Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

Позивач просив визнати незаконним рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність [PERSON] квартири [ADDRESS]» та визнати недійсним свідоцтво про право особистої власності від 04.12.1992 року, видане виконкомом міської ради [PERSON] на підставі вищевказаного рішення. Свої вимоги мотивував тим, що в 2014 році під час розгляду в суді справи за його позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування він дізнався, що квартира [ADDRESS], в якій він проживає з 1958 року, передана в 1992 році в особисту власність його дружині. Про те, що спірна квартира приватизована в 1992 році він знав, однак ніколи не думав, що вона приватизована тільки на одну його дружину, оскільки на час прийняття рішення виконкому в 1992 році він в даній квартирі постійно був прописаний, проживав і у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» виконком повинен був передати цю квартиру у власність (спільну сумісну або часткову) всім жителям з визначенням уповноваженого власника квартири. Однак, виконком передав квартиру у власність одній тільки його дружині [PERSON], позбавивши його права на частку цього майна. Відповідачка [PERSON] лише була прописана в спірній квартирі, однак не проживає в ній з 1987 року, тому що перейшла на постійне місце проживання до свого чоловіка. Оскільки незаконним є рішення міськвиконкому № 359 від 12.11.1992 року, то відповідно недійсним є видане на його підставі свідоцтво про право власності на дану квартиру, в зв»язку з чим він звернувся в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача по довіреності від 27.04.2015 року [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, зіславшись на вищевикладені обставини та просила позов задоволити. При цьому додатково пояснила, що не погоджується із заявою представників відповідачки [PERSON] про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки цей строк слід рахувати з того часу, коли він дізнався про порушення свого права, тобто з 2014 року. Крім того, вважає, що вимоги позивача випливають з порушення його особистих немайнових прав, а тому у відповідності до ст. 268 ЦК України, позовна давність до таких вимог не застосовується. Також виконкомом міської ради допущено плутатину щодо нумерації спірної квартири, оскільки ордер видавався на квартиру № 5, а в рішенні виконкому та свідоцтві про право власності на житло зазначено № 6. Представник відповідача виконкому Долинської міської ради Івано-Франківської області за дорученням № 06/473 від 21.05.2015 року [PERSON] позов не визнала та пояснила, що оспорюване рішення виконкому від 12.11.1992 року є законним, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Представник відповідачки [PERSON] по довіреності від 18.09.2015 року [PERSON] та по договору від 03.11.2015 року адвокат [PERSON] також не визнали заявлені позовні вимоги, пояснивши, що рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність [PERSON] квартири [ADDRESS]» є законним, оскільки виконком мав право передати [PERSON] вказану квартиру як ветерану праці і це право реалізував. На час приватизації в спірній квартирі, крім самої [PERSON], проживав її чоловік [PERSON], дочка [PERSON] та двоє її дітей. Всі вони погодилися, щоб квартиру було приватизовано на матір, про що подали відповідні заяви, які, однак, в архіві не збереглися за давністю. За життя [PERSON] з приватизацією всі були згідні і ніхто її не оспорював. Дійсно виконкомом Долинської міської ради в рішенні № 359 від 12.11.1992 року «Про безкоштовну передачу в особисту власність [PERSON] квартири [ADDRESS]» та виданому на його підставі свідоцтві про право особистої власності від 04.12.1992 року було допущено помилку в нумерації квартири: замість №5 вказано №6, однак дану помилку виправлено, про що в ці документи внесено відповідні записи, які засвідчено печаткою. Крім того, ця помилка ніяким чином не впливає на суть спору в даній справі. Вважають, що позивач без поважних причин пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності на звернення до суду, оскільки ще в 2001 році знав про те, що квартиру було приватизовано тільки на [PERSON], так як оформляв спадщину після її смерті. Крім того, в 2001-2002 роках він виробляв житлові субсидії, для чого необхідно було надати свідоцтво про право власності на житло. Враховуючи наведене, просили в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши інші, здобуті й перевірені в судовому засіданні докази, суд вважає, що в задоволенні даного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 12.11.1992 року), якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. До членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Частиною 2 ст. 8 даного Закону передбачено, що передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Статтею 256 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі\~ст. 257 даного кодексу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4\~ст. 267 вищезгаданого кодексу\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові. Аналогічні норми щодо строку позовної давності та наслідків його пропуску містилися і в Цивільному кодексі України в редакції 1963 року (ст.