Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 16 171, 53 грн. за кредитним договором №б/н від 23.02.2007р., також просив вирішити питання судових витрат. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.02.2007р. між сторонами було укладено договір, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 2 500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також зазначає, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою (далі за текстом - Умови та Правила) складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Одночасно позивач зазначає, що відповідачка не надавала своєчасно банку грошові коти для погашення заборгованості за кредитом. Представник позивача Зікунова Н.А., що діє на підставі довіреності від 20.12.2011р., у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, а також пояснила, що відповідно до п.3.2 Умов та Правил надання банківських послуг відповідачка надала Банку згоду на встановлення кредитного ліміту (його збільшення або зменшення) за рішенням Банку. Крім того, відповідно до п. 4.3 Умов і Правил відповідачка надала згоду Банку списувати з картрахунків суми грошових коштів у розмірі здійснюваних клієнтом операцій, у відповідності з правилами Міжнародної платіжної системи, а також вартість послуг, встановлених Тарифами Банку при настанні строків платежів. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову пославшись на його безпідставність та необґрунтованість. Так, вона пояснила, що кредитну картку «МЕТРО» отримала безпосередньо у вказаному торговому підприємстві. При цьому нею була підписана лише заява про надання кредиту. Ніяких інших документів - зокрема Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною картою нею підписано не було і навіть ознайомитись із цими документами їй ніхто не пропонував. Отримана нею кредитна картка «Метро» діє лише при розрахунках за придбаний товар у магазинах виключно цієї торгівельної мережі. Ніяким іншим чином використати цю картку - зняти готівку, провести інший платіж з використанням платіжних терміналів, тощо, - вона не могла. Останній раз вона користувалася цією карткою у січні 2009 року і тому вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Тому просила у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. 23 лютого 2007 року відповідач [PERSON] звернулась до відповідача ЗАТ «ПриватБанк» (нині - ПАТ КБ «ПриватБанк») із заявою про виготовлення їй платіжної кредитної картки «МЕТРО», з лімітом в сумі 2 500 грн., відсоткова ставка по кредитному ліміту становить 2,5 % в місяць на залишок заборгованості. Строк дії картки - до грудня 2008 року (а.с. 6). На підставі даної заяви позивачем було відкрито відповідний рахунок 23.02.2007р. із номером карти [NUMBER] що підтверджується відміткою банку на звороті цієї ж заяви та не заперечується сторонами по справі. Як видно із роздруківки руху коштів по картці [NUMBER] що відкрита на ім'я відповідачки [PERSON], остання користувалась лімітом коштів та вносила кошти на погашення суми заборгованості (а.с. 39-41). Суд приймає цю роздруківку як доказ по справі, з врахування того, що сторони визнають обставин справи, які підтверджуються в цій роздруківці, а відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Суд не приймає до уваги як доказ по справі, на який посилається позивач, Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 7 - 10) з огляду на наступне. Проаналізувавши Умови та правила надання банківських послуг, які додані позивачем до позовної заяви, суд прийшов до висновку, що такі не стосуються предмету доказування оскільки вони не мають правового зв'язку з заявою, яку підписувала відповідач. Також, такі умови не можуть розглядатись як самостійна підстава виникнення зобов'язання, так як не містять ані підпису відповідачки, ані будь-яких її реквізитів як сторони, ані дати їх складення чи підписання, тобто жодних обов'язкових реквізитів, які необхідні для виникнення зобов'язання. Крім того, суд звертає увагу на п. 4 заяви про надання банківських послуг, де відповідач просила, а позивач погодився відкрити платіжну кредитну картку «Метро», водночас аналіз згаданих вище Умов та Правил надання банківських послуг взагалі не містить вказівки на можливість відкриття саме такої картки. Розділом 3 Умов і правил надання банківських послуг та розділом 3 (п.п. 3.2.1) Правил користування платіжною карткою не передбачений різновид платіжної картки «Метро». Крім того, розділ 3 Правил користування платіжною карткою, передбачає можливість для клієнта використовувати платіжну картку для здійснення будь-яких банківських операцій: отримання готівки у банкомату, оплата товарів (послуг) тощо. Єдиним обмеженням при цьому для карт типу Domestic є використання лише на території України. У той же час, із вищенаведених пояснень відповідачки [PERSON], які не спростовані представником позивача, можна зробити висновок, що отримана відповідачкою кредитна карта «Метро» використовується лише у вказаній торгівельній мережі і лише для оплати придбаних товарів. . Відтак, згідно з вимог ч. 3 ст. 58 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування, оскільки всі ці обставини у своїй сукупності свідчать, що немає будь-яких підстав для висновку про отримання кредиту відповідачкою на умовах та правилах, які містяться на а.с. 7-10, а тому такі умови не є належними доказами по справі. Разом з тим, характер спірних правовідносин свідчить, що між сторонами таки виникли правовідносини, що регулюються нормами законодавства України про споживчий кредит. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Також, відповідно до пункту 23 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» (у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Частина 1 ст. 11 цього Закону визначає, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Судом встановлено, що відповідачу відкрито платіжну кредитну картку «Метро», і використання цих кредитних коштів відбувалось виключно у торговій мережі «Метро Кеш енд Кери», відтак цей кредит є споживчим кредитом, оскільки такі кошти надавались відповідачці лише для придбання продукції у конкретній торговій мережі. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 10 листопада 2011 р. у справі №15-рп/2011 роз'яснив, що положення пунктів 22, 23 ст. 1, ст. 11 Закону N 1023-XII треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Свої зобов'язання за умовами споживчого кредиту позивач виконав належним чином, надавши кредитний ліміт у сумі 2 500,00 грн., однак відповідачка своїх зобов'язань не виконала в результаті чого виникла заборгованість зі сплати відсотків та кредитних коштів. За підрахунками позивача загальна сума заборгованості складає 16 171,53 грн., де 14614,42 грн. - заборгованість за кредитом, 310,85 грн. відсотки за користування кредитом, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 746,26 грн. штраф (відсоткова складова). Відповідачка не спростувала вірності цього розрахунку та не надала доказів на підтвердження таких обставин. У той же час слід зазначити, що позивачем під час виконання обов'язків за цим договором порушені власні Умови та Правила, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог. Так, згідно вищенаведених п.3.2 та 4.3 Умов та Правил надання банківських послуг відповідачка надала Банку згоду на встановлення кредитного ліміту (його збільшення або зменшення) за рішенням Банку, та згоду списувати з картрахунків суми грошових коштів у розмірі здійснюваних клієнтом операцій, а також вартість послуг, встановлених Тарифами Банку при настанні строків платежів. Але, згідно роздруківки руху коштів по картці [NUMBER] як і до так і після останнього підвищення кредитного ліміту за цим договором до 6100 грн., яке сталося у липні 2012 року, Банк самостійно, безпідставно порушував цей ліміт, списуючи кошти в погашення відсотків (а.с. 41). І, таким чином, довів розмір основного боргу до 14614,42 грн. Докази про наступні збільшення кредитного ліміту у справі відсутні. Тому суд вважає, що позивачем не доведений дійсний розмір заборгованості відповідачки [PERSON] Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Стаття 610 ЦК України передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Суд прийшов до висновку, що оскільки зобов'язання по поверненню заборгованості за кредитом та відсотків відповідачка не виконала належним чином, то має місце порушення зобов'язання, а отже й прав позивача. Водночас, суд відзначає, що порушене право підлягає судовому захисту протягом встановленого законом строку. Так, відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. В свою чергу ч. 5 ст. 261 ЦК України вказує, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як видно із п. 4 заяви на відкриття банківської кредитної картки «Метро», строк її дії встановлений до грудня 2008 року. З врахуванням положень ч. 3 ст. 254 ЦК України, яка визначає, що строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку, суд прийшов до висновку, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з 01.01.2009р. Також, матеріалами справи стверджується, що такий строк позовної давності переривався, а саме в результаті вчинення відповідачкою дій по оплаті кредиту після закінчення строку позовної давності. Судом встановлено, що 24.01.2009р. відбулось списання коштів з кредитної картку у сумі 417,00 грн. в оплату товару в мережі «Метро» (а.с. 41), що свідчить про визнання відповідачкою свого боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. А частина 3 цієї статті передбачає, що після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, внаслідок користування відповідачкою 24.01.2009р. карткою на суму 417,00 грн., строк позовної давності перервався та його необхідно обраховувати заново, тобто до 24.01.2012р. Однак, як вбачається з відмітки про отримання позовної заяви, позивач звернувся до суду лише 08.11.2013р., тобто із пропуском трьох річного строку позовної давності, а також не ставив перед судом питання про його поновлення. За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідач у своїх усних пояснення наголосила на пропуску позивачем строку позовної давності та просила його застосувати. Вирішуючи питання застосування строку позовної давності суд враховує роз'яснення, які містяться у п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», де зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Отже, незважаючи на наявність порушеного права позивача, яке встановлено судом, суд

Outcome: dismissed