Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-19 00:00:00

Позивач ПАТ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, уточнивши який, обґрунтовує вимоги тим, що відповідно до укладеного договору №б/н від 19.04.2010 року остання отримала кредит у розмірі 3000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з правом банку змінювати відсоткову ставку, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії карткового рахунку. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачкою як позичальницею умов кредитного договору станом на 27.09.2017 року утворилась заборгованість на загальну суму 12777 грн. 07 коп., яку просить стягнути (а.с. 3-5, 83). В судовому засіданні повноважний представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, на обґрунтування вимог посилався та виклав обставини, аналогічні викладеним у позовній заяві. Заперечував проти застосування строку позовної давності, про який просить відповідачка, оскільки за згодою сторін в договорі визначений інший строк позовної давності в 50 років, що передбачено умовами і правилами надання банківських послуг, а підписавши анкету заяву з відміткою про те, що вона ознайомилась і згодна, то таким чином відповідачка прийняла ці умови. Відповідачка [PERSON] заявлені позовні вимоги визнала частково, в частині заборгованості за тілом кредиту та відсотками визнала вимоги, в частині стягнення пені не визнала, посилаючись, що неустойка у разі її значного перевищення кредиту може бути зменшена судом, та просила до цієї частини вимог застосувати строк позовної давності. Щодо обставин справи пояснила і підтвердила, що у квітні 2010 року вона зверталась до відділення банку з отримання пенсійної картки для отримання пенсійних виплат за втратою годувальника та одночасно ще й кредитної картки. Задля цього вона власноруч заповнювала та підписувала анкету-заяву від 19.04.2010 року, однак при цьому з будь-якими іншими документами її не знайомили та вона такі не підписувала. Згідно заяви отримала кредитну карту «Універсальна», та на її відповідний рахунок для використання зараховані кошти спочатку понад 500 грн, а з часом кредитний ліміт був збільшений до 3000 грн., з чим вона погодилась. Кредитними коштами вона почала користуватись з часу отримання кредитної карти, розраховуючись в магазинах, поповнюючи оплату мобільного зв'язку та інше. Використані кредитні кошти погашала частинами через термінал, інтернет-банкінг та шляхом списання самим банком з відповідного рахунку її пенсійної картки, про що отримувала sms-повідомлення, в яких повідомлялось про списання та погашення кредиту, збільшення ліміту та відсоткової ставки, з чим вона погоджувалась. На початку 2014 року банком замість використаної їй було видану нову кредитну карту з продовженим терміном дії, однак через кілька місяців вона цю карту втратила, через це не могла користуватись терміналом, однак використовуючи реквізити карти продовжувала оплачувати покупки, замовлення, оплату мобільного зв'язку через інтернет-банкінг Приват24. Останній платіж таким чином з погашення кредиту вона здійснила у вересні 2016 року, але отримавши у жовтні 2016 року sms-повідомлення про наявність заборгованості кредиту, пені та штрафів на картковому рахунку понад 7000 грн, вона звернулась у відділення банку, але будь-яких пояснень з цього приводу не отримала. Після цього вона припинила користуватись кредитом і погашати кошти відновлювальної кредитної лінії, до цього моменту припинились і пенсійні виплати та вона стала користуватись послугами іншого банку. Заслухав сторони, дослідив надані докази по справі на обґрунтування та спростування вимог, суд вважає позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між позивачем ПАТ «ПРИВАТБАНК» як кредитодавцем з одного боку та [PERSON] як позичальницею з іншого від 19.04.2010 року укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачка отримала кредит у вигляді відновлювального кредитного ліміту у розмірі 3000 гривен на платіжну карту за видом «Універсальна» зі сплатою відсотків за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позивач виконав свої зобов'язання в повному обсязі, надавши кредитні кошти відповідачці, що підтверджується заявою, підписаною останньою, про приєднання до умов і правил надання банківських послуг та тарифів банку, зробленою відміткою та підписом позичальниці в ній про випуск та отримання картки, відкриття рахунку з зарахуванням кредитних коштів на цю картку від 19.04.2010 року, тобто на момент фактичного виконання умов договору (а.с.10), що також узгоджується та підтверджується поясненнями самої відповідачки, довідкою банку про відкриття та пере випуск карти від 08.01.2014 року (а.с. 84), випискою руху коштів за цією основною картою, починаючи з 19.04.2010 року, відповідно до якої позивачка використовувала надані кредитні кошти, першу операцію оплати з використанням кредитних коштів здійснила 11.07.2010 року, та остання операція у вигляді переводу коштів між рахунками за договором вчинена 26.01.2016 року (а.