Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування [ADDRESS], з тих підстав, що відповідач, яка доводиться їй дочкою, з жовтня 2015 року у будинку, належному позивачу на праві власності, не проживає, вибула добровільно для проживання з чоловіком, з тих пір проживає з своєю сім'єю у місті Києві, її речей у будинку нема, не приймає участі в утриманні будинку, але не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку проживання за вказаною адресою, що створює для позивача певні перешкоди у здійсненні права власності. Позивачка вважає, що відповідачка втратила право користування будинком згідно ч.2 ст.405 ЦК України, вибувши добровільно і не проживаючи в будинку більше одного року і відсутні підстави для збереження за нею такого права. З приводу позову позивачка пояснила, що вказаний будинок є спадщиною її чоловіка, в будинку вони проживали сім'єю, в тому числі відповідачка - дочка; після смерті чоловіка вона успадкувала даний будинок і є власником. Дочка відмовилась від спадщини після її батька на її користь, і проживала у будинку до жовтня 2015 року; потім вийшла заміж і виїхала з будинку до нового чоловіка у місто Київ, вона не перешкоджала дочці у проживанні в будинку, навпаки була проти її рішення; онук залишився проживати з нею; відповідачка з жовтня 2015 року не проживає у будинку, не бере участі у його утриманні, але залишається зареєстрованою, через що позивачка не може оформити субсидію; речей відповідачки у будинку нема, вона їх вивезла, прихопивши і речі, належні позивачці; після зникнення її особистих речей та грошей в результаті відвідування будинку відповідачкою в кінці серпня 2016 року - позивачка замінила замок у дверях, щоб відповідачка не вивезла у її відсутність інші речі. Десь з листопада 2015 року відповідачка перестала приїжджати ні до сина, ні в школу. В 2016 році, коли онук проживав з нею, вона пропонувала відповідачці або допомагати їй з онуком і в утриманні будинку, або виписатись , на що відповідачка відмовилась і відмовилась жити у будинку. До заміжжя стосунки між сторонами були добрі , сімейні, вважає причиною виїзду відповідачки з будинку- її бажання жити з новим чоловіком у Києві. Відповідач позов не визнала, подала заперечення (за нормами ЦПК в редакції, чинній станом на день їх подання), в яких послалась на відсутність у позивача належних доказів на підтвердження позовних вимог; не оспорюючи того факту, що вона в будинку матері не проживає з жовтня 2015 року, пояснила, що мати чинить їй перешкоди, змінила замки, не відає речі і незаконно утримувала сина. Не згодна з тим, що втратила право користування будинком. Послалась на порушення позивачем ст.47 Конституції України, на ст.ст.9 та 116 ЖК України, на те, що відсутні законні підстави для її виселення. Просила врахувати, що в будинку проживала з дитинства, що право проживання в будинку у неї виникло як у члена сім,ї з підстав, передбачених статтею 405 ЦК України. Після смерті батька мати ввела її в оману і оформила спадщину, в тому числі і вказаний будинок, лише на себе, змусивши підписати заяву про відмову від спадщини, що залишилась після батька; цей будинок був її постійним і єдиним місцем проживання, а також місцем проживання її малолітнього сина [PERSON], який у разі задоволення позову залишиться без реєстрації, оскільки батько дитини не має змоги його зареєструвати за своїм місцем проживання. З приводу позову відповідачка та її представник пояснили, що відповідачка не живе у будинку з жовтня 2015 року, оскільки позивачка змінила замки у дверях, що в будинку залишились речі відповідачки, зокрема, побутова техніка, прикраси, грошові кошти в сумі 3 або 4 тисячі гривень, які вона залишала матері для сина. До жовтня 2015 року відповідачка сама утримувала будинок, витрачалась на ремонт у ньому, в більшій частині оплачувала комунальні послуги, все робила по господарству, фактично мати її експлуатувала і чіплялась до неї за всілякими приводами. Відповідач послалась на те, що вона не має можливості жити у будинку через постійні сварки і неприязні конфліктні стосунки. З листопада 2015 року мати стала чинити їй перешкоди у користуванні житлом, незаконно утримувати дитину і не віддала їй сина; позивачка стала вчиняти сварки через те, що вона, відповідачка, вийшла вдруге заміж, була проти її нового чоловіка, проти того, щоб її чоловік проживав у будинку і приїжджав у будинок, тому вона, позивачка, вибула з будинку і стала жити разом з чоловіком у місті Києві спочатку в одній, потім в іншій квартирі, на даний час проживає з чоловіком і сином у квартирі чоловікової сестри. Речі свої відповідачка забрала, декілька разів приїжджаючи за ними; мати чинила їй перешкоди і не пускала до будинку, щоб забрати речі, тому частина речей залишилась у будинку. Після того, як вона переїхала жити до чоловіка у місто Київ, її неповнолітній син [PERSON] певний час залишався проживати з бабусею (позивачкою) у будинку позивачки, позивачка незаконно утримувала дитину, з приводу цього між ними був спір, вона зверталась до органу опіки та до суду, і на виконання судового рішення вона забрала сина від позивачки до себе, і на даний час син проживає з нею, відповідачкою, та її новим чоловіком у місті Києві. В доповненнях відповідачка пояснила, що повернутись жити у будинок вона не може, бо мати їй у цьому перешкоджає; а коли вона після того, як забрала сина, в січні 2016 року приїхала забрати потрібні речі, мати речі їй не віддала і за речами до будинку не впустила. Після того, як мати подала позов до суду, вона також приїжджала за речами та переодягнутись, але будинок був закритий. Вважає даний будинок своїм постійним місцем проживання, іншого житла у власності вона не має, є зареєстрованою за адресою цього будинку, і там же зареєстрований її малолітній син; бажає зберегти за собою та за сином право проживання у вказаному будинку і реєстрацію, оскільки не має можливості зареєструватись та зареєструвати дитину за іншою адресою, що порушить права малолітньої дитини; хоче зберегти за собою право приїжджати в будинок залишатись там на вихідні, іноді ночувати та допомагати матері, а також привозити дитину. Причину свого не проживання в будинку вважає поважною, пов'язаною з заміжжям і переїздом жити разом з чоловіком у місті Києві. Судом з пояснень сторін в тій частині, в якій вони не оспорюються іншою стороною, та з наданих доказів встановлено: Встановлено, що відповідачка є дочкою позивачки, проживала у будинку як член сім'ї власника (дочка [PERSON] і [PERSON]). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 4.10.2008р. [PERSON] набула у власність вказаний [ADDRESS], в порядку спадкування після чоловіка [PERSON], в тому числі і на 1/2 частку за рахунок відмови дочки спадкодавця [PERSON] (відповідачка у справі) від спадщини на її, позивачки, користь. Право власності на цілий (1/1) будинок зареєстровано за позивачкою. Згідно довідки сільського голови села Рудня - [PERSON] постійно проживає у [ADDRESS], який належить їй на праві власності, на неї відкрито особовий рахунок, зареєстрованими на даній жилій площі є вона - [PERSON] з 1992 року, її дочка [PERSON] (відповідачка) - з 1987 року, і онук власника (син відповідачки) [PERSON], [INFO], - з 2007 року. Згідно довідки ВАДР- відповідачка зареєстрована за вказаною адресою з 15.07.1987р. Згідно акту обстеження, складеному комісією з участю депутата сільської ради, - [PERSON] зареєстрована, але з жовтня 2015року і по даний час в будинку не проживає. Акт складено 19.01.2017р. В квитанціях про оплату комунальних послуг з газопостачання та за електроенергію платником вказано [PERSON] Відповідачем на спростування позовних вимог подані такі докази: Згідно свідоцтва про народження - [PERSON] є сином відповідачки (і відповідно онуком позивача), батько- [PERSON]. Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу - шлюб між відповідачкою і батьком дитини [PERSON] розірвано 28.11.2008р. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу - відповідачка 24.09.2015р. уклала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на чоловікове. Згідно характеристики [PERSON] з місця роботи - станції Дарниця - вона працює черговою по парку, характеризується позитивно. Згідно довідки ВАДР по Київській області [PERSON] (батько неповнолітнього [PERSON]) зареєстрованим не значиться. Згідно акту обстеження житлово-побутових умов неповнолітнього [PERSON] - 18.08.2016р. здійснено візит за місцем проживання дитини, за адресою [ADDRESS], встановлено, що у будинку знаходився [PERSON], дорослі були відсутні, зі слів хлопчика- бабуся знаходилась на роботі; будинок відповідає нормам для проживання. Мама дитини [PERSON] проживає за іншою адресою (м. Київ) , яка повідомила комісії, що з дитиною разом проживати не має можливості так як бабуся дитину матері не віддає; малолітній знаходиться під впливом бабусі [PERSON], на контакт з матір,ю та з членами комісії дитина не йшла, поводилась знервовано. Згідно розпорядження Броварської РДА від 211.2016р. № 768 про визначення місця проживання малолітнього [PERSON], [INFO]. - місцем його проживання визначено з матір,ю [PERSON]. Даним розпорядженням зобов'язано [PERSON] - бабу дитини, що проживає в [ADDRESS], передати малолітнього [PERSON] його матері. Згідно наказу Руднянської загальноосвітньої шкоди від 28.12.2016р. - [PERSON] відраховано з 28.12.2016р. з числа учнів 4 класу Руднянської ЗОШ. Згідно довідки ЗОШ №217 Дарницького району міста Києва від 14.12.2016р. - [PERSON] буде зарахований до 4 класу школи №217 при наявності необхідних документів. За клопотанням сторін судом допитані свідки: Свідок [PERSON], співробітник відповідачки, пояснив, що був випадок, коли відповідачка по телефону сварилась - з її слів з матір,ю, яка її виганяла з дому через те, що [PERSON] вдруге вийшла заміж; приблизно в 2016 році, точно в середині літа, коли відповідачка була вже заміжня, від їздив з нею у село Рудню, бо вона хотіла забрати свої речі; потрапити у будинок вони не змогли, двері були зачинені. Відповідачка йому скаржилась що мати тримала її за рабиню. Давала щодня списки, що треба зробити, а їй хотілось кращого життя. Він бачив випадки, коли відповідачка заповнювала квитанції по комунальним послугам- це було до її заміжжя, іноді він за дорученням відповідачки ходив платити- це було на початку 2015 року. В 2007 році він привозив до вказаного будинку, де проживала відповідачка- комп'ютер, куплений нею, а в 2014 році- іграшки (самокат, ковзани). Свідок вважає. Що відповідачка нічого з речей з будинку не забирала, бо якби забирала, то попросила б у нього допомоги з автомобілем. Йому відомо, що коли відповідачка вийшла заміж восени 2015 року, то вони з чоловіком стали жити у Києві в орендованій квартирі, а її син від першого шлюбу залишався проживати з позивачкою, а потім відповідачка забрала сина від її матері за рішенням суду в грудні 2016 року, і свідок був присутній при відібранні дитини. Свідок [PERSON], дальня родичка позивачки, пояснила, що відповідачка жила у будинку позивачки до середини 2015 року, потім вийшла заміж і пішла жити до чоловіка, забрала свої речі, а її малолітній син проживав з позивачкою; до кінця 2015року [PERSON] приїжджала до позивачки і сина у будинок, а з початку 2016 року позивачка перестала пускати до будинку чоловіка відповідачки, і тоді відповідачка повідомила, що оскільки не пускають її чоловіка, то вона не буде їздити також; їй відомо, що з пізньої осені 2016 року відповідачка забрала сина від позивачки, і після того відповідачка до будинку більше не приїжджала; позивачка їй показувала в телефоні смс-повідомлення від відповідачки погрозливого і образливого змісту. Свідок буває в будинку щотижня, в будинку є речі дитини, але особистих речей відповідачки у будинку нема з літа 2016 року. Свідок [PERSON], колишній чоловік відповідачки і батько неповнолітнього [PERSON], пояснив, що підтримує стосунки з колишньою тещею, що з вересня 2015року, коли відповідачка перестала проживати в будинку, і до грудня 2016 року син [PERSON] залишався проживати у будинку з позивачкою; він відвідував сина [PERSON], поки той проживав з бабою, допомагав бабі з сином, вважає, що відповідачка покинула дитину у баби і тривалий час його не відвідувала, з даного приводу він дзвонив колишній дружині; періодично на прохання позивачки він проживав у неї у будинку, щоб знаходитись біля сина і допомагати їй, іноді забирав сина до себе в гості, але не на постійне проживання, щоб не травмувати сина якому у баби було жити зручніше і звичніше; в жовтні 2015 року скаржився до органу опіки з приводу самоусунення відповідачки від своїх обов'язків щодо сина, і з відповідачкою органом опіки було проведено бесіду. 18.08.2016р. йому подзвонила позивачка і попросила приїхати до неї і бути присутнім, пояснивши, що приїхала відповідачка і виносить речі з будинку; коли він приїхав, то бачив як декілька осіб виносять речі з будинку, зокрема одяг, дві жінки порсались у шафах, речі вантажили у а/м Фіат, речі були в здорових чорних пакетах; він забрав сина тоді до себе, щоб не травмувати, а пізніше теща повідомила, що після даного приїзду дочки з сторонніми особами, з будинку пропали і її особисті речі та гроші; на той момент вхідні двері не були пошкоджені, тому вважає, що відповідачка мала ключі, оскільки сама потрапила бо до будинку. Свідок [PERSON], співробітниця відповідачки, пояснила, що у будинку в селі Рудня відповідачка жила до 2015 року, а потім - зі слів відповідачки - позивачка поміняла замки, принаймні свідок чула, як позивачка влітку 2015 року погрожувала, що поміняє замки, але достовірно підтвердити це свідок не може. Свідку відомо, що раніше позивачка і відповідачка тримали корову і порося, а після того, як відповідачка перестала жити у будинку, позивачка більше не тримає господарства. Син [PERSON] жив у позивачки, яка не віддавала онука матері. Стосунки між сторонами зіпсувались, коли відповідачка вийшла вдруге заміж в жовтні 2015 року, тоді позивачка казала, що зробить все, щоб відповідачка не жила з другим чоловіком. Свідку відомо, що відповідачка двічі після жовтня 2015року приїжджала до будинку- зокрема, восени 2016 року, але позивачка її не пустила; свідок питала [PERSON], чому він не хоче жити з мамою, хлопчик відповів, що мати може здати його до дитбудинку. Свідок вважає, що відповідачка залишила сина позивачці, бо на той час їй з чоловіком не було де жити, але пізніше вони з чоловіком купили квартиру і хотіли забрати дитину до себе, забрали восени 2016 року за рішенням суду. Також свідок пояснила, що в 2012-2014 роках відповідачка купляла комп'ютерну техніку, стіл, кавову машину, пральну машину, холодильник, достовірно за скільки і за чиї кошти - пояснити не змогла, а в 2015 році (до виїзду з будинку) відповідачка провела інтернет у будинок в селі Рудня. Свідок [PERSON], співробітник відповідачки, пояснив, що в 2012 році відповідачка позичала у нього гроші на будматеріали для даху, в 2014 році - купляла утеплення для будинку, яке він привозив; в 2015 році весною на прохання відповідачки орав город; приблизно тоді ж вона купила комп'ютер і провела інтернет; зі слів відповідачки йому відомо, що вона клала плитку у дворі і ставила нові вікна. При яких обставинах відповідачка перестала жити у будинку матері, свідку не відомо, але був випадок, коли відповідачка плакала, що мати виганяла з дому, бо та не впоралась по господарству, але це було ще до її заміжжя. Зі слів відповідачки - позивачка їй пропонувала розлучитись і повернутись жити до сина. Свідку відомо, що на даний час відповідачка живе з її чоловіком у квартирі чоловікової сестри в місті Києві, син [PERSON] деякий час після того, як відповідачка перестала жити у будинку матері, залишався жити у будинку, чотири рази свідок був присутній при приїздах відповідачки з метою забрати сина, зокрема в лютому 2016року, тоді хлопчик відмовився їхати з позивачкою від баби, тому голова сільради не взяв на себе такої відповідальності, щоб забрати дитину; потім через певний час приїжджали ще двічі за дитиною і речами, але до будинку не могли потрапити, зі слів відповідачки - серцевина в замку у вхідних дверях була інша; за четвертим приїздом [PERSON] забрали, позивачка віддала дитину, бо чоловік відповідачки пригрозив викликати поліцію. Коли забирали дитину, ніяких інших речей відповідачка з будинку не брала, і її чоловік казав, що дитині треба купляти все заново, бо теща не віддала дитячих речей. Свідок [PERSON], чоловік відповідачки, пояснив, що з жовтня 2015 року він постійно проживає з дружиною (відповідачкою) у місті Києві по [ADDRESS] в квартирі його сестри; до того він жив у своїй квартирі по вулиці [ADDRESS] Відповідачка після одруження з ним, з жовтня 2015 року, не живе в селі Рудня, і не збиралась жити в Рудні, збиралась жити у місті Києві з ним і забрати сина до себе одразу, але не забрали, бо умовила теща не забирати до закінчення навчального півроку - до січня 2016 року; він також не мав наміру жити у селі Рудня, але спочатку приїжджав з відповідачкою допомагати позивачці по господарству. Після одруження з відповідачкою позивачка (теща) поставила йому і дружині вимоги, щоб вони з дружиною жили два дні у неї в Рудні, а два дні в Києві, а якщо не згодні на такі умови, то [PERSON] не віддасть; він, свідок, не погодився на такі умови, щоб приїжджати через два дні в Рудню, бо це було фінансово накладно, і оскільки подружжя хотіло жити окремо у Києві; відповідачка також від умов матері відмовилась (жити по два дні в Рудні і в Києві), і сказала, що хоче і буде жити з чоловіком постійно у місті Києві; вважає це вільним вибором дружини. Після того, як свідок повідомив тещу про намір забрати дитину, а позивачка відмовилась віддати дитину, то він з дружиною звертались до органу опіки з даного приводу, після чого позивачка відмовилась пускати свідка до будинку, і на думку свідка позивачка хоче їх розлучити. В листопаді 2015 року відповідачка в будинку залишила комп'ютер, телевізор, диван, одяг, золоті прикраси, від 3000 до 4000 гривень - зарплату для дитини; зокрема, комп'ютер відповідачка купила в 2008році, холодильник - зі слів відповідачки - вона купляла для сім,ї; також залишились у будинку деякі предмети старого одягу (пальто, куртка, штани), відповідачка ходила в новому одязі. Ще після декретної відпустки за сином [PERSON] і до того, як відповідачка вийшла заміж за свідка, в 2014-2015роках він бачив синці у неї на руках, вона скаржилась що в сім,ї проблеми, при ньому вона іноді сплачувала за комунальні послуги. Свідку не відомі такі випадки, коли б відповідачка приїжджала у село Рудню з метою вселитись у будинок, і щоб позивачка не пустила жити; йому дружина казала, що хоче жити у Києві, а до матері їздити та допомагати по господарству, і щоб не травмувати сина, мала намір забрати його з січня 2016 року; відповідачка не хотіла виписуватись з будинку, бо це її батьківщина, хоче бути там прописаною, а жити у Києві. Коли вони з дружиною приїжджали до [PERSON], то він до будинку не заходив, бо теща не пускала, влаштовувала з ним сварки; потім був період, коли позивачка поселила у своєму будинку батька [PERSON] на певний час, і той дзвонив дружині (відповідачці) ображав, називав поганою матір,ю- зозулею. З грудня 2015 року відповідачка не могла потрапити до будинку, бо були змінені замки. Він з відповідачкою звертались до сільради з питань вилучення дитини; влітку 2016 року вони приїхали, щоб забрати сина і речі, побутову техніку, але позивачка не пустила, про що був складений акт комісії. 24.09.2016р. вони з дружиною приїжджали, але до будинку не могли потрапити, дружина не змогла відчинити двері, тому вважає, що були замінені замки, чи був хто вдома - не знає. Згідно ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч.2 ст.156 ЖК України - за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання, на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 321 ЦК України - право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.383 ЦК України - власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.401 ЦК України - право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене, зокрема, щодо іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно ст. 402 ЦК сервітут може бути встановлений, зокрема, договором або законом. Згідно ч.1 ст.405 ЦКУ - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст..405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім,ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наданих доказів встановлено наступні обставини: Позивач є власником будинку і тому має право захищати своє право власності і майно від будь-яких порушень, зокрема, від порушень щодо користування належним власникові майном, в тому числі і в обраний позивачем спосіб. Встановлено, що відповідачка проживала постійно у будинку і право користування ним як своїм постійним житлом, відповідачка набула як член сім,ї власника (дочка). Також встановлено, що відповідачка з жовтня 2015 року припинила своє проживання у вказаному будинку, вибула з нього у зв'язку з заміжжям і на власний розсуд обравши для себе новим місцем проживання місце проживання її чоловіка. Дану обставину фактично не оспорювала відповідачка, підтвердивши, що вона бажала проживати з чоловіком у місті Києві; що вона сама для себе вирішила і мала намір постійно проживати з чоловіком у Києві, а в село Рудню у даний будинок приїжджати інколи, по вихідним, іноді ночувати, робити щось по дому і господарству, допомагати матері, привозити дитину на літо, тощо. Дані наміри і дії відповідачки та їх мотиви підтвердив і її чоловік - свідок [PERSON], пояснивши це логічним і вільним вибором дружини - бажанням жити з чоловіком і бажанням жити у місті, а також тим, що на пропозицію позивачки хоча б по два дні через два жити у будинку - відповідачка відмовилась. Таким чином, встановлено дійсний мотив вибуття відповідачки з жилого приміщення. Це з одної сторони вказує на добровільне волевиявлення відповідачки та вільне обрання нею нового місця проживання і добровільне вибуття з жилого приміщення в будинку, належному її матері, і з другої сторони спростовує ствердження самої відповідачки про нібито вчинювані позивачкою перешкоди у проживанні в будинку. Добровільне, на власний розсуд вибуття відповідачки із даного житлового приміщення підтверджується і подальшими її діями, такими як: визначення для своєї малолітньої дитини місця проживання та відібрання сина від позивачки, переведення дитини за новим місцем проживання до школи. Приїзди відповідачки до будинку, з її слів та зі слів її свідків, були пов'язані наміром забрати сина та забрати речі. І як видно з показань сторін і свідків- всі конфлікти між сторонами зводились саме з приводу відібрання дитини, а не з приводу намагань відповідачки повернутись жити у будинок матері, чого не було. Тому її вибуття з будинку не є вимушеним. Посилання відповідачки на неприязні стосунки з матір,ю не доказують підстави для збереження для відповідачкою права на проживання, і не доказують вимушеності вибуття та відсутності в житловому приміщенні. Жодного доказу на підтвердження того, що відповідачка намагалась вселитись у будинок, повернутись до нього для проживання, відповідачка не надала, навпаки, довела інші мотиви своїх дій. Так само відповідачка не довела перешкод з боку позивачки у проживанні в будинку як до вибуття відповідачки з нього, так і після того. Всі перешкоди, на які вказували свідки і безпосередньо відповідачка - були пов'язані з незгодою позивачки віддати дитину і перешкодити вивозити речі, що не може розглядатись як перешкоди для проживання. Посилання відповідачки на те, що мати заставляла багато працювати, а їй хотілось кращого життя у місті, про що зазначила відповідачка та її свідки, - також не може розглядатись як поважна причина вибуття з жилого приміщення і відсутності в ньому, або як перешкоди з боку позивачки у проживанні відповідачки в будинку. До того ж, відповідачка не довела, що станом на час вибуття її з будинку до міста Києва позивачка створила для дочки нестерпні умови чи незаконні притискання, а сам той факт, що в селі вимагається і логічно передбачається певна домашня робота та робота по господарству, не може розцінюватись саме так, як це сприймає і пояснює відповідачка, а може вказувати на небажання відповідачки жити в селі разом з матір,ю; тим більше, що встановлено, що сама зміна місця проживання відповідачкою не пов'язувалась з таким подіями, а пов'язувалась з заміжжям відповідачки і з обранням відповідачкою для себе місця проживання разом з чоловіком. Сам той факт, що позивачка була проти такого заміжжя дочки, значення для даних висновків не має. Той факт, що позивачка була проти проживання чоловіка відповідачки у будинку, і що це б могло вимусити відповідачку до певних дій щодо залишення будинку тимчасово, - не розглядається судом як поважна причина вибуття і відсутності відповідачки у будинку протягом встановленого законом строку, оскільки закон надає власнику право вирішувати на власний розсуд питання щодо надання чи ненадання згоди на вселення до його будинку інших осіб, в тому числі і членів сім,ї (крім неповнолітніх дітей). Самі мотиви (бажання жити з чоловіком а не з матір,ю) при наявній можливості вибору місця проживання - не є поважною причиною відсутності, яка б давала підстави для збереження за відсутнім членом сім,ї права користування жилим приміщенням понад вставлені законом строки, а є звичайним вибором дієздатної повнолітньої особи щодо місця проживання. Як встановлено з наданих доказів, протягом року після вибуття, і після цього, відповідачка не намагалась повернутись в будинок саме для проживання. Самі по собі її спроби потрапити до будинку не були пов'язані з наміром проживати в ньому. Посилання відповідачки на те, що у будинку залишились деякі її речі, не є підставою для збереження за нею права проживання у будинку. Як видно з наданих доказів, і фактично це не оспорюється відповідачкою, вона мала намір забрати речі, але мати їй їх не віддала; крім того, як видно з показань сторін - такими речами відповідачка вказує побутові предмети, які набувались сім'єю, і однозначно відповідачка не довела, що вказані предмети є її власністю. Ніякого спору з даного приводу нею не заявлено. Крім того, закон, що регулює дані правовідносини, не передбачає такого способу збереження права на житло, як залишення в ньому деяких речей. Тому той факт, що вже після того, як позивачка залишила будинок і змінила місце проживання, позивачка поміняла замок у дверях - не є перешкодою у проживанні - розглядаючи цю обставину у сукупності з наданими доказами та з мотивами приїздів відповідачки до будинку, та з причиною заміни позивачкою замків у дверях (надати спокій дитині і уберегти речі, оскільки - і цього не заперечувала відповідачка - вона приїжджала до будинку за речами, зокрема і за такими, з приводу належності яких сторони згоди не дійшли (наприклад: побутові прилади, які відповідачка вважає своїми, а позивачка з цим не погоджується, вважаючи їх своїми). До того ж, якби дана обставина дійсно була перешкодою для відповідачки саме у проживанні в будинку, то вона мала можливість захистити своє житлове право, в тому числі зверненням до суду з відповідним позовом щодо захисту саме житлових прав, або принаймні вчинити дії, які б логічно і безперечно вказували на її намір проживати у будинку. Всі дії по захисту своїх прав з боку відповідачки були направлені на захист її батьківських прав по відношенню до дитини, і до того ж такий спір між сторонами виник вже після того, як відповідачка припинила проживати у будинку. Після припинення проживання у будинку відповідачка не брала участі у його утриманні чи в оплаті комунальних послуг, в тому числі за її малолітню дитину, яка залишалась проживати у будинку, що також вказує на те, що відповідачка свідомо втратила зв'язок з даним будинком саме як з своїм місцем проживання. Той факт, що відповідачка зареєстрована за даною адресою - не породжує права користування житловим приміщенням сам по собі, і не є підставою для збереження такого права незалежно від наявності підстав, передбачених у частині 2 статті 405 ЦК України. Посилання відповідачки на те, що в будинку зареєстрований на проживання її малолітній син, і що у разі визнання її такою, що втратила право користування будинком, будуть порушені права дитини, - є такими, що не відповідають вимогам закону і встановленим у суді конкретним обставинам, що стосуються справи. Так, встановлено, що син відповідачки в будинку з кінця 2016 року не проживає і проживає з відповідачкою за іншою адресою; крім того, за законом, що регулює дані правовідносини, місце проживання малолітньої дитини визначається за місцем проживання його батьків або одного з них, а не навпаки. До того ж, позовних вимог про визнання онука таким, що втратив право користування будинком, позивачка не заявила. Тому задоволення даного позову ніяким чином не вплине і не порушить права та законні інтереси дитини. Бажання відповідачки зберегти реєстрацію за даною адресою (оскільки відсутня можливість зареєструватись за іншою чи з інших мотивів) не є підставою для збереження за нею права проживання у жилому приміщенні, в якому вона добровільно не проживає понад один рік, і не є підставою для відмови у позові. Посилання відповідачки на те, що вказаний будинок також фактично належить і їй (як спадщина від батька), не мають значення для вирішення даного спору, оскільки при розгляді даної справи суд виходить з того, що єдиним власником будинку є на даний час позивачка; право власності позивачкою набуто з законних підстав, ніким не оспорених, і існує презумпція правомірності правочину і дійсності правовстановлюючого документу; наявність права власності на будинок чи частку в ньому відповідачка не довела, відповідного спору не заявила. Тому всі посилання відповідачки на те, що позивачка примусила, умовила відмовитись від спадщини, - значення для даної справи не мають. Таким чином, оскільки відповідачка, як повнолітня дієздатна особа, вільна у виборі місця проживання, виявила свою волю щодо обрання подальшого місця проживання, припинила своє проживання в будинку, належному іншій особі на праві власності, і була в ньому відсутня строком понад один рік, і при відсутності підстав для збереження за нею права користування жилим приміщенням протягом всього часу відсутності, то за частиною другою статті 405 ЦК України вона за позовом власника будинку має бути визнана такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. Підстав для збереження за відповідачкою такого права судом не встановлено і відповідачкою не доведено наявності підстав для відмови у позові. Позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Питання про судові витрати сторонами не піднімалось, зокрема позивачем відповідної заяви не подано, тому суд при розгляді даної справи не вирішує питання щодо судових витрат та їх відшкодування.

Outcome: approved