Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивач просить визнати частково недійсним іпотечний договір від 06.11.2010 року, оскільки іпотечний договір має похідний характер від договору позики, який частково визнано недійсним за рішенням суду, а тому іпотечний договір підлягає визнанню недійсним в частині недійсності основного зобовязання. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь - якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, відповідач правом на подання відзиву не скористався, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 06 листопада 2010 року між [PERSON] («Позикодавець») та [PERSON] («Позичальник») укладено договір позики, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2023, за умовами якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 43530 грн. 85 коп., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 5500 доларів США за курсом Національного банку України на день посвідчення договору. Згідно п. 1.1 Договору позики позичальник зобовязаний сплачувати проценти в розмірі 6% в місяць від суми позики в гривнях, що є еквівалентом 330 доларів США за курсом НБУ на день сплати відсотків, до дня фактичного повернення позики. На підставі п. 1.4 Договору позики, проценти нараховуються починаючи з наступного дня після надання позикодавцем позики і до дня, що передує дню фактичного повернення позики. Відповідно до п. 1.5. Договору позики сплата процентів здійснюється шостого числа кожного місяця починаючи з грудня дві тисячі десятого року по листопад дві тисячі дванадцятого року включно, про що позикодавцем кожного разу буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання відсотків по позиці. Без цієї розписки відсотки вважаються такими, що не повернуті. У відповідності до п.2 договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 06.11.2012 р. в гривнях в еквіваленті 5\~500,00 доларів США відповідно до курсу НБУ на день повернення позики. Згідно п. 4 Договору після повернення боргу позикодавцем, буде видано позичальнику власноручну розписку про одержання грошей та відсотків по позиці. Без цієї розписки борг вважається таким, що не повернутий. Відповідно до статей\~1046,\~1047 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики потребує простої письмової форми і є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої\~статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В забезпечення виконання зобовязань за цим договором між [PERSON] («Іпотекодержатель») та [PERSON] («Позичальник та Іпотекодавець»), [PERSON], [PERSON], [PERSON] («Іпотекодавець»), що є майновими поручителями за зобовязанням [PERSON], укладено іпотечний договір від 06.11.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за 2025/14. Згідно п.п. 1.1 Іпотечного договору іпотекодавці (позивачі), з метою забезпечення належного виконання позичальником зобовязання, що випливає з договору позики, передають в іпотеку, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах,\~ визначених в договорі, нерухоме майно. Відповідно до п. 1.2 Іпотечного договору предметом іпотеки за цим Договором є нерухоме майно, а саме: двокімнатна квартира № 45, яка знаходиться в м. Миколаєві по вул. Космонавтів, буд. № 108. Квартира має загальну площу 43,0 кв.м., житлову площу 29,1 к.м., зі всіма невідємними її при належностями. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що окремі положення договору позики, які визначають зміст та порядок виконання основного зобовязання за цим договором, визнано недійсними за рішенням суду. Відтак іпотечний договір укладений між сторонами, який має похідний характер та був укладений в забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором позики, у відповідності до вимог чинного законодавства є недійсним. 02.03.2016 р. Заводським районним судом м. Миколаєва по справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики частково недійсним було постановлено Рішення, відповідно до якого позовні вимоги задоволено частково. А саме положення договору позики, нотаріально посвідченого 06.11.2010 р., укладеного між [PERSON] та [PERSON], в частинах 1.5. і 4 щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення. В решті позовних вимог відмовлено. Згідно Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11.05.2016 р. вищевказане Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним п. 1.1 договору позики скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. А саме пункт 1.1. договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 06.11.2010 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2013 в частині зазначення суми відсотків в еквіваленті 330 доларів США за курсом Національного банку України на день сплати відсотків до дня фактичного повернення позики визнано недійсним. В іншій частині рішення суду залишено без змін. Відповідно до п. 1.2 іпотечного договору, повернення позики частками не допускається. Також позивач зазначає, що положення договору позики в частині змісту основного зобовязання та порядку його виконання визнано недійсним лише частково щодо визнання відсотків та боргу повернутим лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення. Проте зобовязання позичальника щодо погашення заборгованості залишаються в силі, тобто не спростовує його обовязку погасити борг за договором позики, в звязку з чим підстави для визнання іпотечного договору в цілому відсутні. Відповідно до\~статті 1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права й обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням). Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п'ятою\~статті 3 Закону України «Про іпотеку»\~передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.\~ Зі\~статті 375 ЦК України\~вбачається, що іпотека є видом застави, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у заставодавця або третьої особи. Відповідно до\~ст.1 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем. Іпотекодавцем може бути боржник або майновий поручитель. Відповідно до\~ст.\~18\~Закону України\~«Про іпотеку»\~Іпотечний договір\~ укладається\~між одним\~або декількома\~іпотекодавцями та\~ іпотекодержателем\~у письмовій\~формі і\~підлягає нотаріальному\~посвідченню.\~Іпотечний договір\~повинен містити\~такі істотні\~умови:1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для \~громадян України\~-\~ прізвище,\~ім'я,\~по батькові,\~місце проживання\~із зазначенням\~ адреси\~ та\~індивідуальний ідентифікаційний\~номер у\~Державному реєстрі\~фізичних осіб\~-\~платників податків\~та інших\~обов'язкових\~платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду. Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. У разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. При укладенні оспорюваного Іпотечного договору від 06.11.2010 року всі істотні умови, передбачені\~статтею 18 Закону України «Про іпотеку»\~були обумовлені. Стаття 17 Закону України «Про іпотеку»\~визначає підстави припинення іпотеки, а саме іпотека припиняється у разі припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору, реалізації предмета іпотеки, набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, визнання іпотечного договору недійсним, з інших підстав, передбачених цим законом. При цьому зміна основного зобов'язання не є підставою припинення відносин іпотеки. Відповідно до ч. 5\~ст. 3 Закону України «Про іпотеку»\~іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Оскільки договір іпотеки є похідним від основного зобов'язання, то за загальним правилом відповідно до ч. 2\~ст. 548 Цивільного кодексу України\~недійсність основного зобов'язання тягне за собою недійсність угоди щодо його забезпечення. Разом з тим посилання позивача на те, що визнання недійсним Договору позики в частині, що стосується змісту основного зобовязання та порядку його виконання є підставами для визнання договору іпотеки недійсним, не є обґрунтованими, оскільки вказані обставини є підставами для визнання недійсності договору іпотеки, в разі якщо у самому договорі іпотеки не визначено зміст та розмір основного зобовязання, та порядок його виконання. При цьому положення Договору позики в частині змісту основного зобовязання та порядку виконання визнано недійсними лише частково щодо визнання відсотків та боргу повернутими лише за наявності розписки позикодавця про їх повернення. Проте зобовязання позичальника щодо погашення заборгованості залишається в силі, тобто не спростовує його обовязку погасити борг за договором позики, в звязку з чим підстави для визнання іпотечного Договору в цілому відсутні. У пункті 8 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 2009\~року №9\~«Про судову\~практику розгляду\~цивільних справ\~про визнання\~правочинів недійсними» (далі - Постанова) судам розяснено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір. У відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203\~Цивільного кодексу\~України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed