Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми. Свої вимоги обгрутовують тим, що 15.07.2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2829/009/08Р,згідно вимог якого, відповідач отримав кредит у розмірі 39\~912,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,49 % на рік за користування кредитом, в строк до 15.07.2012 року. При цьому, 15.07.2008 року укладено договір застави транспортного засобу № 2829/009/08Р для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] передав у заставу належне на праві власності майно автомобіль марки FAW, модель СА1031, 2208 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Також, 15.07.2008 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № 2829-009/08Р з метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. відповідно до умов договору [PERSON] виступила поручителем [PERSON] і зобовязалась нести перед ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» солідарну майнову відповідальність за виконання у повному обсязі взятих на себе позичальником зобовязань за кредитним договором. Однак, [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, просить суд стягнути з [PERSON], [PERSON] заборгованість по кредитному договору № 2829-008/08Р від 15.07.2008 року у усім 98\~707 грн. 61 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 987 грн. 08 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просить на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просить застосувати позовну давність до спірних правовідношень. [PERSON] повідомлена судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилась і не повідомила суд про причини неявки, жодних доказів та заперечень суду не надала. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. \~ \~ Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~ \~ Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 15.07.2008 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 2829/009/08Р,згідно вимог якого, відповідач отримав кредит у розмірі 39\~912,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 20,49 % на рік за користування кредитом, в строк до 15.07.2012 року. Відповідно до п. 4.4. договору, відповідач зобовязався погашати заборгованість за кредитом рівними частинами в сумі 832,00 грн. щомісячно до 10 числа наступного місяця. Згідно п. 4.5 кредитного договору № 2829/009/08Р від 15.07.2008 року, відповідач зобовязався сплачувати відсотки за користування кредитом щомісячно (за час фактичного користування грошовими коштами протягом календарного місяця) у строк до 10 числа місяця, наступного за місяцем нарахування відсотків, а також на момент припинення дії договору. Пунктом 10.1 договору, за порушення термінів повернення кредиту або внесення відсотків за користування кредитом, відповідач сплачує пеню за кожний день прострочення в розмірі подвійної ставки, зазначеної в п. 1.2 договору, що діяла в період прострочення від суми заборгованості за весь період прострочення. 14.06.2010 року між банком та [PERSON] було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 2829-009/08Р від 15.07.2008 року, а саме проведена реструктуризація заборгованості та встановлено графік погашення заборгованості у відповідності до додатку № 1, за яким з грудня 2010 року необхідно вносити періодичні платежі. 15.07.2008 року укладено договір застави транспортного засобу № 2829/009/08Р для забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором [PERSON] передав у заставу належне на праві власності майно автомобіль марки FAW, модель СА1031, 2208 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. 15.07.2008 року між банком та [PERSON] укладено договір поруки № 2829-009/08Р з метою забезпечення виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. відповідно до умов договору [PERSON] виступила поручителем [PERSON] і зобовязалась нести перед ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» солідарну майнову відповідальність за виконання у повному обсязі взятих на себе позичальником зобовязань за кредитним договором. Однак, [PERSON] вимоги кредитного договору № 2829/009/08Р від 15.07.2008 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 26.05.2015 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 98\~707 грн. 61 коп., а саме: 25\~768,00 грн. заборгованість за кредитом; 36\~620,59 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 13\~858,09 грн. відсотки; 22\~460,93 грн. пеня за несвоєчасне погашення відсотків. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настало після прострочення. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (стст.530, 631 ЦК). Якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного виконання зобовязань за цим договором (п.11.5 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту до 15.07.2012 року (пп.1.2), так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця до 10 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості (п.4.4 кредитного договору) і для процентів за користування кредитом (п.4.5 кредитного договору). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу (ч.2 ст.1050 ЦК). Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у ч.1 ст.611, чч.24 ст.612 ЦК, чч.1, 2 ст.220 ГК, які передбачають відповідальність боржника. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання, згідно із ч.3 ст.254 ЦК, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязаний його початок (ст.253 ЦК). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобовязання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14) та 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14). Суд установив, що згідно з умовами кредитного договору (пп. 4.4) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом (п.п. 4.5), а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним (10.1). Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами до 10 числа кожного місяця, а процентів кожного 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 5.2) розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобовязань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Аналогічні висновки містяться в Постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року. Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з грудня 2010 року, у звязку із чим з грудня 2010 року у нього утворилася заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до нього 09.06.2015 року, тобто с пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed