Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором від 10 жовтня 2002 року № 460 за яким відповідачці було надано кредит в сумі 10\~827 дол. США строком до 27 вересня 2007 року. Відповідачка зобовязувалася повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими договором. Відповідачка повинна була здійснювати платежі щомісячними платежами для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, витрати за договором. За умовами договору за порушення умов зобовязання відповідачка повинна сплатити відсотки за кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідачка порушила свої зобовязання коштів на погашення заборгованості не надала, станом на 25 листопада 2015 року має борг в сумі 1\~588, 28 дол.США. Вказану суму, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 19 жовтня 2015 року становить 38 023 грн. 42 коп., а також судові витрати позивач просить стягнути з відповідачки. Представник позивача у судове засідання не зявився, суду надано заяву про розгляд справи без участі представника банку. Відповідач також у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена шляхом публікації оголошення в пресі, оскільки остання відоме місце реєстрації знаходиться на території Василівського району Запорізької області, на теперішній час, відповідно до довідки адресно-довідкового підрозділу міграційної служби, відомостей про реєстрацію відповідача не має. Причини неявки відповідачки суду не повідомлені, заперечень проти позову суду не надано. Підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.169 ЦПК України суд не вбачає, тому вважає можливим розглянути справу без участі сторін. Дослідивши матеріали справи та розглянувши надані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі на підставі слідуючого. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються положеннями ст.ст. 254, 256-258, 509, 510, 526, 527, 530, 549, 610, 611, 612, 629, 626, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Так, відповідно до ст. ст.1048, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обовязковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання. Ст. 526 ЦК України передбачає, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди, що встановлено ст. 611 ЦК України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) , що встановлено ст. 610 ЦК України. Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики передбачені ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу, що встановлено ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Правові наслідки порушення зобовязання боржником передбачені ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ЦК України, які встановлюють відповідальність боржника, а саме покладення на нього основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, що передбачено ч. 2 ст. 549 ЦК України. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, що передбачено ч. 3 ст. 549 ЦК України. Крім того, відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. З аналізу положень ст. ст. 536, 549 ЦК України вбачається, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. Ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльністю» встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно - правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ст. 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Ст.ст. 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Доказів наявності спору між сторонами щодо отримання відповідачкою валютного кредиту у справі не має, суду вони не надані. Право банку надавати валютні кредити підтверджено копією ліцензії (а.с.14). Станом на час укладення кредитного договору заборона, передбачена ст..11 закону України «Про захист прав споживачів» на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, передбачена не була. Судом встановлено, що між сторонами у справі було укладено кредитний договір 10 жовтня 2002 року № 460 про відкриття картрахунку і встановлення кредитного ліміту « Visa Elektron Servis», відповідно до умов якого банк відкрив картковий рахунок і випустив платіжну картку, яка використовується відповідачем для отримання готівкових грошових коштів та здійснення інших операцій, передбачених угодою сторін, правилами і чинним законодавством. Операції з грошовими коштами, за умовами договору, здійснюються за кредитною схемою обслуговування в межах платіжного ліміту, який складається з сумою платіжного ліміту та грошових коштів, розміщених на картрахунку. За договором банк надав відповідачці кредит в сумі 10 827 дол.США строком на 60 місяців строком по 10 жовтня 2007 року. Для проведення операцій банк відкрив картковий рахунок № 22015215327300 і рахунок по процентах № 22082215327300, а також транзитний рахунок № 29093215327300 для зарахування коштів на погашення заборгованості. За фактично витрачені кошти банк нараховує проценти, виходячи з 14% річних Розрахунок процентів здійснюється за коен календарний день, виходячи з фактичної кількості днів в році від дня списання суми з карткового рахунку Погашення кредиту здійснюється згідно графіка, викладеного в додатку №1 до договору., щомісячними платежами з 21 по 27 число кожного місяця. У разі несвоєчасного погашення заборгованості договором передбачена сплата підвищеної процентної ставки 28% річних. Від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитним лімітом. У разі порушення умов договору передбачена сплата пені позичальником 28% від суми простроченого платежу. У договорі вказано. Що він діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань. Копія договору є у справі (а.с.8-10). Відповідачка своїх зобовязань за договором не виконала, станом на 25 листопада 2015 року має заборгованість в сумі: 1\~588, 28 дол. США, на підтвердження якої позивачем надано розрахунок заборгованості (а.с.4-6), з яких: заборгованість за кредитом становить 428,52 дол.США; заборгованість по процентам за користування кредитом - 396,01 дол.США; 763,75 дол.США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Заяви про застосування строку позовної давності суду не надано. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідачка не виконала належним чином свої зобовязання за укладеним кредитним договором, а вимоги позивача підтверджені матеріалами справи. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, підтверджені квитанцією. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved