Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Надра» звернувся до суду із даним позовом до відповідача [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в обґрунтування якого вказав наступне. 31.07.2008 р. між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є позивач по даній справі, був укладений кредитний договір № 08/07/2008/840 К 1441, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 183\~890 доларів США зі строком користування до 09.07.2021 року, зі сплатою 14,49 відсотків річних, із цільовим використанням для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1998 від 31.07.2008 р., на придбання житлового будинку № 5 по вул. Вільній у м. Миколаєві. На забезпечення належного виконання кредитного договору позичальником, між тими самими сторонами був укладений Іпотечний договір, посвідчений 31.07.2008 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 2002, предметом якого виступив житловий будинок № 5 по вул. Вільній у м. Миколаєві. Крім цього, на забезпеченням кредитного договору були укладені відповідні договори поруки з [PERSON] та [PERSON] Пунктом 3.1.12 вищевказаного іпотечного договору було визначено, що іпотекодавець [PERSON] зобовязувалася не реєструвати неповнолітніх чи малолітніх осіб у житловому будинку, що є предметом іпотеки, на період дії цього договору. Позивач вказує, що [PERSON] порушила взяті на себе зобовязання та зареєструвала у вказаному житловому будинку відповідачку по даній справі [PERSON] разом з її малолітнім сином [PERSON], [INFO] При цьому останні мають інше житло, що належить на праві власності відповідачу, - квартиру № 44 по пр. Центральний (Леніна) 157 у м. Миколаєві. Посилаючись на викладене, позивач просить виселити без надання іншого житлового приміщення відповідача та її неповнолітнього сина із житлового будинку № 5 по вул. Вільній у м. Миколаєві, як таких, що самоправно зайняли це житлове приміщення. У судове засідання представник позивача не зявився, подав заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання не зявилася, подала суду свої письмові заперечення, які долучені до матеріалів даної справи. Її представник у судовому засіданні позов не визнала посилаючись на його безпідставність і на те, що відповідачка разом із сином на законних підставах вселилися до будинку як члени сім'ї власника будинку, і з її згоди. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору [PERSON] у судові засідання по справі неодноразово не зявлялася, про час та місце засідань повідомлялася своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Треті особи без самостійних вимог на предмет спору - Корабельний районний відділ в м. Миколаєві Управління Державної Міграційної служби України в Миколаївській області та Служба у справах дітей Корабельного району Миколаївської міської ради подали заяви про слухання справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши надані суду письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України (в редакції Закону України № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., яка набрала чинності з 15.12.2017 р.), - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина третя статті 47 Конституції України визначає, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 31.07.2008 р. між [PERSON] та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є позивач по даній справі, був укладений кредитний договір № 08/07/2008/840 К 1441, відповідно до якого позичальник отримала кредит у розмірі 183\~890 доларів США зі строком користування до 09.07.2021 року, зі сплатою 14,49 відсотків річних, із цільовим використанням для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу № 1998 від 31.07.2008 р., на придбання житлового будинку № 5 по вул. Вільній у м. Миколаєві (а.с. 13-14). На забезпечення належного виконання кредитного договору позичальником, між тими самими сторонами був укладений Іпотечний договір, посвідчений 31.07.2008 р. приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 2002, предметом якого виступив житловий будинок № 5 по вул. Вільній у м. Миколаєві. Також нотаріусом була накладена заборона відчуження цього будинку, до припинення дії іпотечного договору (а.с. 11-12). Крім цього, на забезпеченням кредитного договору були укладені договори поруки з [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8, 10). Зі змісту п. 3.1.12 іпотечного договору вбачається, що іпотекодавець за цим договором - [PERSON] зобовязувалася не реєструвати неповнолітніх/малолітніх осіб у житловому будинку, що є предметом іпотеки, на період дії цього договору. Відповідно до положень ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Частиною 3 статті 116 Житлового кодексу України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких правових підстав. Виселення цих осіб повязане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.\~ Крім того, при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Така правова позиція викладена у постанові ВСУ від 22.06.2017 р. у справі № 6-2010цс16. Судовим розглядом встановлено, що власником житлового будинку № 5 по вул. Вільній в м. Миколаєві є третя особа по даній справі [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстр. № 1998. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобовязаний додержуватися моральних засад суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобовязано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Зі змісту положень ст. 383 ЦК України суд робить висновок, що вона регламентує основні права власників житлового будинку (квартири), і одним із найважливіших таких прав є право власника використовувати належне йому житлове приміщення для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї чи інших осіб. Судовим розглядом встановлено, що відповідачка разом із неповнолітнім сином вселились до житлового будинку, що розташований за вищевказаною адресою з дозволу власниці будинку [PERSON] За таких обставин суд вважає, що вважати їх вселення самоправним немає підстав, а через це їх неможливо виселити згідно ст. 116 ЖК України, як на цьому наполягає позивач. Даних про те, що на вказаний житловий будинок як на предмет іпотеки було звернуто стягнення в судовому чи позасудовому порядку, матеріали справи не містять. З урахуванням викладеного, суд вважає необхідним відмовити позивачу у задоволенні його вимог у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачу понесені ним судові витрати по даній справі через те, що у задоволенні його позову було відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed