Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-04 00:00:00

Позивач ПАТ КБ « ПриватБанк » звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути із відповідача заборгованість у розмірі 18356,80 гривень, яка складається із 7265,39 гривень заборгованість за кредитом , 2158,68 гривень заборгованість за процентами за користування кредитом, 6393,42 гривні заборгованість за пенею та комісією, 2539,31 гривня штраф відповідно до п.2.2 Генеральної угоди. В підтвердження своїх вимог посилається на те, що 20 червня 2013 року між банком і [PERSON] було укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. Однак, відповідач не виконав умов даної угоди. В судове засідання представник позивача не зявився, надав заяву, про розгляд справи без його участі , проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу та пені), а також відносно списання 6000 гривень заборгованості. В останнє судове засідання не зявився, причину неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про отримання судової повістки. За таких обставин суд вважає необхідним розглядати справу на підставі наявних матеріалів, визнавши причину неявки відповідача неповажною та без фіксації технічними засобами. Перевіривши матеріали справи, оцінивши всі докази та обставини по справі, суд задовольняє позовні вимоги частково, виходячи з таких підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 червня 2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт. За умовами угоди [PERSON] отримав кредит у розмірі 8765,99 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди відповідач зобовязувався повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування шляхом внесення щомісячних платежів в розмірі 771,22 гривні строком до 30 червня 2014 року. Також судом встановлено , що відповідач [PERSON] не виконував обовязків по щомісячному поверненню кредитних коштів, покладених на нього кредитним договором, і після закінчення терміну надання кредиту, тобто після 30 червня 2014 року, кредит не повернув, має борг. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Генеральна угода разом із Умовами та правилами, Тарифами складають кредитний договір, що засвідчено підписом відповідача (а.с.5 зворот). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання . Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст..257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (ст.258 ЦК України). Згідно ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За вимогами ч.ч.3-4ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З матеріалів справи вбачається, що банк подав позов до суду 29 серпня 2016 року, а пеня згідно наданого розрахунку нарахована із жовтня 2014 року, тобто за межами річного строку від дати звернення до суду, в звязку з чим відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності . Крім того, згідно положень ст.61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне і теж саме правопорушення. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим , або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч.2ст.549 ЦК України). Пенею є неустойка , що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч.3ст.549 ЦК України). Такі висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України , висловленою у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15, яка згідно ст..360-7 ЦПК України є обовязковою для суддів. Умови укладеної між сторонами Генеральної угоди передбачають відповідальність за порушення позичальником строків погашення кредиту як у вигляді штрафу (п.2.2 угоди), так і у вигляді пені (п.2.8 угоди). Таким чином, суд приходить до висновку, що вказані види неустойки встановлені за одне і те ж порушення з боку позичальника, а саме несплату щомісячного платежу в сумі 771,22 гривні. Суд не приймає до уваги твердження представника позивача надане в письмових поясненнях про те, що строк позовної давності був збільшений до 50 років. Згідно із ч.1ст.259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. За ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Умови та правила надання банківських послуг, затверджені наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року, якими встановлений 50-річний строк позовної давності [PERSON] не підписані. В тексті Генеральної угоди не зазначено, які саме Умови є складовою частиною кредитного договору. Оскільки Умови, в яких встановлено збільшену позовну давність, не містять підпису позичальника, то ці Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору та відповідною письмовою угодою сторін про збільшення позовної давності (правові висновки Верховного Суду України у справах : №6-757цс15 від 01 липня 2015 року та №6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року). Разом з тим, як видно із письмових пояснень представника позивача (а.с.58) 6000 гривень сплачених відповідачем було списано на погашення суми штрафу. Тобто, відповідно до п.2.2 Генеральної угоди передбачено сплату суму штрафу 8539,31 6000=2539,31 гривня. За таких обставин суд приходить до висновку, що до сплати підлягає основна сума боргу за кредитом, проценти за користування кредитом, штраф відповідно до п.22 Генеральної угоди. На підставі викладеного та

Outcome: partial