Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом\~ до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості\~ за договірним зобовязанням на суму 38\~127,15 грн., з яких 3595,37 грн. заборгованість за кредитним договором, 29340,01 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1791,77 грн. штраф (процентна складова). В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 05.11.2013р. року між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік. Зміна кредитного ліміту може відбуватись за рішенням банку, який може прийняти таке рішення в будь-який момент. Поставивши свій підпис у заяві відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між нею та банком договір. Відповідач, приєднавшись до договору погодилась зі всіма його умовами, а банк в свою чергу, видав їй обумовлену суму коштів на засадах поворотності та платності. Однак, остання обовязку щодо повернення коштів не виконує, внаслідок чого станом на 29.12.2016р. загальний розмір заборгованості становить 38\~127,15 грн., з яких 3595,37 грн. заборгованість за тілом кредиту, 29340,01 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 2900 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 1791,77 грн. штраф (процентна складова). Дану суму просив стягнути в примусовому порядку. В ході розгляду даної справи, представник відповідача [PERSON], повноваження якої підтверджуються належною довіреністю 29.01.2016р., проти обґрунтованості позову заперечувала, оскільки позивачем не надано доказів які підтверджують загальний розмір вимог та всіх її складових. Крім того, не надано належних доказів про суми, отримані відповідачем, а додатки до позовної заяви складені іноземною мовою, що в сукупності, свідчить про необґрунтованість позову. Також, вказувала, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки спірні правовідносини виникли в листопаді 2013р., а позов до суду подано в червні 2017р. Тому, просила відмовити в задоволенні позову, застосувати наслідки спливу строку позовної давності, а докази, які надані на виконання вимог ухвали суду від 03.11.2017р. просила не брати до уваги, оскільки такі є копіями та відповідно до ч. 6 ст. 95 ЦПК України нею ставляться під сумнів. Оригіналів позивачем не надано. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2018р. вказаний позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за договірним зобовязанням в розмірі 6\~831,94 грн. Вирішено питання судових витрат. Після ухвалення даного рішення судом встановлено, що таким не вирішено вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3595,37 грн. Так, згідно мотивувальної частини рішення від 29.01.2018р., стягнута заборгованість в розмірі 6831,94 грн. є відсотками за користування кредитними коштами. В задоволенні вимоги про стягнення 2900 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована ставка), 1791,77 грн. штрафу (процентна складова) відмовлено, оскільки такі кошти є неустойкою, а умови укладеного між сторонами договору про стягнення штрафних санкцій, які відповідачем не підписувались в силу вимог ч. 2 ст. 547 ЦК України є нікчемними. Питання про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3595,37 грн. не вирішувалось. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. Згідно ч. 4 цієї статті, у разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви. Оскільки в під час розгляду справи представник позивача подав клопотання про підтримку позовних вимог та розгляд справи без його участі, а представник відповідача в своїх запереченнях висловлювався в тому числі щодо вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту, питання про ухвалення додаткового рішення суд вважає можливим розглянути без виклику учасників справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази, суд приходить до висновку про необхідність ухвалення додаткового рішення у даній справі виходячи з наступного. Так, у відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З оглянутої судом заяви клієнта від 05.11.2013р. (а.с.8) вбачається, що відповідач, ознайомлена та згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та виражає свою згоду, що всі ці документи складають між нею та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Системний аналіз положень ч. 1 ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України вказує на те, що заборгованість за кредитним договором складається з двох обовязкових та двох додаткових складових. До перших належить тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами, а до других, які стягуються лише у випадку порушення грошового зобовязання, належить грошова сума, обрахована відповідно до ст. 625 ЦК України та неустойка. Згідно розрахунку заборгованості (а.с.6-7, колонка 3, 5), загальний розмір заборгованості за тілом кредиту становить 3595,37 грн. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Натомість, як вбачається з матеріалів справи, що також встановлено рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29.01.2018р., відповідач не належним чином виконує зобовязання за кредитним договором. Доказів про те, що такий розрахунок в частині заборгованості за тілом кредиту неналежний суду не подано. Таким чином, суд приходить до висновку, що розмір заборгованості за тілом кредиту в сумі 3595,37 грн. належить стягнути з відповідача в примусовому порядку. При цьому, строк позовної давності для такої вимоги не є пропущеним, що виключає можливість застосування наслідків, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України. Так, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Під час розгляду цивільної справи № 6-14цс14 Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно якої розяснив, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. З огляду на це, строк позовної давності у справі яка розглядається в частині вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту не є пропущеним і представник відповідача помилково обчислює його з моменту виникнення кредитних правовідносин. Більше того, як вбачається з розрахунку заборгованості, в червні 2014р. відповідач частково оплатила заборгованість в розмірі 1500 грн., що свідчить про визнання нею боргу та як наслідок, перериває строк позовної давності. Так само, суд не може погодитись з доводами представника відповідача про неналежність доказів, витребуваних судом згідно ухвали від 03.11.2017р., а саме виписок з банківського рахунку (а.с.69-74, 78-83). Відповідно до п. 5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ № 254 від 18.06.2003р., банки обовязково мають складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, в тому числі, особові рахунки та виписки з них. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту п. 5.6 Положення. Згідно Переліку типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12.04.2012р., виписки банків віднесені до первинних документів, що фіксують факт виконання господарських операцій і є підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку та податкових документах, внаслідок чого подані позивачем документи слід вважати оригіналами, а не копіями. Тому, вимога про стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 3595,37 грн. є обґрунтованою, а оскільки така не вирішена рішенням від 29.01.2018р., відносно неї належить ухвалити додаткове рішення, стягнувши таку заборгованість в примусовому порядку. На підставі наведеного та

Outcome: approved