с. 87-94). Як витікає з пояснень відповідачки, тарифи відсоткової ставки з обслуговування карти за видом «Універсальна», які діяли на момент укладання договору, як складова договору приєднання за анкетою-заявою лишились не підписані нею, що не спростовано та не підтверджено інше, однак за використання відповідачкою кредиту банком нараховувались до сплати відсотки за тарифами, що діяли на початок відкриття кредитної лінії за встановленим лімітом станом на 19.04.2010 року у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто 3% в місяць, з 01.01.2013 року за базовою відсотковою ставкою 2,5% в місяць, за тратами, здійсненими з 01.09.2014 року - 2,9%, за тратами, здійсненими з 01.04.2015 року - 3,6%, що відповідає та підтверджується розрахунком заборгованості. Позивачка не оспорює та підтверджує, що була обізнана про нарахування відсотків за користування кредиту у такому розмірі, згідно виписки за картковим рахунком частково погашала ці відсотки, тобто прийняла та виконувала узяті ці обов'язки, та виходячи з волевиявлення сторін і таких конклюдентних дій слід вважати, що між сторонами у цьому договорі відбулись правовідносини надання та користування кредитним лімітом на платіжну карту зі сплатою відсотків, які охоплюються вимогами позивача. У відповідності зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит га сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Відповідачка зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконувала та з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 19.04.2010 року станом на 27.09.2018 року заборгованість [PERSON] за кредитом складає: 1722 грн. 67 коп. - заборгованість за тілом кредиту; 793 грн. 31 коп. - заборгованість несплачених відсотків за користування кредитом. Таким чином, в судовому засіданні встановлений факт того, що відповідачка покладені за кредитним договором зобов'язання щодо своєчасного повернення використаних кредитних коштів за встановленим лімітом і погашення процентів за їх використання після пільгового періоду неналежним чином не виконала, у зв'язку з чим позов у цій частині підлягає задоволенню. Право позивача як кредитодавця на своєчасне отримання позичених сум на умовах і в строки, що обумовлені договором кредитування , є порушеним та підлягає відновленню шляхом стягнення з відповідачки на його користь сум заборгованості за цим договором в вищезазначеному розмірі. Однак суд не вбачає підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за пенею станом на 27.09.2018 року в сумі 10261 грн 09 коп., оскільки не підтверджено належними відносними і допустимими доказами обізнаність останньої з положеннями п. 2.1.1.12.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, на які банк посилається та обгрунтовує обставини своїх вимог до відповідачки [PERSON] у цій частині за договором кредиту, яким передбачена сплата пені клієнтом у разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом, її згода та їх прийняття шляхом підписання як складової договору приєднання, чи що досягнення домовленостей цих положень між сторонами відбулося іншим чином. Статтею 509 ЦК Українипередбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтями 629 та 630 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Договором може бути встановлено, що його окремі умови визначаються відповідно до типових умов певного виду, оприлюднених в установленому прядку. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір юридично закріплює відносини між сторонами, надаючи їм характер зобов'язань, виконання яких захищене законом; визначає порядок, способи та послідовність здійснення дій сторонами, передбачає засоби забезпечення зобов'язань. Договір є видом правочину і для його укладання та чинності сторонам необхідно дотримуватись усіх тих вимог, які визначені у ст. 203 ЦК України для всякого правочину. Відповідно до частини першої ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін i погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. На підставі ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Такими істотними умовами договору є: умови про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Для укладення договору основне значення мають істотні умови. За загальною нормою цивільного права, договір вважається укладеним в належній формі тільки якщо сторони домовилися з приводу всіх суттєвих умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансові послуги, а кредитування і є фінансовою послугою (ст. 4 цього Закону), повинен мати обов'язково найменування фінансової операції, розмір фінансового активу та зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, строки дії договору, права та обов'язки сторін, відповідальність сторін і підписи сторін. У відповідності зі статтею 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статті 12, 81 ЦПК України передбачають обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризики настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання представника позивача на те, що в Анкеті-заяві міститься позначка, що відповідачка згодна з тим, що підписана нею Анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг а також Тарифами, становлять між ню та банком «Договір надання банківських послуг» та те, що тим самим відповідачка зазначає, що вона ознайомилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами, - суд не може прийняти як належний та допустимий доказ. Ознайомлення з будь-яким документом може бути підтверджено тільки підписом особи. Крім того, коли мова йде в документі про істотну умову, притаманну договору, підпис особи засвідчує не лише ознайомлення з документом, а і згоду на викладені в документі умови, обов'язки, наслідки невиконання зобов'язань, розміри штрафних санкцій, пені, розміри та порядок нарахування процентів, право банку на зміну умов в односторонньому порядку, збільшення розміру ліміту, тощо. Наданий стороною позивача до справи витяг з Умов та Правил надання банківських послуг також не містить даних про час їх прийняття, що в свою чергу позбавляє суд перевірити чи діяли саме вони на момент підписання Анкети-заяви відповідачем. Від 06.03.2010 року затверджені наказом №СП-2010-256 та діяли Умови та правила надання банківських послуг, а долучені Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, узяті з архівного ресурсу, розміщеного на сайті, які різняться. Таким чином, не доведено, що відповідачці було доведено та така був обізнаний про Умови та правила надання банківських послуг, до яких приєднується та такі дійсно діяли на момент приєднання. При цьому суд враховує та зазначає й те, що у разі надання відповідачці на ознайомлення Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів під час оформлення одночасно пенсійної карти та кредитної карти, Банку ніщо не заважало надати вказані документи на підпис відповідачці. Крім цього, зазначене в Анкеті-заяві повідомлення про розміщення вказаних документів на сайті банку, додатково свідчить про те, що відповідачці [PERSON] їх на ознайомлення при підписанні Анкети-заяви та інших документів на оформлення зарплатної картки не надавали, та про ці обставини виклала та підтвердила в судовому засіданні сама відповідачка. Встановлені обставини та відповідні ним відносини узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові від 11.03.2015 року по справі № 6-16цс15, які підлягають врахуванню судом при прийнятті рішення, в якій наведений висновок щодо застосування відповідних норм права про те, що умови, які не містять підпису позичальника, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору. Згідно зі ст. 129 Конституції України одним з основних принципів судочинства є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справи повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Подавши свої вичерпні докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим кодексом. Таким чином, оскільки в судовому засіданні не доведено, що за спірним договором кредиту №б/н від 19.04.2010 року сторонами при його укладанні було передбачено за порушення зобов'язання сплата неустойки у вигляді пені, то у цій частині вимоги є необґрунтовані та як такі задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік Дані розрахунку заборгованості та пояснення відповідачки про сплату нею частини боргу за кредитом у вересні 2016 року не підтверджуються випискою руху коштів за кредитною картою, так згідно виписки фактично остання операція у вигляді переводу коштів між рахунками з погашення за договором вчинена 26.01.2016 року (а.с. 94), а тому з наступного дня розпочався перебіг строку позовної давності до цієї частини вимог в один рік, який закінчився відповідно 27.01.2017 року, позивач звернувся з позовом за вх. 8730 від 19.10.2017 року, тобто з пропуском цього строку. В судовому засіданні за тих же підстав не доведено встановлення в спірному договорі іншого строку позовної давності за згодою сторін в 50 років згідно п. 1.1.7.31 витягу умов і правил надання банківських послуг. Без окремого підпису позичальника під документом, який збільшує строк позовної давності, банк не має права стягувати борг та забезпечення, якщо минув строк більше 3 років, а для пені та штрафів більше 1 року згідно згаданої правової позиції, викладеної в постанові ВСУ у справі № 6-16цс15. Тому суд приходить до висновку щодо можливості застосування строку позовної давності до цієї частини вимог, однак суд не застосовує положення строку позовної давності до цих вимог, оскільки у разі обґрунтованості позовних вимог такі будуть самостійною підставою у відмові в позові. Виходячи з розв'язання позову в порядку ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає розподілити судові витрати та стягнути з відповідачки пропорційно розміру задоволених позовних вимог частину судового збору, сплаченого позивачем при подачі позову згідно платіжного доручення №PROM4B7N49 від 04.10.2017 року в сумі 320 грн (12777,07/100=127,7707; 2515,98/127,7707=20%; 1600 грн*20%=320 грн)

Outcome: partial