Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

Позивач ПрАТ «Київський електровагоноремонтний завод ім. Січневого повстання 1918 року» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі - 190 782,09 гривень, мотивуючи вимоги тим, що 24.07.1996 року між Київським державним електровагоноремонтим заводом ім. Січневого повстання 1918 р., правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено угоду, відповідно до якої підприємство оплачує будівництво 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], а відповідач зобов'язується повернути сплачені підприємством кошти протягом 20 років, починаючи з 24.07.1996 року, шляхом відрахування з заробітної плати коштів. Після повної виплати коштів, власником квартир стає відповідач, але при цьому він не повинен розривати з підприємством контракт про найм інженера першої категорії Київського електровагоноремонтого заводу від 24.07.1996 року, укладений між підприємством та відповідачем. Підприємство виконало всі взяті на себе обов'язки згідно угоди від 24.07.1996 року, однак відповідач 09.10.2000 року звільнився з підприємства та не виплатив всю суму коштів, яку підприємство сплатило за квартиру відповідача, у зв'язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість перед підприємством в сумі - 28 867,97 гривень, інфляційне збільшення заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення - 148 987,60 гривень та три відсотки річних від простроченої суми - 12 926,52 гривень. Представник позивач звернувся до суду з заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився. Причини неявки суду не повідомив. За таких підстав судом відповідно до положень статті 224 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та заяви позивача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 24.07.1996 року між Київським державним електровагоноремонтим заводом ім. Січневого повстання 1918 р., правонаступником якого є позивач, та відповідачем було укладено угоду, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бурлаченко С.Б., зареєстровано в реєстрі за № 12597. Відповідно до п. 1.1 угоди від 24.07.1996 року, підприємство оплачує будівництво 2-х кімнатної квартири за адресою: [ADDRESS], що мав бути введений в експлуатацію у вересні 1996 року. Згідно п. 2.2 відповідач зобов'язується погасити сплачену вартість квартири протягом 20 років, шляхом відрахування із заробітної плати через бухгалтерію підприємства та не розривати трудовий договорі (контракт) із підприємством за власним бажанням до повного відшкодування вартості квартири. Відповідно до п. 6 Контракту про найм інженера першої категорії Київського електровагоноремонтного заводу від 24.07.1996 року, укладеного між Київським державним електровагоноремонтим заводом ім. Січневого повстання 1918 р. та [PERSON], вартість квартири становила - 3 455 397 000 карбованців. Згідно до п. 3 Указу Президента України від 25.087.1996 року № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» українські карбованці підлягали обміну на гривні за курсом 100 000,00 карбованців на 1 гривня. Враховуючи грошову реформу, [PERSON] зобов'язувався повернути підприємству 34 553,97 гривень. Відповідно до Акта № 1/414 від 13.08.1996 року, підписаного представником холдингової компанії «Київміськбуд» та підприємства, перший передав, а другий прийняв 8 квартир по [ADDRESS],у тому числі квартиру [NUMBER]. 23.09.1996 року підприємство листом № 11/37 звернулось до холдингової компанії «Київміськбуд» щодо оформлення правовстановлюючих документів на отримання квартир в будинку [ADDRESS], працівниками підприємства, у тому числі і [PERSON] щодо квартири [NUMBER]. 09.10.2000 року [PERSON] звільнився з підприємства за власним бажанням без поважних причин, при цьому порушивши умови угоди від 24.07.1996 року, а тому відповідно останнє відрахування із заробітної плати, відповідно до п. 2.1 угоди від 24.07.1996 року, було здійснене у вересні 2000 року та з цього часу відповідач не сплачував позивачу кошти за квартиру, а тому утворилась заборгованість, яка становила - 28 867,97 гривень. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про погашення заборгованості, однак відповідач ніяким чином не відреагував та заборгованість не погасив. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від божника виконання його обов'язку. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 526, 527 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Стаття 610, 611 ЦК України передбачає, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми. Враховуючи надані позивачем докази та вказані норми законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги позивач є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, так як відповідачем не виконано взяті на себе зобов'язання, згідно угоди, укладеної з позивачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. На підставі наведеного та

Outcome: approved