Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-08 00:00:00

позивач просить суд стягнути з ТОВ «Русава-К» на його користь невиплачену заробітну плату в сумі, що складає 6421 грн. 40 коп., а також середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в сумі 3112 грн. 81 коп., а також моральну шкоду в розмірі 5000 гривень, посилаючись на те, що 25.03.2011 р. він був прийнятий на посаду механізатора в ТОВ «Русава-К». Відповідно до укладеного трудового договору відповідач прийняв його на роботу, а він зобов'язувався виконувати роботу визначену трудовим договором. 16.07.2015 р. трудовий договір між ним та відповідачем, з ініціативи останнього, було розірвано. Згідно ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В порушення вимог ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України відповідачем в день його звільнення не було проведено розрахунок по заробітній платі, а саме: не виплачено його заробітну плату в сумі, що складає 6421 грн. 40 коп. Відповідач не провів із ним розрахунку по заробітній платі в строки передбачені ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України, чим порушено його право на її отримання. Також, відповідач відмовляється виплати несплачену заробітну плату. Згідно ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з вищезазначеної норми ч. 1 ст. 117 Кодексу законів про працю України, у зв'язку з невиплатою заробітної плати відповідач зобов'язаний виплатити йому його середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку в сумі 3112 грн. 81 коп. Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Згідно ч. 1 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У зв'язку з порушенням відповідачем його прав, а саме: невиплатою заробітної плати, він зазнав моральної шкоди. Моральні та фізичні страждання спричинили погіршення емоційного та психологічного його стану. У зв'язку з невиплатою заробітної плати були порушені нормальні життєві його зв'язки, оскільки невиплата заробітної плати поставило в скрутне його становище. Також, йому доводиться звертатись до суду з даним позовом, оскільки відповідач відмовляється виплатити заробітну плату. Розмір заподіяної моральної шкоди він оцінює в 5000 гривень. Спір, що виник між ним та відповідачем має розглядатись в порядку позовного провадження. оскільки між ними існує спір про право. Представник відповідача ТОВ «Росава - К» в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином, а тому суд вважає ухвалити заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Вислухавши позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити частково. В судовому засіданні суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. У ст. 3 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1)неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2)неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3)свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6)справедливість, добросовісність та розумність. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що [PERSON] з 25.03.2011 року по 16.07.2015 року працював на посаді механізатора в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Русава-К», що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с. 5-6). 16 липня 2015 року на підставі наказу № 100/15к від 16.07.2015 року [PERSON] було звільнено із займаної посади з ТОВ «Русава - К» за власним бажанням (ст.. 38 КЗпП) ( а.с. 8). Таким чином, між позивачем та відповідачем склалися трудові правовідносини щодо оплати праці, які передбачені ст. ст. 47, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України. Право кожного громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю та соціальних виплат закріплено у статтях 43, 46 Конституції України. Реалізація зазначених конституційних прав громадян врегульована Законом України «Про оплату праці», Кодексом законів про працю України, іншими законодавчими та нормативними актами. Зокрема, ст. 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу; ч. 3 ст. 15 передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі підприємство здійснює після виконання зобов'язань щодо оплати праці; у ч. 5 ст. 24 зазначено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Згідно ч. 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частина 1 ст. 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, як того вимагають положення ст. 116 КЗпП України, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі, що підтверджується довідкою виданою ТОВ «Русава - К» від 10 вересня 2015 року, згідно якої заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом 10 вересня 2015 року становить - 6 421,40 грн., і складається із заборгованості за наступні періоди: березень 2015 року - 1551,44 грн., квітень 2015 року - 1515,32 грн., травень 2015 року - 1298,88 грн., червень 2015 року - 1218,00 грн., липень 2015 року - 837,76 грн. (а.с. 9). Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Проте, згідно рішення Конституційний Суд України щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу від 22 лютого 2012 року за № 4-рп/2012 для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Наведене свідчить про наявність законних підстав для стягнення з ТОВ «Росава - К» на користь позивача середнього заробітку за весь час затримки по день ухвалення судового рішення у справі, оскільки доказів проведення розрахунку з позивачем не надано, а відтак і не настав час, з якого обліковується строк позовної давності у цьому випадку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Виплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку, про що зазначено у рішенні Верховного Суду України по справі № 6-109цс12. Згідно довідки про середньоденний заробіток за час затримки виплати заробітної плати [PERSON] середньоденна заробітна плата складає 66,23 грн., з такого розрахунку: 1298,88 грн. (травень 2015 р.) + 1218,00 грн. (червень 2015 р.) / 38 робочих днів. Суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача середній заробіток по день постановлення рішення, так як при винесенні рішення суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих сторонами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за період з 16.07.2015 року по 22.09.2015 року: липень 11 днів, серпень 20 днів та вересень 16 днів, що в сумі становить 3 112,81 грн., який вийшов з наступного розрахунку: 66,23 грн. (середньоденна заробітна плата) х 47 (кількість робочих днів за період затримки розрахунку). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди завданої позивачу затримкою розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Частина 3 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» серед іншого зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує, що своїми діями відповідач по справі, ігноруючи вимогу позивача про здійснення з ним повного розрахунку за виконану ним роботу, маючи на це повне законне право, спричинив йому моральні страждання, що виразилися в душевних хвилюваннях та стражданнях, втраті життєвих зв'язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини щодо здійснення оцінки розміру відшкодування моральної шкоди на засадах справедливості, а тому,

Outcome: partial