Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту посилаючись на те, що 30.01.2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем по справі [PERSON] було укладено договір кредиту, згідно з яким відповідач отримала кредит в розмірі 50000 дол. США зі сплатою 14 відсотків річних, винагороди за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 26.01.2018 року відповідно до узгодженого сторонами графіку, щомісячно. Позивач свої зобов'язання по договору виконав, передавши у користування відповідача 50000 дол. США. Згідно статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. У порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала. Станом на 18.09.2014 року загальна заборгованість боржника складає 29344,06 дол. США, яка складається з наступного: · 26916,10 дол. США - заборгованість за кредитом; · 2297,64 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; · 130,32 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. За курсом НБУ -13,42 грн. за 1 дол. США заборгованість [PERSON] на вказану дату складає 393797,29 грн. Зазначену суму позивач просив стягнути з відповідача на його користь за договором кредиту та 3654 грн. сплаченого судового збору. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання неправомірними дій щодо одностороннього підвищення процентної ставки за користування кредитом та визнання частково недійсними умов договору. Зустрічні позовні вимоги мотивувала тим, що після укладення договору позики банк на порушення вимог п.2.3.1 договору від 30.01.2008 року, яким передбачено його право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, письмово не повідомив позичальника про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати в ступу в чинність такої зміни, а відтак збільшив відсоткову ставку за користування кредитом у період 30.01.2008 року по 30.01.2018 року з 14% річних до 32% річних, про що позичальник дізналася з позовної заяви від 19 листопада 2014 року, а тому вважає, що з цієї дати у неї виникло право на звернення до суду за захистом свого порушеного права. Вважає, що банк, збільшивши в односторонньому порядку розмір процентної ставки за користування кредитом, не повідомивши її письмово про це, порушив вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачі». Тому просила поновити строк позовної давності, визнати дії банку по підвищенню відсоткової ставки з 14% до 32% неправомірними, зобов'язати відновити кредитування зі сплатою 14% річних, провівши відповідний перерахунок сплачених нею сум виходячи з розрахунку 14% річних, визнати недійсним п.4.3 кредитного договору від 30 січня 2008 року. В судовому засіданні представник позивача Зюлковська Л.В. позовні вимоги банку підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені вище. У задоволенні зустрічних позовних вимог просила відмовити, оскільки банком відсоткова ставка за договором позики з [PERSON] не змінювалася і складає на день пред'явлення позову 14%. Зазначила, що п.4.3 договору від 30.01.2008 року при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11 даного договору позичальник сплачує відсотки за користування кредитом в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості, тобто нарахування 32% річних відбувалося тільки у разі порушення позичальником строків повернення кредиту, визначених графіком, що є засобом дисциплінування позичальника. В цьому разі договором не було передбачено обов'язку банку повідомити позичальника про нарахування 32% річних від суми залишку. Однак при цьому відсоткова ставка за договором позики не змінювалася. Крім того вважає, що [PERSON] пропустила строк позовної давності звернення до суду із зустрічною вимогою, оскільки про існування підвищеної відповідальності за порушення графіку погашення кредиту дізналася під час укладення договору кредиту 30.01.2008 року, який просила застосувати. Просила стягнути з відповідача суму боргу за договором кредиту. Також доповнила, що відповідно до п.6.7 кредитного договору сторони встановили строк позовної давності 5 років по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафу. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснив, що [PERSON] дійсно у 2008 році отримала кредит в сумі 50000 дол. США зі строком повернення 26.01.2018 року. Визнає, що за [PERSON] рахується заборгованість по погашенню кредиту, однак вважає, що сума боргу повинна бути меншою, оскільки банк несвоєчасно, з різницею в декілька днів, зараховував кошти, які надходили від [PERSON] на погашення кредиту, автоматично збільшуючи розмір відсотків. Вважає, що до вимог банку про стягнення боргу за договором позики, відсотків та пені необхідно застосувати строк позовної давності, який банком пропущено без поважних причин. Зустрічні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні дослідженими доказами встановлено, що між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] 30.01.2008 року було укладено договір кредиту, згідно з яким [PERSON] отримала кредит в розмірі 50000 дол. США зі сплатою 14 відсотків річних, винагороди за користування кредитом з кінцевим терміном повернення 26.01.2018 року відповідно до узгодженого сторонами графіку, щомісячно в сумі 785 дол. США. Зазначені обставини підтверджуються копією договору, додатком до договору №1, які підписані сторонами та не оспорюються відповідачем [PERSON] Згідно статей 509, 526, 1054 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За період користування позикою відповідач [PERSON] не виконувала своїх договірних зобов'язань, погашення кредиту та відсотків проводила з порушенням графіку, внаслідок чого, станом на 18.09.2014 року загальна заборгованість боржника склала 29344,06 дол. США, яка складається з наступного: · 26916,10 дол. США - заборгованість за кредитом; · 2297,64 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 130,32 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Вказані обставини підтверджуються розрахунком. з якого вбачається, що 22.08.2014 року [PERSON] внесено 20 дол. США в рахунок погашення заборгованості. Внесення відповідачем вказаного платежу свідчить про визнання нею боргу, тому в силу ст.264 ч.1 ЦК України перебіг п'ятирічного строку позовної давності, встановленого сторонами (п.6.7 договору кредиту) - перервано. З розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] не дотримувалася графіку погашення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом, платежі вносила нерегулярно, тобто допускала заборгованість. З цих підстав банк правомірно застосовував до позичальника нарахування пені відповідно до п.6.1 договору. З огляду на це, правомірними є також нарахування відсотків за користування кредитом в розмірі 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості, як це передбачено п.п.4.2, 4.3 договору. Згідно ст.1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Оскільки відповідач умови договору належним чином не виконувала з неї підлягає стягненню борг за договором кредиту. Обґрунтовуючи зустрічні позовні вимоги, [PERSON] посилається на порушення банком вимог п.2.3.1 договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, однак при цьому банк письмово не повідомив позичальника про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в чинність такої зміни, а відтак збільшив відсоткову ставку за користування кредитом у період 30.01.2008 року по 30.01.2018 року з 14% річних до 32% річних. Суд не погоджується з такими твердженнями позивача, оскільки ніяких доказів збільшення відсоткової ставки за користування кредитом до 32% річних [PERSON] суду не надано. В той же час застосування банком 32% річних від суми залишку непогашеної заборгованості проводилося відповідно до п.4.3 договору за порушення позичальником зобов'язань по погашенню кредиту передбачених п.п.1.3, 2.2.3, 2.3.3, 2.4.1, 4.11, а відповідно до цього пункту договору письмового повідомлення позичальника не передбачено. Таким чином суд вважає, що банк правомірно нараховував підвищену ставку річних від суми залишку непогашеної заборгованості, оскільки сторони обумовили це в договорі і це не суперечить вимогам ст.ст.526, 546 ч.2 ЦК України. На думку суду не є такими, що заслуговують уваги посилання [PERSON] на порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а відтак визнання недійсним п.4.3 кредитного договору, з тих підстав, що при погодженні всіх умов кредитування, сторони переговорів про можливість установлення відсоткової ставки на рівні 32% не вели. Ці доводи спростовуються наданими позивачем копіює договору, графіком погашення кредиту, які сторони підписали, а, отже узгодили їх зміст. Відповідно до ст.10 ч.2,3 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Посилання [PERSON] на те, що сума заборгованості по кредиту банком збільшена внаслідок несвоєчасного зарахування сум, сплачених нею, належним чином не доведені. Клопотання представника [PERSON] - [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог банку про стягнення заборгованості за договором кредиту не підлягає задоволенню, оскільки згідно договору кредиту останнім днем його погашення є дата 26.01.2018 року, останній платіж на погашення кредиту [PERSON] проведено 22.08.2014 року, а до суду з даним позовом банк звернувся 20.11.2014 року. Ст.88 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved