Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-30 00:00:00

позивач просить суд визнати порушеними її права як споживача, визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2005267037 від 16.08.2013 р., укладений між нею, [PERSON], та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», визнати недійсним договір добровільного страхування держателя кредитної картки № [NUMBER] від 16.08.2013 р., укладений між нею, [PERSON], та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», визнати недійсним договір добровільного страхування життя № 04/05/2005267037 від 16.08.2013 р., укладений між нею, [PERSON], та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», звільнити її від сплати судового збору згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», судові витрати покласти на відповідача Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», посилаючись на те, що 16.08.2013 року до її будинку приїхали двоє чоловіків, які запропонували виготовити та встановити металопластикові вікна у її житловому будинку. Оскільки названа ними вартість вікон була прийнятною для неї, вона погодилася на виготовлення таких вікон. В цей же день вона з двома чоловіками поїхала до їхнього офісу, де почали проводити розрахунки вартості вікон. 17.08.2013 р. до її будинку знову приїхали ті самі двоє чоловіків, які привезли якісь документи та попросили їх підписати. На що вона заперечила та відмовилася підписати документи. Але чоловіки почали наполягати їх підписати, пояснюючи що ці документи ні до чого не зобов'язують. Довірившись їм, вона підписала документи не читаючи їх. Коли чоловіки поїхали, а вона прочитала документи та дізналася, що вона підписала договір на замовлення металоплатикових вікон, договори страхування та кредитний договір, відповідно до якого вона отримав від ПАТ «ОТП Банк» кредит у сумі 10 828,97 гривень. При цьому, на договорах страхування та кредитному договорі, які вона підписала та які залишились у неї, від імені ПАТ «ОТП Банк» стоїть не оригінал підпису та печатки банку. Крім того, відповідно до кредитного договору продавцем товару зазначений приватний підприємець [PERSON], а згідно договору на встановлення вікон від 17.08.2013р. виконавцем за договором на встановлення вікон був приватний підприємець [PERSON]. Оскільки вона не мала наміру замовляти виготовлення вікон, страхуватися та брати кредит, 26.11.2013 р. вона написав заяву, в якій зазначила що не отримувала вікон та просила розірвати кредитний договір. Написавши заяву про розірвання договору кредиту, вона була впевнена в тому, що у зв'язку з відмовою договори, які вона підписала втрачають силу. Але не заважаючи на відмову його від вікон ПАТ «ОТП Банк» перерахувало кошти на рахунок приватного підприємця [PERSON], а з неї почали вимагати сплати коштів за кредитом та відсотків. З метою з'ясування питання на що були використані кошти та де товар (вікна), вона зателефонувала по телефону. Проте, на телефонні дзвінки ніхто не відповідав. Вона зрозуміла, що її обманули та шахрайським шляхом заволоділи коштами від кредиту, який було оформлено на неї. У зв'язку із шахрайськими діями щодо неї, вона звернулася до правоохоронних органів із заявою про порушення кримінального провадження. Крім цього, враховуючи те, що відповідно до п. 1.2.3. кредитного договору споживчого кредиту № 2005225997 від 14.08.2013 р. підставою для перерахунку банком коштів продавцям є оригінал договору, він по телефону просив підтвердити наявність оригіналу кредитного договору. Також, він просив, у зв'язку із її відмовою від отримання товару, звернутись з вимогою сплати коштів за кредитом від приватного підприємця [PERSON], оскільки відповідно до п. 1.5.8 договору про надання споживчого кредиту №2005225997 від 14.08.2013 р. у випадку повернення товару, обміну на товар меншої якості перерахування Банку коштів за повернутий товар або плату різниці вартості обмінюваного товару, здійснює продавець. З підстав зазначених нижче кредитний договір та договір страхування повинні бути визнані недійсними. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільнім і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Виходячи з положень ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання факсимільного відтворення підпису при вчиненні правочинів допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін. Необхідно зазначити, що випадків, які встановлені законом або іншими актами цивільного законодавства, не передбачено використання факсимільного відтворення підпису при підписанні кредитних договорів та договорів страхування. Отже, підписання кредитних договорів та договорів страхування з використанням факсимільного відтворення підпису допускається лише за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Підписуючи кредитний договір та договір страхування він не давав згоди на використання факсимільного відтворення підпису, тому використання такого підпису суперечить ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України. Слід також звернути увагу на те, що ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено лише використання факсимільного відтворення підпису. При цьому, вказаною нормою не передбачено використання факсимільного відтворення печатки юридичної особи. Під час підписання кредитного договору та договору страхування ПАТ «ОТП Банк» було використано факсимільне відтворення печатки банку, що суперечить ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки правочин, який вчиняє юридична особа скріплюється печаткою. Отже, кредитний договір та договір страхування суперечать вимогам Цивільного кодексу України (ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України. Відсутність його згоди на використання факсимільного відтворення підпису та печатки ПАТ «ОТП Банк» на кредитному договорі та договорі страхування не можуть вважатись проявом волевиявлення на укладання таких правочинів. Отже, при підписанні кредитного договору та договору страхування не було дотримано вимоги ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 236 Цивільного кодексу України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Враховуючи те, що під час підписання кредитного договору та договору страхування не було дотримано вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України такі договору мають бути визнані недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України Згідно ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо: при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції; при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення; при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням неналежним виконанням) сторонами умов договору; порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач; будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Згідно ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При підписанні спірних договорів були порушені її права як споживача, оскільки було порушено свободу вибору продукції, свободу волевиявлення та принцип рівності сторін. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштових відправлень, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Вислухавши позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. 16.08.2013 року між Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 2005267037, згідно якого позивачу надався кредит за загальну суму 10 828,97 грн. Відповідно до кредитного договору продавцем товару зазначений приватний підприємець [PERSON], а згідно договору на встановлення вікон від 17.08.2013р. виконавцем за договором на встановлення вікон є приватний підприємець [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України волевиявлення учасника правочину має бути вільнім і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Згідно ч. 3 ст. 207 Цивільного кодексу України використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронно-числового підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. ч. 1, 4 ст. 631 Цивільного кодексу України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Статтею 663 Цивільного кодексу України встановлено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою стороні, якщо інше не встановлено договором або законом. Ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право відмовитись від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Частина 1 статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при наданні послуги, від якої споживач не може відмовитись, а одержати може лише в одного виконавця, виконавець нав'язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами та/або виконавцями, не надають споживачеві однакових гарантій відшкодування шкоди, завданої невиконанням (неналежним виконанням) сторонами умов договору. Відповідно до умов зазначеного вище договору, а також п. п. 3, 19, 21, 22 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідач ПАТ «ОТП Банк» є виконавцем обумовлених ними робіт, а позивач [PERSON] їх споживачем. Згідно з ч. ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ст. ст. 6, 627 ЦК України встановлено принцип свободи договору, а у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Приписами ст.204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, тому суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити та визнає порушеними права [PERSON] як споживача, визнає недійсним договір про надання споживчого кредиту № 2005267037 від 16.08.2013 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», визнає недійсним договір добровільного страхування держателя кредитної картки № [NUMBER] від 16.08.2013 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та визнає недійсним договір добровільного страхування життя № 04/05/2005267037 від 16.08.2013 р., укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк». Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру сплачується 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Згідно п. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов'язані з порушенням їх прав. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки суд ухвалює рішення на користь позивача, якого звільнено від сплати судового збору, то відповідно судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved