Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу кредитором спадкодавця, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 22.09.2011 року позичальник [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. 23.02.2013 року позичальник [PERSON] померла, після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. А тому, відповідач прийняв спадщину після смерті [PERSON], до складу якої входять, у тому числі і кредитні зобовязання, як спадкоємиць за законом першої черги як чоловік померлої відповідно, оскільки він проживав разом із спадкодавцем на момент відкриття спадщини та протягом 6 місяців після смерті спадкодавця не заявив про відмову від останньої. Станом на 22.09.2011 року, тобто на день смерті позичальника, заборгованість останньої за кредитним договором становить 10\~864,06 грн. 04.02.2015 року до спадкоємця позичальника відповідача по справі позивачем було направлено лист-претензію, згідно якого позивач предявив свої вимоги, однак дані вимоги були проігноровані відповідачем, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує повністю та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Оскільки, у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідно до укладеного договору №б/н від 22.09.2011 року позичальник [PERSON] отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між ним та банком договір. При укладенні вищевказаного договору сторони керувались ч.1 ст.634 ЦК України, відповідно до якої договір приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Позивач зобовязання за даним договором виконав у повному обсязі, а саме: надав позичальнику кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, 23.02.2013 року в м. Москва Російської Федерації позичальник [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії VІ-МЮ №560455, виданим Тверським відділом ЗАГС Управління ЗАГС м. Москви 27.02.2013 року. Згідно ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). До складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, в тому числі і кредитні зобовязання перед позивачем на підставі кредитного договору №б/н від 22.09.2011 року. Відповідно до ч.1 ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обовязок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Згідно ч.2 ст.1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від дня настання строку вимоги. Частиною 3 ст.1281 ЦК України передбачено, що якщо кредитор спадкодавця не знав та не міг знати про відкриття спадщини, він має право предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, а саме претензії кредитора від 19.12.2014 року та листа Першої Вінницької державної нотаріальної контори від 20.01.2015 року позивач предявив свої вимоги до спадкоємців. Частина 1, 2 ст.1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як вбачається з копії паспортів [PERSON] та [PERSON], відомостей адресно-довідкового підрозділу УДМС України у Вінницькій області від 16.06.2015 року останні проживали разом за адресою: м. Вінниця, пров. К. Маркса, 58/56. Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. З огляду на наведене, відповідач являється спадкоємцем за законом на майно померлої [PERSON], оскільки проживав разом із спадкоємцем на момент відкриття спадщини, та протягом строку встановленого 1270 цього Кодексу не заявив відмову від неї. Однак, суд не може погодитись із вимогами позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як вбачається з копії спадкової справи Першої вінницької державної нотаріальної контори №841/2013 до майна померлої 23 лютого 2013 року [PERSON], відповідач з відповідною заявою про прийняття спадщини не звертався, свідоцтво про право на спадщину за законом останньому не видавалось. Окрім того, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що відповідач дійсно успадкував належне на праві власності померлому позичальнику майно, та чи було в дійсності таке майно в наявності у померлого. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Таким чином, позивач та його представник не надали суду належних та допустимих доказів того, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що відповідач отримав останнє у спадщину, а тому в межах вартості майна, одержаного у спадщину, зобовязаний задовольнити вимоги кредитора. До того ж, суд звертає увагу, що згідно копії спадкової справи Першої вінницької державної нотаріальної контори №841/2013 до майна померлої 23 лютого 2013 року [PERSON] також встановлено, що з відповідними заявами про прийняття спадщини звернувся інший спадкоємець за законом донька померлої [PERSON], натомість діти померлої [PERSON] та [PERSON] звернулись з відповідними заявами про відмову від спадщини на користь [PERSON] Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак задоволенню не підлягають. Судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed