Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 28317,74 гривень та судові витрати, посилаючись на те, що 10.11.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNH4KP65850918, згідно вимог якого відповідач отримав кредит у розмірі 2600,00 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 10.11.2008 року включно. Однак [PERSON] порушив вимоги кредитного договору, а саме не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі, а також застосувати щодо пені спеціальну позовну давність в один рік, а також зменшити розмір неустойки до розміру заборгованості за тілом кредиту та процентами, у зв'язку з тим, що він ніде не працює, є інвалідом третьої групи. Крім того, просив суд не стягувати з нього суму штрафу. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 10.11.2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №DNH4KP65850918, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 2600,00 гривень на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит до 10.11.2008 року включно у зазначеній сумі, сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 2,09% на місяць в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.6, 7-10). Вказаний договір складається з анкети (заяви) позичальника (а.с.6) та умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» (Стандарт) (а.с.7-10). Пунктом 2.1 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) передбачено, що банк зобов'язався надати кредит позичальнику шляхом перерахування на рахунок торгівельно-сервісному підприємству. Строк, термін повернення, розмір кредиту, цілі, відсотки, винагороди, розмір щомісячного платежу та період уплати платежів визначені в заяві позичальника, підписанням якої клієнт та банк укладають кредитно-заставний договір. Згідно п.4.1 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) за користування кредитом у період з дати укладення даного договору до дати погашення кредиту, позичальник щомісячно в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному у тарифах і заяві. На підставі п.4.4 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) нарахування відсотків здійснюється на останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Пунктом 4.6 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) передбачено, що позичальник сплачує банку винагороду в розмірі й строки, зазначені в заяві та умовах. Нарахування винагороди на прострочену заборгованість за договором не проводиться. Відповідно до п.3.2.7 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) позичальник зобов'язаний погасити заборгованість по кредиту в повній сумі, сплатити нараховані за весь період користування кредитом відсотків, винагороду й неустойку (штраф, пеню), не пізніше дати, зазначеної в повідомленні банку. Згідно п.4.7 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) при порушенні позичальником строків погашення заборгованості в строки, установлені в заяві й п.п.3.2.2., 3.3.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.4.2 умов з дати виникнення простроченої заборгованості. На підставі п.5.1 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) при порушені позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менш 1 гривні за кожен день прострочки платежу. Відповідно до п.5.3 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 гривень + 5% від суми заборгованості. Однак [PERSON] вимоги кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 11.06.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року в сумі 28317,74 гривень, а саме: 472,36 гривень - заборгованість по несплаченому кредиту, 7066,65 гривень - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом, 18954,08 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500 гривень - штраф (фіксована частина), 1324,65 гривень - штраф (процентна складова) (а.с.4-5). Позивач звертався до [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останній заходів до погашення заборгованості у повному обсязі не вжив. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, надав відповідачу кредит. Однак [PERSON] порушив вимоги кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року, а саме не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, відсотків по ньому. У зв'язку з невиконанням позичальником вимог зазначеного кредитного договору у позивача виникло право вимагати від відповідача виконання зобов'язань по кредитному договору, які останній ігнорує. При цьому, статтею 256 Цивільного кодексу України визначено поняття позовної давності, згідно з якою позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується в один рік, зокрема до вимог про стягнення неустойки. За правилами ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року, сума пені нарахована банком більше, ніж за один рік. Відповідно до виписки з рахунку, наданої представником позивача на запит суду, сума пені за прострочення кредиту з урахуванням спеціальної позовної давності за період з 11.06.2013 року по 11.06.2014 року становить 3358,93 гривень. У зв'язку з викладеним, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення неустойки частково, а саме у розмірі 3358,93 гривень. Відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Неустойка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання. Сплата неустойки є правовим наслідком у разі порушення зобов'язання (ст.549, п.3 ч.1 ст.611 Цивільного кодексу України). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку, розмір основної заборгованості становить 7539,01 гривень, а розмір пені за несвоєчасне виконання із урахуванням спеціальної позовної давності - 3358,93 гривень. Тобто, розмір пені є значно меншою ніж розмір боргу. У зв'язку з викладеним, враховуючи принцип справедливості та розумності, а також те, що розмір неустойки є значно меншим за розмір заборгованості за кредитом та процентами, суд вважає, що підстав для зменшення розміру пені немає. Що стосується позовних вимог про стягнення штрафу, суд виходить з наступного. Згідно ст.611 Цивільного кодексу України до складу неустойки, яка підлягає стягненню, у разі порушення зобов'язання за договором, входить як штраф, так і пеня. При цьому штраф і пеня визначені за різні порушення умов договору. Умовами договору передбачено застосування неустойки як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Так, згідно з п.п.5.1 та 5.3 кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) сторонами передбачено, що у випадку порушення відповідачем зобов'язання за договором, останній несе відповідальність у вигляді штрафу та пені. Таким чином, штраф та пеня відповідно до умов кредитного договору №DNH4KP65850918 від 10.11.2006 року (умов надання споживчого кредиту фізичним особам) настають при різних обставинах порушення зобов'язання зі сторони боржника, а, відтак, є різними видами відповідальності за порушення зобов'язань боржником. У зв'язку з викладеним позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині стягнення з [PERSON] штрафу підлягають частковому задоволенню в розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 544,90 гривень (процентна складова) ((472,36 гривень + 7066,65 гривень + 3358,93 гривень) x 5 відсотків / 100 = 544,90 гривень). Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд вважає за можливе задовольнити позов частково у межах спеціальної позовної давності. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов задовольняється частково, судові витрати повинні бути присуджені відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (11942,84 гривень х 283,18 / 28317,74 = 119,43 гривень). На підставі викладеного,

Outcome: partial