Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду 01.03.2013 року з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що 24.06.2005 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 56 155 грн. під 14,04% річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення до 24.06.2025 року За умовами договору позичальник повинен щомісяця в період спрлати надавати Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а такж інші витрати. Відповідач неналежним чином виконувала свої зобов»язання, внаслідок чого виникла заборгованість станом на 14.02.2013 р. у розмірі 71 811,19 грн., яка складається із 52 981,28 заборгованості за кредитом, 15 464,57 грн. заборгованості по процентам, 505,40 грн. - заборгованості по комісії (п.4.1.Договору), 2 859,94 грн. - пені за порушення виконання зобов»язання (за період з 14.02.2012 р. до 14.02.2013 р.) В забезпечення виконання вказаного кредитного договору 24.06.2005 року між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] загальною площею 56,40 кв.м., житловою площею 41,70 кв.м., за домовленістю сторін ціна предмету іпотеки встановлена - 127 000 грн. На підставі ст.ст.33, 39, 35, 40 Закону України позивач просив звернути стягнення на предмет іпотеки : трикімнатну квартиру [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 71 811,19 грн., виселити [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають в квартирі зі зняттям з реєстраційного обліку та стягнути судові витрати. Рішенням Київського районного суду м.Донецька від 24 травня 2013 року відмовлено у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та задовольнити його вимоги, оскільки судом першої інстанції порушені норми матеріального та процесуального права, не враховано, що відповідно до п.2.3.1 Кредитного договору з 25.10.2008 року Банком було підвищено відсоткову ставку з 14,04% до 16,08% річних, та з 01.02.2009 року з 16,08% до 27,68% річних. Суд не звернув уваги на те, що враховуючи періоди підвищення відсоткової ставки, відповідачем пропущено строк давності для її оспорювання, про що було заявлено позивачем. Суд вийшов за межі позову зробивши висновки щодо недійсності підвищення відсоткової ставки. [PERSON] було повідомлено про підвищення відсоткової ставки, але свої заперечення вона не надала, тому її підвищено обгрунтовано у відповідності до вимог закону та п.2.3.1 Кредитного договору. Останне підвищення відсоткової ставки було прийнято банком до 10.01.2009 року, а то ,що позичальник отримав повідомлення про таке підвищення після встановленого строку є лише механізмом виконання цієї домовленності. Відповідач фактично погодилася з підвищенням відсоткової ставки шляхом своєчасної оплати тіла кредиту та відсотків за новою відсотковою ставкою 26.07.2011 р. - 1570 грн., 25.07.2012 р. -1 202 грн., 31.08.2012 р. - 50 100,24 грн. 27.12.2012 р. позивачем було направлено повідомлення від 13.1.2012 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, про що свідчить копія листа та реєстру, що є достатньою умовою. Несовєчасне та не вповному обсязі погашення чергових платежів підтверджується розрахунком заборгованості, який не спростовано [PERSON] В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги і просив її задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явилася, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу позивача слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог з наступних підстав. Відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позову до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд першої інстанції виходив з того, що 24.06.2005 року між сторонами було укладено кредитний договір, за яким [PERSON] отримала кредит у розмірі 56 155 грн. під 14,04% річних строком до 24.06.2025 року. Заборгованість, яка нарахована відповідачу станом на 14.02.2013 року у розмірі 71 811,19 грн. є наслідком підвищення в одностороньому порядку банком відсоткової ставки за користування кредитом, що не оспорюється. Але, суду не надано доказів про повідомлення [PERSON] у встановлений строк про таке підвищення або доказів того, що після такого підвищення вона сплачувала кредит за підвищеною відсотковою ставкою, тобто відсутні докази згоди відповідача з підвищенням відсоткової ставки, тому її підвищення в одностороньому порядку банком суперечить вимогам закону та умовам Кредитного договору. Оскільки умова договору щодо права банку змінювати розмір процентної ставки в одностороньому порядку є нікчемною, то розмір заборгованості не доведено позивачем. Крім того, вартість предмета іпотеки значно перевищує розмір заборгованості, зазначеної у позові. Проте, повністю з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися неможливо, оскільки вони суперечать вимогам матеріального та процесуального права. Так, відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України (в редакції Закону України № 661-VI від 12.12.2008 р., який набув чинності з 10.02.2009 року) фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. З матеріалів справи вбачається, що 24.06.2005 р. між сторонами було укладено кредитний договір №DOK0GK 40000353, за яким [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі 56 155 грн. зі сплатою за користування процентів в розмірі 1,17 % в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту і комісії за обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісячно в період уплати, комісії за дострокове погашення кредиту. Періодом оплати вважається період з 19 до 24 число кожного місяця (а.с.155-157 т.1). Відповідно до п.1.1. Кредитного договору погашення заборгованості по договору провадиться в наступному порядку : щомісячно в період оплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти у розмірі 808,98 грн. для погашення заборгованості по кредиту, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, комісії, а також інших витрат Банка згідно п.п.2.2.9., 4.3. Згідно п.2.3.1 Кредитного договору Банк має право збільшити розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон»юктури ринку грошових ресурсів, зміни курсу долара США до гривні більш ніж на 10% в порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ. При цьому Банк направляє позичальнику письмове повідомлення про зміну процентної ставки за 20 днів до набуття чинності зміненої процентної ставки. Відповідно до п.2.3.3 Кредитного договору при неотриманні Банком протягом 20 днів письмової відповіді позичальника із згодою оплачувати збільшений розмір процентної ставки запропонованої банком у відповідності до п.2.3.1 договору, Банк має право змінити умови договору, розірвати договір. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови підвищення процентної ставки, то вони мають виконуватись, а момент досягнення домовленості вважається таким, що настав. Тобто спочатку відбувається зміна процентної ставки, а потім надсилається повідомлення про це. Проте, позивачем не надано жодних доказів того, що підвищення відсоткової ставки з 25.10.2008 року з 14,04% до 16,08 % відбувалося з дотриманням п.2.3.1 Кредитного договору, тому не можна вважати розрахунок заборгованості за вказаний період належним доказом. Крім того, розпорядженням ПАТ КБ «ПриватБанк» від 25.12.2008 р. № Є.40.0.0.0/1-20 прийнято рішення про підвищення процентної ставки по кредиту, на підставі вказаного розпорядження видано наказ № КТ-БТ-СП-2009-1/1 від 05.01.2009 р. (а.с.158, 161-163 т.1). ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 31.12.2008 р. №20.1.3.2/6-35433 було повідомлено [PERSON] про підвищення процентної ставки за договором від 24.06.2005 року до 27,68 % з 01.02.2009 року (а.с.164, 172 т.1) Вказаний лист згідно реєстру №183 ір від 09.01.2009 р. направлено на адресу [PERSON], яка зазначена у Кредитному договорі відповідно до його умов [ADDRESS] (а.с.165-166 т.1). Оскільки відповіді у встановлений договором строк не надійшло від боржника, Банком було підвищено відсоткову ставку з 01.02.2009 року з 16,08% до 27,68% річних. Отже, оскільки кредитний договір укладено до 10.01.2009 року і в ньому сторони досягли домовленості про те, що банк має право в односторонньому порядку змінити проценту ставку, то це вже є домовленістю сторін. Якщо банком прийнято таке рішення до 10 січня 2009 р., а позичальник отримав повідомлення після цієї дати, то це є лише механізмом виконання цієї домовленості. У цьому разі важливим є визначений договором механізм виконання цієї домовленості. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що банком було підвищену процентну ставку в порушення вимог зазначеного закону. Позивач неодноразово повідомляв [PERSON] про наявність заборгованості листами від 28.05.2010 р.,14.06.2010 р., 16.08.2010 р., 09.09.2010 р. (а.с.233-237 т.1). [PERSON] було відомо про підвищення процентної ставки, про що свідчить її лист від 27.03.2009 р. про те, що вона не погоджується з підвищенням відсотків з 01.02.2009 року (а.с.202-203 т.1). 24.06.2005 року на забезпечення виконання кредитного договору між сторонами було укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку банку 3-кімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить їй на праві власності. Вартість предмета іпотеки складає 127 000 грн. Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Згідно розрахунку заборгованості станом на 14.02.2013 року [PERSON] має заборгованість за кредитним договором у розмірі 71 811,19 грн.(а.с.8-13, 126-134, 137-152, 181-199 т.1). Проте, повністю з таким розміром заборгованості, апеляційний суд не може погодитися з вищезазначених підстав. Відповідно до ч.1, ч.3, ч.4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Натомість позивачем не надано жодних доказів належного повідомлення відповідача про підвищення процентної ставки з 25.10.2008 року, як не надано і належного розрахунку заборгованості за кредитним договором з урахуванням встановлених обставин, на що апеляційний суд та суд касаційної інстанції звертали увагу в ухвалі від 05.02.2014 року. Враховуючи, що підвищення відсоткової ставки з 01.02.2009 року відбулося у відповідності до умов договору та вимог закону, то за відповідачем мається заборгованість, яка значно менша ніж зазначено у розрахунках заборгованості, які надані банком. Листом від 13.11.2012 р. [PERSON] було попереджено про наявність заборгованості та наслідки непогашення боргу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки із виселенням (а.с.14, 29 т.1) Вказаний лист направлено відповідачу за адресою зазначеною у Кредитному договорі згідно реєстру від 27.12.2012 р., який вона отримала особисто 05.01.2013 р. (а.с.15-17 т.1). Проте, враховуючи, що допущене боржником порушення основного зобов»язання не завдає збитки іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав, розмір заборгованості за кредитним договором є не співмірним із вартістю предмета іпотеки, то підстав для дострокового звернення стягнення на предмет іпотеки не має. Позивач не позбавлений права при наданні належних доказів звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. Оскільки виселення боржника із предмету іпотеки є похідною вимогою, то підстав для задоволення позову у вказаній частині також не має. За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову позивачу у задоволенні позову саме із зазначених підстав. Відповідно до п.4 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: partial