ст. 71,75,76, 80), що був чинний до 01.01.2004 року. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується рішенням виконкому Долинської міської ради народних депутатів Івано-Франківської області № 359 від 12.11.1992 року (а.с. 5), [PERSON] було передано в особисту власність квартиру [ADDRESS]. Про те, що на підставі даного рішення виконкомом Долинської міської ради їй було видано свідоцтво на право особистої власності на жилий будинок від 04.12.1992 року, свідчить копія даного свідоцтва (а.с. 6). Відповідно до оригіналу форми «Б» про прописку квартирі [ADDRESS], копію якої долучено до матеріалів справи (а.с. 11) та довідки № 05386/8244 від 23.10.2015 року, виданої КП «Управління комунальним майном» Долинської міської ради (а.с. 40), у вказаній квартирі станом на 12.11.1992 року, крім самої [PERSON], також були прописані її чоловік [PERSON], дочка [PERSON] та двоє її дітей: [PERSON], [INFO] [PERSON], [INFO] Враховуючи наведене, суд вважає, що всі вказані особи, у відповідності до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції станом на 12.11.1992 року), мали право на приватизацію (безоплатну передачу їм у власність) спірної квартири. Однак, в судовому засіданні встановлено, що позивач пропустив встановлений законом 3-річний строк позовної давності на звернення в суд з даним позовом, оскільки з позовом про оскарження рішення виконкому Долинської міської ради народних депутатів від 12.11.1992 року № 359 та виданого на його підставі свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 04.12.1992 року звернувся до суду тільки 13.10.2015 року. Як вбачається з довідки-характеристики № 2102 від 29.12.2000 року, виданої Івано-Франківським ОБТІ за його замовленням [PERSON], в ній вказано, що квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 04.12.1992 року згідно рішення виконкому Долинської міської ради від 12.11.1992 року № 359, належить [PERSON] Таким чином станом на 2000 рік позивач вже знав про існування оспорюваних документів і про те, що єдиним власником квартири була його дружина [PERSON] Про те, що позивачу було відомо про вказані факти, підтверджується і свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВР № 082855 від 30.01.2001 року, згідно з яким він разом зі своєю дочкою відповідачкою [PERSON] в рівних частках успадкували після смерті [PERSON] належну їй спірну квартиру по вул. Оболонській, 1/5 в м.Долина Івано-Франківської області (а.с. 56). При цьому суд не приймає до уваги пояснення представника позивача про те, що заявлені ним вимоги відносяться до таких, що випливають з порушення його особистих немайнових прав, а тому відповідно до ст. 268 ЦК України до них позовна давність не застосовується, оскільки встановлено, що заявлені [PERSON] вимоги фактично відносяться до майнових, так як між ним та відповідачкою [PERSON] існує майновий спір з приводу права власності на квартиру [ADDRESS]. Навіть в даній позовній заяві [PERSON] вказує, що на підставі оспорюваних документів він був позбавлений права на отримання частки державного майна відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Також критично суд оцінює твердження позивача про те, що він знав, що спірна квартира приватизована в 1992 році, однак не думав, що вона приватизована тільки на одну його дружину, оскільки згідно вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» для приватизації житла необхідно було подавати відповідну письмову заяву, тому не подавши такої заяви, позивач не міг не знати, що квартира не передана йому у власність (приватизована). За таких обставин, враховуючи, що позивач звернувся в суд з вимогою про захист свого порушеного права на передачу йому частки державного майна з пропуском встановленого законом трьохрічного строку позовної давності, який ним пропущено без поважних причин, суд приходить до висновку, що в задоволенні його позову слід відмовити на в звязку зі спливом строку позовної давності. На підставі викладеного, ст.ст. 1, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції від 19.06.1992 року), ст.ст. 71, 75, 76, 80 ЦК України в редакції 1963 року, ст.ст. 256-257, 260-261, 267 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed