Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» в особі представника за довіреністю Сафір Ф.О. звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В обґрунтування вимог зазначає, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 20 листопада 2014 року [PERSON] отримав кредит в сумі 23303,45 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Сторони погодили, що погашення заборгованості здійснюватиметься з 1 по 25 число кожного місяця шляхом надання Банку грошових коштів (щомісячний платіж). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода з Умовами та правилами, Тарифами банку, складають між ним та Банком кредитний договір, про що свідчить його особистий підпис у заяві. При укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України, згідно із якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У зв'язку з порушеннями відповідачем зобов'язань за кредитним договором, останній має перед Банком заборгованість, яка станом на 18 грудня 2016 року становить 34562,39 гривень та складається з наступного: 18356,99 гривень - заборгованість за кредитом, 4428,91 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 8111,24 гривень - заборгованість за пенею та комісією. Крім того, відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди відповідачу нарахований штраф в сумі 3665,25 гривень. На підставі викладеного, посилаючись на діюче законодавство, позивач просить стягнути вказану заборгованість з відповідача, а також судові витрати в сумі 1600 гривень. У п. 3 позовних вимог позивач просить у разі неявки відповідача розглядати справу за відсутності представника Банку та не заперечує проти розгляду справи у заочному порядку. Аналогічне прохання містить заява представника позивача за довіреністю Бойко М.С., в якій крім цього остання позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач до зали суду не прибув, надавши заяву, в якій просить розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме, в частині заборгованості за кредитом в сумі 18356,99 гривень, заборгованості за процентами в сумі 4428,91 гривень. З рештою позовних вимог не згоден, оскільки пеня та штрафи були нараховані після введення мораторію на їх нарахування. Просить позов задовольнити частково. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Згідно ст.ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). За правилами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Судом встановлено, що 20 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» з одного боку, та [PERSON], з іншого, була укладена генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт, за умовами якої [PERSON] отримав строковий кредит в сумі 23303,45 гривень строком на 36 місяців, з 20 листопада 2014 року по 30 листопада 2017 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку в обмін на зобов'язання повернути кредит, сплатити проценти у розмірі 1,5% на місяць на суму заборгованості залишку заборгованості по кредиту. Сторони погодили, що погашення заборгованості здійснюватиметься з 01 по 25 число кожного місяця шляхом надання позичальником грошових коштів Банку (щомісячний платіж) в сумі 845,45 гривень для погашення заборгованості за кредитом. Дата останнього платежу за кредитом - не пізніше 30 листопада 2017 року. Позичальник [PERSON] своїм особистим підписом, що міститься у Генеральній угоді від 20 листопада 2014 року, засвідчив свою згоду із тим, що дана угода разом із Умовами та Правилами, а також Тарифами, складають між ним і Банком кредитний договір. При цьому позичальник також засвідчив своє ознайомлення із переліченими документами, що складають собою договір, умови якого зобов'язався виконувати. Отже, суд вважає встановленим факт укладення між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] договору кредиту № б/н від 20 листопада 2014 року. Частиною другою статті 1050 ЦК України закріплено право Банку вимагати достроково виконання зобов'язання в цілому у разі невиконання позичальником зобов'язання. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості позичальник [PERSON] свої зобов'язання за договором не виконує, внаслідок чого станом на 18 грудня 2016 року за ним рахується заборгованість в сумі 34562,39 гривень, яка складається з наступного: 18356,99 гривень - заборгованість за кредитом, 4428,91 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 8111,24 гривень - заборгованість за пенею та комісією та 3665,25 гривень - штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Відповідач [PERSON] визнає суму заборгованості по кредиту (18356,99 гривень) та процентам (4428,91 гривень), про що зазначає у заяві. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення пред'явленого позову в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» основної суми заборгованості: за кредитом у розмірі 18356,99 гривень та процентами за користування кредитом у розмірі 4428,91 гривень. Із заявленою до стягнення сумою пені суд погодитись не може, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 14 жовтня 2014 року, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1053-р від 20 жовтня 2014 року, Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1275-р від 02 грудня 2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України», наказу керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення», заборонено нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають у населених пунктах, де проводилася антитерористична операція, в тому числі й місто Маріуполь, де мешкає відповідач [PERSON] Враховуючи наведені положення, суд приходить до висновку про неправомірність нарахування позичальникові [PERSON] пені, оскільки з розрахунку заборгованості вбачається, що вона нарахована з 20 січня 2015 року, тобто вже після введення мораторію на нарахування пені та штрафів. Крім того, виходячи з вищевикладеного вмотивування суд також відмовляє і у стягненні з відповідача штрафу у загальній сумі 3665,25 гривень, нарахованого відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди, як такого, що обчислений після введення мораторію на його нарахування. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати з оплати судового збору пропорційно до суми задоволеного позову у сумі 1600 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial