Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ту обставину, що є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому, крім нього, з 1997 року також зареєстрована відповідач у справі [PERSON] , яка була його дружиною. Однак, з липня 2019 року відповідач у вказаному будинку фактично не проживає, але і добровільно з реєстраційного обліку в ньому також не знімається. Тому позивач подав до суду дану позовну заяву, в якій просить суд визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] , а також зняти її з реєстрації місця проживання у зазначеному будинку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце судового засідання був своєчасно повідомлений належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України. При цьому, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив про підтримання заявлених позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час і місце судового засідання була своєчасно повідомлена належним чином у відповідності до вимог ч.2, 4-5, 8 п.1 ст. 128 ЦПК України. При цьому, подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила про визнання позовних вимог позивача. Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Крім того, згідно ч.4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем в частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , про що свідчить копія договору купівлі-продажу, укладеного 14.04.1995 року та посвідченого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори Одеської області Налдіною М.М. (а.с.7-8), право власності за яким було зареєстроване Кодимським районним бюро технічної інвентаризації 14.04.1995 року, та копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 235103348, сформованого 02.12.2020 року (а.с.10). В зазначеному житловому будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , що підтверджується довідкою виданою Грабівською сільською радою Кодимського району Одеської області 17.08.2020 року № 623 (а.с.11). Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При цьому, рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 12.12.2019 року у справі № 503/1358/19 шлюб зареєстрований між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] було розірвано. Дане рішення набрало законної сили 12.01.2020 року (а.с.6). Згідно до другого речення ч.4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Однак, фактично в житловому будинку [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з липня 2019 року, про що свідчить як зміст вище вказаної довідки (а.с.11), так і відповідні акти обстеження матеріально-побутових умов проживання, складені комісією у складі голови Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області Трегубчака С.М. та депутатів сільської ради Гребенюк Т.С. та [PERSON] від 01.08.2019 року (а.с.14), 01.03.2020 року (а.с.12) та 09.11.2020 року (а.с.13). Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вище викладене суд вважає, що позов в частині позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом обґрунтований, у зв`язку з чим в цій частині його необхідно задовольнити, а відповідача необхідно визнати такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . Водночас із цим суд не приймає визнання відповідачем позову в частині усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом зняття її з реєстрації місця проживання в житловому будинку, так як в даній частині позов задоволенню не підлягає, оскільки за змістом ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382-ІV (з подальшими змінами та доповненнями), зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Тобто, само по собі вказане рішення є підставою для зняття з реєстрації. У зв`язку з чим позовна вимога про зняття відповідача з реєстрації місця проживання в житловому будинку може бути предметом судового рішення виключно у випадку оскарження бездіяльності щодо виконання судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому на даний час є заявленою безпідставно внаслідок своєї передчасності. Відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи встановлено, що позивачем при поданні до суду позову був сплачений судовий збір у належному розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією ТВБВ № 10015/395 філією - Одеське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 11.12.2020 року № 3. Таким чином 50 відсотків судового збору, які складають 420,40 грн., підлягають поверненню позивачу на підставі ч.1 ст. 142 ЦПК України, у зв`язку з визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом. Враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, з неї на користь позивача підлягає стягненню 50 відсотків судового збору сплаченого позивачем за подання до суду позовної заяви, що складає 420,40 грн.

Outcome: partial