Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

Позивач ПАТ КБ « Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по відсотках за кредитним договором з відповідача посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору від 15 грудня 2006 року, що укладений між сторонами, відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 ,00 % на рік на суму заборгованості за кредитом. Початковий ліміт складав 10 000 грн. Відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання в результаті чого утворилась заборгованість за відсотками за період з 31.10.2012 року по 31.10 2015 року за договором б/н від 15.12.2006 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту у розмірі 6 404,86 грн. Позивач звернувся до суду з клопотанням, прохаючи справу розглядати без участі представника позивача, позовні вимоги прохав задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та пояснив, що останній платіж ним був зроблений у грудні 2009 році. Просив застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, надав суду письмову заяву з даного приводу. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року між сторонами був укладений кредитний договір відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36 ,00 % на рік на суму заборгованості за кредитом. Початковий ліміт складав 10 000 грн . Строк дії кредитної карти до 12/09. Позивачем були перераховані кошти, обумовлені кредитним договором. Статтею 525 ЦК України, встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Попередньо позивач ПАТ КБ « Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором б/н від 15.12.2006 року, яка станом на 30.06.2015 року становила 26 843 грн. 92 коп. та складалася з: 5 849 грн. 18 коп. заборгованості за кредитом, 12 522 грн 78 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, 3 860 грн 34 коп. заборгованість з пені та комісії за користування кредитом, а також штрафи відповідно до умов договору, 500 грн 00 коп. штрафу (фіксована складова) та 1 111 грн 62 коп. штрафу (процента складова). Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30.07.2015 року в задоволенні даного позову було відмовлено повністю та згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області від 05.10.2015 року дане рішення залишено без змін і набрало законної сили. Підставою для відмови в задоволенні даного позову стало те, що позивачем пропущено строк позовної давності на застосуванні якої наполягав відповідач. На думку позивача і після винесення даного рішення відповідач не виконав умов кредитного договору, позивач звернувся щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за період з 31.10. 2012 року по 31.10. 2015 року у розмірі 6 404,86 грн. Згідно розрахунку заборгованості, що наданий позивачем, відповідач здійснив останній платіж в рахунок погашення заборгованості у грудні 2009 року. Дана обставина визнана сторонами. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, відповідачем здійснено останній платіж в рахунок погашення заборгованості у грудні 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом ( відсотками) банк звернувся 04 грудня 2015 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України ). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою уповноваженою особою. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи ( ст. 261 ЦК України). Оскільки відповідач взяв на себе зобов'язання здійснювати повернення кредиту частинами в розмірі та в строки, визначені згідно умов договору, то початок перебігу строку позовної давності розпочався з дати останнього платежу, а сааме, з грудня 2009 року, після вказаної дати жодних платежів не надходило, а тому перебіг позовної давності не переривався. У Постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Верховним Судом України викладена правова позиція, відповідно до якої встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у задоволенні позову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Окрім того, при прийнятті даного рішення суд відповідно до ст.360-7 ЦПК України врахував правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15), у якій Верховний Суд України, зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість за процентами у разі наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником. Проте, рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 30.07.2015 року в задоволенні попереднього позову банку було відмовлено повністю та згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області від 05.10.2015 року дане рішення залишено без змін і воно набрало законної сили. За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд приймає до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності , тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed