід зі складу учасників товариства, подання заяви про вступ до товариства у звязку з укладенням договору дарування, скликання загальних зборів учасників Товариства для вирішення питання про внесення змін до установчих документів щодо зміни складу учасників, спрямованих на отримання прибутку товариства (дивідендів), сторони спірного договору не вчинили що свідчить про відсутність наміру при його укладенні на настання обумовлених ним наслідків. Наданий відповідачкою протокол загальних зборів учасників ТОВ «Лікфарм» від 30.09.2011р., до порядку денного яких включене питання щодо прийому до складу Товариства [PERSON], за відсутності заяви дарувальника про вихід та заяви обдарованої про вступ до Товариства, а також книги протоколів, наявність якої передбачена п. 9.9. статуту Товариства, і печатки ТОВ на протоколі, та за відсутності бажання відповідачки оспорити рішення загальних зборів про відмову в прийомі до складу учасників Товариства, наведеного висновку не спростовує. Статтею 147 ЦК дійсно передбачено безумовне право учасника на відчуження належної йому частки у статутному капіталі одному чи кільком особам, які також є учасниками товариства. Третій особі, яка не є учасником товариства, частка може бути відчужена лише у випадку, якщо інше не встановлено у статуті товариства. Статутом ТОВ може передбачатися право учасника на відчуження належної йому частки у статутному капіталі лише на користь учасників товариства. За таких обставин відчуження частки на користь третіх осіб без внесення відповідних змін до статуту вважається неправомірним. Відповідно до п. 3.2.4 Рекомендацій Президії Вищого господарського суду України від 28 грудня 2007 року №04-5/14 «Про практику застосування законодавства у розгляді справ, що виникають з корпоративних відносин» судам слід мати на увазі, що частина друга статті 147 ЦК України та частина друга статті 53 Закону України «Про господарські товариства» надає можливість передбачити в статуті товариства заборону на відчуження частки третім особам або необхідність отримання згоди учасників на таке відчуження. Недотримання встановленого статутом порядку відступлення частки третім особам може бути підставою для визнання договору про відступлення, купівлю-продаж або інше відчуження частки третій особі недійсним. Статут ТОВ «Лікфарм» не містить положень, які б регулювали порядок уступки учасником товариства своєї частки у статутному капіталі. Разом з тим, статтею 4 Закону України «Про господарські товариства» в редакції, що була чинною як на момент створення Товариства, так і на час реєстрації останньої редакції його статуту, передбачалося, що товариство з обмеженою відповідальністю створюється і діє на підставі установчого договору і статуту. Установчий договір, що є за своєю природою угодою, укладається за наявності схвалення його умов кожним із засновників (учасників) . В договорі закріплюються права та обовязки засновників (учасників), визначається розмір, склад, порядок внесення вкладів до статутного капіталу, розмір відповідальності по зобовязаннях, що виникли до реєстрації товариства, повноваження учасників на ведення спільних справ та інші положення, що мають договірний характер. В свою чергу, статут являє собою акт, що визначає структуру, функції та правоздатність створюваної організації. На відміну від установчого договору він приймається не шляхом укладання угоди, а шляхом її затвердження вищим органом товариства. Причому за наявності установчого (засновницького) договору для затвердження статуту не обовязково досягнення одностайності як у договорі, а досить його схвалення кваліфікованою більшістю засновників. Положення статуту не повинні суперечити установчому договору, оскільки останній виражає волю засновників (учасників) товариства і встановлені в ньому умови не можуть змінюватися за рішенням органів створеної на його основі юридичної особи. В протилежному випадку засновники (учасники) можуть розірвати установчий договір, що приведе до ліквідації товариства. Співвідношення установчого договору і статуту є таким, що останній по суті можливо розглядати як частину договору, оскільки він затверджується учасниками (засновниками) в якості одного із основних результатів їх угоди. Тому зміст статуту господарського товариства може частково перекриватися змістом договору (або навпаки), наприклад порядок розподілу між учасниками прибутків та збитків, управління діяльністю створеної ними юридичної особи, виходу із її складу може встановлюватися як установчим договором, так і статутом. Як убачається з положень статуту ТОВ «Лікфарм» порядок формування статутного фонду Товариства, розмір частки кожного з його учасників визначається установчим договором (п. 5.2), учасники Товариства вправі брати участь в управлінні його справами в порядку, визначеному в установчих документах (п. 6.2), а також зобовязані вносити вклади у розмірі, порядку та засобами, передбаченими установчими документами (п. 6.3). Пунктом 8 розділу 4 установчого договору ТОВ «Лікфарм» встановлено, що засновники товариства мають право уступити свою долю (частину долі у статному фонді третій особі за згодою інших учасників. В цьому випадку інші учасники товариства використовують переважне право на отримання майнової долі пропорційно внескам у статний фонд або у іншому узгодженому серед них порядку. Відповідно до розяснень, що містяться в ППВСУ № 13 з набранням чинності ЦК (статей 142, 153) договір про створення (заснування) АТ, ТОВ та ТДВ не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності і припиняє свою дію після досягнення мети - створення та державної реєстрації товариства (п. 15). Разом з тим, ВСУ не виключає можливості виникнення спору з приводу дійсності установчих договорів. В цьому звязку слід мати на увазі, що припинений договір не вимагає визнання його недійсним. За наявності спору з приводу припинення дії правочину належним способом захисту порушеного права відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК є звернутися до суду з позовом про визнання зобовязання за договором припиненим (постанова ВСУ у справі № 6-134 цс 12). Наявність же спору з приводу дійсності договору означає, що сторона такого спору вважає договір таким, який порушує її права (законні інтереси), а можливість судового захисту цих прав (законних інтересів) шляхом визнання правочину недійсним вказує на чинність договору, що продовжує впливати на відносини його учасників. Про це, зокрема, свідчить рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.03.2011р., залишене без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 26.07.2011р., яким визнано недійсним п. 1 установчого договору ТОВ «Лікфарм» про передачу до його статутного фонду нежитлового приміщення, розташованого по пр. Будівельників,144 в м. Маріуполі, після чого частка дарувальника не вартувала 14690 грн., про які йдеться в оспорюваному договорі. Дійсна вартість цієї частки становила 10266,50 грн., що також підтверджується рішенням апеляційного суду Донецької області від 31.03.2015р. Крім того, в наведених розясненнях ВСУ йдеться про те, що установчий договір не регулює відносини між учасниками (акціонерами) товариства при здійсненні його діяльності, а отже слід визначитися з правильним розумінням, поняття «діяльність господарського товариства». Закон України «Про господарські товариства» визначає поняття і види господарських товариств, правила їх створення, діяльності, а також права і обов'язки їх учасників та засновників, тобто Закон розмежовує правила створення господарських товариств і правила їх діяльності. Окремим предметом правового регулювання є права і обов'язки учасників та засновників господарських товариств. У статті 1 цього Закону сказано, що товариства можуть займатися будь-якою підприємницькою діяльністю, яка не суперечить законодавству України (ч. 1). Згідно зі ст. 42 ГК підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку. В свою чергу господарська діяльність визначається як діяльність субєктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність (ст. 3 ГК). Водночас створення господарського товариства це процес його організації (визначення кола засновників (учасників), розробка і затвердження установчих документів, формування початкового капіталу) і державної реєстрації, після якої утворене товариство отримує статус юридичної особи і одночасно суб'єкта підприємницької діяльності, що дозволяє йому здійснювати підприємницьку діяльність, бути учасником господарських правовідносин. Отже, якщо установчий договір припиняє регулювання відносини між учасниками товариства при здійсненні його господарської діяльності, то стосовно здійснення корпоративних прав, зокрема, щодо створення ТОВ, порядку набуття членства і виходу зі складу учасників товариства, уступки частки в статному капіталі тощо, застосування його положень є доречним. Окрім того, згідно з ч. 1 ст. 631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права і обовязки відповідно до договору. Це означає, що протягом строку дії договору сторони мають право і повинні виконувати свої обовязки, які обумовлені предметом договору. Строк дії договору визначається сторонами на їх власний розсуд. Враховуючи те, що відповідно до п. 1 розділу 8 установчого договору ТОВ «Лікфарм» передбачено, що цей договір укладено на необмежений термін, установчий договір є чинним на момент укладення спірного правочину, а тому його сторони повинні були діяти в межах повноважень визначених даним договором. Відтак, дарувальник міг уступити, тобто продати, подарувати обміняти чи іншим способом відчужити свою частку третій особі лише зі згоди іншого учасника товариства, про що йому, як стороні установчого договору, було достеменно відомо. А отже неповідомлення дарувальником Товариству про свій намір подарувати частку у статутному капіталі третій особі також свідчить про те, що правочин при його укладенні не був спрямований на настання реальних наслідків. Таким чином, сторони оспорюваного договору не вчинили будь-яких дій, спрямованих на виконання цього правочину, що свідчить про відсутність наміру при його укладенні на настання обумовлених ним наслідків та є підставою для визнання договору недійсним. Стосовно строку позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з нормами ст. ст. 256, 257, 261 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], котрий з 07.11.2011р. є директором ТОВ «Лікфарм», у жовтні 2014 року одержав пакет документів, що надійшов з Жовтневого районного суду м. Маріуполя і містив позовну заяву [PERSON] до ТОВ про стягнення грошової компенсації частки в статному капіталі та майні Товариства, до якої була додана копія договору дарування від 23.08.2011р. Саме з цього часу [PERSON], як керівник ТОВ, і [PERSON], як його єдиний учасник, дізналися про існування спірного правочину, у звязку з чим строк позовної давності Товариством не пропущено. Надане відповідачкою повідомлення про проведення 30.09.2011р. загальних зборів учасників Товариства, до порядку денного яких включено питання про прийом до складу учасників ТОВ [PERSON], даний висновок не спростовує, оскільки у повідомленні не вказана підстава прийому відповідачки до Товариства, відсутні дані про придбання нею частки статутного капіталу, а також імя та підпис автора повідомлення, печатка Товариства, копія оспорюваного договору не додана. З приводу прийнятності протоколу загальних зборів учасників Товариства від 30.09.2011р. суд вище висловив свої критичні зауваження, які вважає доречними й щодо його використання при вирішенні питання про позовну давність.

Outcome: approved