Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» у жовтні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про звернення стягнення. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на наявність заборгованості відповідач перед банком у розмірі 206198,29 доларів США, яка утворилася внаслідок неналежного виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 16.05.2007 року № DNU0G100000192, за яким останній отримав кредит у розмірі 72000 доларів США зі сплатою 12,00% річних. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банку було передана в іпотеку квартира [ADDRESS]. Просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру загальною площею 69,70 кв. м., житловою площею 46,60 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з можливістю здійснення банком всіх передбачених дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані або проживають в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Позов підтримала у повному обсязі. Відповідач у судове засіданні не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся згідно правил ч. 1 ст. 76 ЦПК України. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідач [PERSON] 16 травня 2007 року уклав з позивачем кредитний договір № DNU0G100000192, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 72000 доларів США зі сплатою 12,00% річних. В забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, між сторонами був укладений договір іпотеки квартири від 16.05.2007 року, згідно з яким в іпотеку банку було квартиру [ADDRESS]. У казаному договорі іпотекодавець гарантував, що предмет іпотеки не є спільною власністю, а також відсутність прав третіх осіб на користування та розпорядження тим чи іншим способом предметом іпотеки. Позивачем не надано суду доказів належності спірної квартири на праві власності відповідачу.. Позивачем заявлено, що відповідач свої зобов'язання за кредитним договором № DNU0G1000000192 від 16.05.2007 року належним чином не виконував та станом на 03.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 206198,29 доларів США, яка складається з: основного боргу - 72749,19 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом - 46487,59 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 8152 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань - 68960,74 доларів США, штрафу (фіксована частина) - 31,29 доларів США, штрафу (процентна складова) - 9817,48 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду , оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Як вбачається з матеріалів справи, письмову вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором банком на адресу відповідача надіслано не було. Крім того, позивачем не визначено, хто на час подачі позову до суду проживав у спірному будинку, тому суд позбавлений можливості встановити, чи не були порушені при укладанні кредитного договору та при звернення стягнення на предмет іпотеки права дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» ( в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки) батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати зобов'язання. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» (в редакції чинній на момент укладання договору іпотеки) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування мають діти, потрібна попередня згода органів опік та піклування. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, як член сім'ї власника або наймача жилого приміщення має право користуватися займаним приміщенням нарівні із власником або наймачем приміщення. Відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх або непрацездатних дітей. Згідно п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладання договору іпотеки. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed