Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-15 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобов'язань за укладеним сторонами договором кредиту та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути заборгованість у розмірі 165 856 грн. 38 коп. за кредитним договором № KIQ0GR0000000001 від 11.09.2008 року. Під час розгляду справи [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КБ «Приватбанк» про визнання договору недійсним, в якому посилаючись на те, що не підписувала із банком договір у редакції, яка є в матеріалах справи, просила визнати недійсним кредитний договір № KIQ0GR0000000001 від 11.09.2008 року. Представники позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» Яндульський Д.В., Огієнко А.А. по одному разу приймали участь в судовому засіданні, однак від участі в розгляді справи по суті ухилились, в інші судові засідання представники відповідача не з'являлись, хоч про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, суду подано заяву представника ПАТ «КБ «Приватбанк» про розгляд справи за його відсутності, де первісний позов підтримано повністю, проти зустрічного позову заперечено в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] та [PERSON] заперечили проти первісного позову повністю, зустрічний позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідач кредитний договір у наявній у справі редакції не підписував, банк ухиляється від надання оригіналу договору для експертизи. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, суд вважає, що позовні вимоги первісного та зустрічного позовів не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підтвердження позовних вимог ПАТ «КБ «Приватбанк» було подано ксерокопію кредитного договору № KIQ0GR0000000001 від 11.09.2008 року. В обґрунтування первісного позову позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором, яка станом на 07.05.2014 року складає 165 856 грн. 38 коп. Відповідач у зустрічному позові та його представники у судовому засіданні заперечили факт підписання [PERSON] кредитного договору у тій редакції, яка подана суду банком, тобто укладення між сторонами договору за умовами, які покладені в основу вимог банку за первісним позовом. Представник ПАТ «КБ «Приватбанк» від участі в розгляді справи ухилився, від подання оригіналів письмових доказів ухилився, не виконав вимоги ухвали про витребування доказів і призначення судово-почеркознавчої експертизи від 05.09.2014 року. Згідно ч.1 ст.146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Із врахуванням викладеного вище, відповідно до положень ст.ст. 10,11,60,146 ЦПК України вирішуючи спір на підставі наявних у справі доказів суд вважає недоведеними посилання позову на укладення між сторонами кредитного договору. Заперечення [PERSON] в частині відсутності на всіх сторінках договору її особистого підпису, ненадання їй копії договору, підписання договору від її імені невідомою особою нічим не спростовані, від повного, всебічного та об'єктивного встановлення судом цієї обставини позивач за первісним позовом ухилився, не надавши оригінал договору для проведення експертизи. Фактів отримання кредиту [PERSON], вчинення нею будь-яких дій, що підтверджували б ним прийняття до виконання умов кредитного договору, або ж наявність інших обставин, які вказували на вільне волевиявлення, реалізацію позивачем дійсного наміру на отримання та користування кредитними коштами банку на умовах згідно позовних вимог в межах судового розгляду не встановлено. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Суд вважає, що позивачем за первісним позовом не доведено факт укладення між сторонами цивільно-правової угоди, яка б породжувала правові наслідки у виді виникнення зобов'язань сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення первісного позову суд не вбачає. Вирішуючи зустрічний позов суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Доводи зустрічного позову про те, що підпис у кредитному договорі належить не [PERSON], а іншій особі суд вважає непереконливими і недоведеними, оскільки позивач за зустрічним позовом, так само як інша сторона правочину, ухилилась від повного, всебічного та об'єктивного встановлення судом обставин підписання чи не підписання [PERSON] оспорюваного договору, в судове засідання особисто [PERSON] не з'являлась, в якості свідка не допитувалась, другий примірник договору суду для проведення експертизи не надала. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За таких обставин, суд вважає недоведеними під час судового розгляду обставини порушення прав чи законних інтересів [PERSON], які б підлягали судовому захисту в межах зустрічного позову. Достатніх правових та фактичних підстав для визнання недійсним кредитного договору судом не встановлено, переконливих доказів для задоволення зустрічного позову не здобуто. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Враховуючи викладене, вирішуючи спір в межах заявлених сторонами позовних вимог та на підставі наявних у справі доказів, суд вважає, що первісні та зустрічні позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, тому задоволенні обох позовів слід відмовити.

Outcome: dismissed