Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Ленінського В ДВС Вінницького МУЮ про звільнення майна з-під арешту,мотивуючи свої вимоги тим, що 20.08.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №VIW3GК05931575, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 44\~200,00 грн. В забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором сторони 20.08.2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно однокімнатну квартиру, загальною площею 34,40 кв.м., що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 160а/34, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4886. Однак, позивачу нещодавно стало відомо, що на вищезазначене майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.01.2015 року. А тому, з метою захисту своїх прав як іпотекодержателя та кредитора позивач звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 04.12.2015 року №94 (23036). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Ленінського В ДВС Вінницького МУЮ до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 20.08.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №VIW3GК05931575, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 44\~200,00 грн. В забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором сторони 20.08.2007 року уклали договір іпотеки, відповідно до умов якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно однокімнатну квартиру, загальною площею 34,40 кв.м., що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Київська, 160а/34, що належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №4886. Однак, як вбачається з матеріалів справи на вищезазначене майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження на підставі постанови головного державного виконавця Ленінського В ДВС Вінницького МУЮ [PERSON] про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.01.2015 року. Згідно Інструкції «Про проведення виконавчих дій» №74/5 від 15.12.1999 року, та ч.1 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч.3 ст.54 Закону України «Про виконавче провадження»). Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про заставу» право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Якщо предмет застави відповідно до закону чи договору повинен знаходитись у заставодержателя, право застави виникає в момент передачі йому предмета застави. Якщо таку передачу було здійснено до укладення договору, - то з моменту його укладення. Зі змісту ст.14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вбачається, що пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про зняття арешту. Як вбачається з матеріалів справи право іпотеки (застави) у позивача виникло 20.08.2007 року, а постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження була винесена 14.01.2015 року, тобто після укладення договору іпотеки, що дає достатні підстави вважати, що державна виконавча служба не має правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки на користь стягувачів, які не є заставодержателями, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved