Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-30 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], просить ухвалити рішення, яким в рахунок погашення заборгованості за Договором відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-7-654 від 29.08.2008 року, яка становить: 1 332 112,04 грн. заборгованості за кредитом, 379 132,96 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитними коштами, 12 585,15 грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту, 41 683,96 грн. пені за несвоєчасне повернення відсотків, 14 422,23 грн. інфляційних витрат за кредитом, 48 592,20 грн. інфляційних витрат за відсотками, а всього 1 828 528,54 грн. (один мільйон вісімсот двадцять вісім тисяч п'ятсот двадцять вісім грн. п'ятдесят чотири коп.), звернути стягнення на передане, згідно Іпотечного договору від 29.08.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Вишинською О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3815, в іпотеку Публічному акціонерному товариству «Укрсоцбанк» нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], «шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження» (п.4.6.2 Іпотечного договору) з початковою ціною встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/ незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Крім того, також просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 29.08.2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-7-654, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кошти на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 200 000 доларів США зі сплатою 15 процентів річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 28.08.2023р. В подальшому, 14.10.2011р., 14.12.2011р., 31.10.2013р. між сторонами укладено додаткові угоди, предметом яких було внесення змін до кредитного договору. В якості забезпечення виконання зобов'язань за даним договором, 29.08.2008р. між сторонами укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 142,8 кв.м. Шляхом укладення відповідного договору від 14.12.2011р., до іпотечного договору внесені зміни. Банком виконано взяті на себе зобов'язання та видано відповідачу кредитні кошти, проте остання не належним чином виконує взяті на себе зобов'язання щодо повернення заборгованості. Станом на 08.07.2015р. загальний розмір заборгованості становить 1 828 528,54 грн., з яких 1 332 112,04 грн. заборгованість за кредитом, 379 132,96 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитним коштами, 12 585,15 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 41 683,96 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 14 422,23 грн. - інфляційні втрати за кредитом, 48 592,20 грн. - інфляційні втрати за відсотками. В рахунок погашення цієї заборгованості просить звернути стягнення на предмет іпотеки та у зв'язку з цим, виселити відповідача з даної квартири. Повноважний представник відповідача скерував до суду письмові заперечення проти позову. Зокрема, зазначає про те, що кредит видано на поточні потреби, а квартира, яка є предметом іпотеки перебувала у власності відповідача задовго до оформлення кредитних коштів. Позивач не ставить питання про надання відповідачу іншого житла у зв'язку з зверненням стягнення на предмет іпотеки, що відповідно до вимог чинного законодавства виключає можливість проведення виселення. Крім того, у справі відсутня довіреність на ім'я особи, що підписувала кредитні та іпотечні договори, у зв'язку з чим такі договори вважаються неукладеними. Також, під час укладення кредитних договорів відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі, внаслідок чого необхідна була згода [PERSON] при укладенні кредитних та іпотечних договорів. Така згода має бути засвідчена нотаріально, проте таку згоду посвідчив працівник банку, який не має таких повноважень. Крім того, банк не надав згоди про дотримання досудового порядку проведення виселення, а саме направлення відповідного повідомлення, і такого повідомлення відповідач не отримувала. Банк не надав належних доказів про перерахування кредитних коштів відповідачу. Сама заборгованість є неспівмірною з вартістю предмета іпотеки, яка згідно іпотечного договору становить 286 852 доларів США, при тому що на даний час вартість квартири змінилась, а її оцінка не проводилась. Банк також неодноразово змінював процентну ставку, хоча не мав права вчиняти такі дії в односторонньому порядку, а жодного повідомлення відповідач не отримувала. Також, відсутнє у кредитному договорі повідомлення про валютні ризики, які несе відповідач і про які банк був зобов'язаний повідомити. Сама заборгованість обрахована поза межами строку позовної давності, як загальної для погашення заборгованості за кредитним договором, так і спеціальної, для погашення неустойки. Що стосується доказів, поданих позивачем, вважає такі недопустимими, оскільки за загальним правилом докази подаються в оригіналі, засвідчення вірність копії віднесено до повноважень нотаріуса і жодним законодавчим актом не передбачено можливості засвідчувати вірність копій банком. Тому в задоволенні позову просить відмовити. Окремо, представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності. Зокрема, заборгованість за кредитом розраховується з 2011р., тоді як перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулось це порушення., а стосовно вимоги про стягнення неустойки строк позовної давності становить 1 рік. Процесуальні дії, вчинені судом в процесі розгляду даної справи: Провадження у даній справі відкрито ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Грицка Р.Р. від 06.08.2015р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.12.2015р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 25.12.2015р. витребувано у ПАТ «Укрсоцбанк» оригінал кредитної справи за кредитним договором № 600/02.1-7-654 від 29 серпня 2008 року в повному обсязі разом з іпотечними договорами; оригінали або належним чином завірені копії довіреності, якими уповноважуються особи на підписання кредитного договору, додаткових кредитних договорів, договору іпотеки та додаткових договорів іпотеки; оригінали розрахункових документів: платіжного доручення, платіжної вимоги - доручення, розрахункового чеку, платіжної вимоги чи меморіального ордеру, яким підтверджується факт перерахування кредитних коштів банком [PERSON], а також оригіналу або нотаріально засвідченої копії ліцензії банку та дозволу на надання кредитів у валюті, який би був чинним станом на 29 серпня 2008 року на підтвердження позовних вимог у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 07.06.2016р. у справі призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій. Провадження у справі зупинено. Повідомлення про неможливість дачі висновку надійшло на адресу суду 23.08.2016р. У зв'язку з цим, ухвалою суду від 05.09.2016р. провадження у справі відновлено. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2016р. витребувано у ПАТ «Укрсоцбанк» документи, які стосуються кредитної справи. Супровідним листом від 25.01.2017р. позивач надав суду витребовувані документи. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 20.03.2017р. у справі повторно призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій. Провадження у справі зупинено. У зв'язку з закінченням повноважень судді Грицка Р.Р., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка передана для розгляду судді Леньо С.І. 08.06.2017р. на адресу суду надійшло повідомлення про повернення матеріалів справи без дослідження у зв'язку з відсутністю оплати. У зв'язку з цим, ухвалою суду від 20.06.2017р. провадження у справі відновлено. Ухвалою суду від 25.09.2017р. відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про залишення без розгляду позовної заяви. Позиція сторін під час розгляду справи. В судовому засіданні повноважний представник позивача підтримав позовні вимоги. Дав пояснення, аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Відповідач в останнє судове засідання не з'явилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Повноважний представник останньої - адвокат Сенько М.М. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з відрядженням в Республіку Польща. Враховуючи те, що розгляд справи відкладався неодноразово, в тому числі за клопотанням сторони відповідача, з огляду на обсяг зібраних доказів, який є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення, суд вважає за необхідне відхилити подане клопотання та завершити розгляд справи у відсутності сторони відповідача, проти чого також не заперечив представник позивача. Позиція суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 29.08.2008р. між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» та відповідачем укладено договір відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-7-654 (а.с.127-133 т.1), відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику кошти на умовах забезпеченості, повернення строковості, платності та цільового характеру використання в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 200 000 доларів США зі сплатою 15 процентів річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом до 28.08.2023р. Надання кредиту здійснюватиметься окремими частинами - траншами. Відповідно до договору від 14.10.2011р. про внесення змін до Договору про надання відновлювальної кредитної лінії (а.с.140-148 т.1), текст кредитного договору викладено в новій редакції. При цьому, сума кредиту, розмір відсотків за користування кредитним коштами та кінцевий термін повернення кредиту залишились незмінними. Відповідно до договору від 14.12.2011р. про внесення змін № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії (а.с.153т.1), сторони дійшли взаємної згоди, що з дати укладення цього договору подальша видача кредитором коштів/траншів позичальнику не проводиться (не відновлюється) незалежно від досягнення максимального ліміту заборгованості. Назву договору змінено на «Договір про надання не відновлювальної кредитної лінії № 600/02.1-07654 від 29.08.2008р. Згідно договору від 14.12.2011р. про внесення змін № 2 до договору про надання не відновлювальної кредитної лінії (а.с.154-156 т.1), сторони прийшли до взаємної згоди змінити валюту кредиту та перевести суму кредиту 129 911,69 доларів США в гривню за курсом 8,03 грн. за 1 долар США, що станом на дату укладення цього договору становить 1 043 190,87 грн. Крім того, встановлено максимальний ліміт заборгованості, який становить 1 333 274,30 грн. а також новий графік погашення заборгованості з кінцевим терміном до 28.08.2017р. Також, встановлено новий порядок визначення процентної ставки. Згідно договору від 31.10.2013р. про внесення змін № 3 до договору про надання не відновлювальної кредитної лінії (а.с.160-161 т.1), сторони домовились встановити новий графік погашення заборгованості, який є додатком до цього договору (а.с.161зв.-162 т.1), а також новий розмір процентів за користування кредитними коштами. В якості забезпечення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором, 29.08.2008р між сторонами укладено іпотечний договір (а.с.137-139), предметом якого є квартира [ADDRESS] загальною площею 142,8 кв.м. У зв'язку з внесенням змін до кредитного договору, 14.12.2011р. сторони внесли відповідні зміни до іпотечного договору, про що підписали відповідний додатковий договір № 1 до іпотечного договору (а.с.164 т.1). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що позивачем належним чином виконано умови кредитного договору та видано відповідачу грошові кошти, обумовлені договором, що стверджується заявами на видачу готівки від 29.08.2008р. на суму 60 000 доларів США (а.с.121 т.1), від 02.10.2008р. на суму 30 000 доларів США (а.с.122 т.1), від 16.10.2008р. на суму 40 000 доларів США. (а.с.123 т.1). Для отримання двох останніх траншів відповідач подала позивачу відповідні заяви від 01.10.2008р. та від 16.10.2008р., копії яких долучені до матеріалів справи (а.с.197, 199 т.6). Відповідно до статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною першою статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно розрахунку заборгованості, який прийнятий судом як такий, що зроблений фахового у відповідності до умов договору (а.с.5-6 т.1), станом на 08.07.2015р. загальний розмір заборгованості становить 1 828 528,54 грн., з яких 1 332 112,04 грн. заборгованість за кредитом, 379 132,96 грн. заборгованість по відсотках за користування кредитним коштами, 12 585,15 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 41 683,96 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 14 422,23 грн. - інфляційні втрати за кредитом, 48 592,20 грн. - інфляційні втрати за відсотками. Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою - ч. 1 ст. 546 ЦК України. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи - ст. 575 ЦК України. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 1ст. 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у заінтересованої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Загальна позовна давність, відповідно до ст. 257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність, зокрема щодо вимоги про стягнення неустойки, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, встановлюється тривалістю один рік. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлено окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а тому й початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Разом з тим, як уже зазначалось вище, 31.10.2013р. сторонами внесено зміни до кредитного договору, якими узгоджено новий графік погашення заборгованості (а.с.161зв.-162 т.1), згідно якого сплата заборгованості за тілом кредиту та відсотками розпочинається з листопада 2014р. В свою чергу, згідно розрахунку заборгованості (а.с.5зв. т.1), пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання позивачем обрахована починаючи з липня - листопада 2014р., тоді як позов до суду, згідно поштового штемпеля на конверті (а.с.44 т.1) пред'явлено 29.07.2015р., тобто в межах як загального трьохрічного строку, так і в межах спеціального річного строку позовної давності. Тому, відповідні доводи сторони відповідача про пред'явлення позову поза межами строку позовної давності суд відкидає. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пп. 4.6.2 п. 4.6 іпотечного договору, у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішення суду, а саме шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час розгляду справи передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації, за умови подання будь-якою із сторін клопотання про необхідність визначення такої ціни (крім реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Таким чином, оскільки відповідач не належним чином виконує умови кредитного договору, з метою задоволення вимог кредитора за основним зобов'язанням суд знаходить підставною вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалює рішення про задоволення позову в цій частині, формулюючи резолютивну частину рішення у відповідності до вимог ст. 39 Закону України «Про іпотеку», не зазначаючи в такій ціни предмета іпотеки, яка повинна бути визначена при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. В свою чергу, доводи відповідача про укладення кредитного та іпотечного договорів без згоди її чоловіка суд відкидає, оскільки як вбачається з копії свідоцтва про шлюб (а.с.221 т.6), такий зареєстровано 26.04.2007р., тоді квартира придбана відповідачем до реєстрації шлюбу, а саме 29.03.2001р. Крім того, заявою від 14.10.2011р. (а.с.184 т.6) чоловік відповідача надав свою згоду на укладення останньою договору про внесення змін до кредитного договору. В свою чергу, обов'язок нотаріального посвідчення такої згоди, за змістом ст. 65 СК України стосується виключно випадків, коли основний договір згідно закону підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки кредитний договір за умовами ЦК України нотаріальному посвідченню не підлягає, немає підстав для висновку, що згода на його укладення має теж бути посвідчена нотаріально. Те саме стосується доводів сторони відповідача про не співмірність суми боргу вартості предмета іпотеки, оскільки як вбачається з іпотечного договору, вартість такої оцінена сторонами до суми 1 390 000 грн., тоді як розмір заборгованості становить 1 828 528,54 грн., а всупереч вимогам ст. ст. 12, 81 ЦПК України сторона відповідача не надала суду доказів про вартість квартири, яка є актуальною на даний час. Що стосується вимоги про виселення відповідача, в її задоволенні належить відмовити. Відповідно до копії договору купівлі-продажу (а.с.216-217 т.6), відповідач набула у власність квартиру № 9 в будинку № 16а на вул. Ак. І. Крип'якевича у м. Львові 29.03.2001р., тобто ще до укладення кредитного договору. Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописки (а.с.41 т.1), відповідач зареєстрована в такій квартирі з 2005 року. Законом України від 22 вересня 2011року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону № 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Розглядаючи цивільну справу № 753/12729/15-ц Велика Палата Верховного Суду в постанові від 31.10.2018р. не знайшла підстав відступити від згаданих вище висновків Верховного Суду України і тим самим підтвердила, що можливість виселення з квартири, яка є предметом іпотеки і яка не була придбана за кредитні кошти існує виключно у випадку надання іпотекодавцю іншого житла. При цьому, у цій справі Велика Палата Верховного Суду зазначила, що саме банк при наданні згоди на реалізацію предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення. З огляду на те, що у справі яка розглядається предмет іпотеки не придбавався за рахунок кредитних коштів, а позивачем не виконано вимоги ст. 109 ЖК УРСР, підстави для задоволення позову в частині виселення відповідача відсутні і тому, в цій частині позову суд відмовляє. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 3654 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.4 т.1).

Outcome: partial