Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

Позивач ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» звернувся до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом (а.с.3-6) до [PERSON] в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за невиконання договірних зобов`язань у розмірі 24116,66 (двадцять чотири тисячі сто шістнадцять) грн. 66 копійок; стягнути з відповідача на користь позивача суму судового збору у розмірі 243,60 (двісті сорок три) грн. 60 копійок. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 18 травня 2012 року ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» (правонаступником якого є ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій») в особі СПД ФО [PERSON] (третя особа), який діяв на підставі довіреності №11030201 від 03 березня 2011 року, уклав з Відповідачем Договір №120309323 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання телефон мобільний Apple iPhone 4S 32Gb. Вартість обладнання складає 8285,00 грн. Пакетом LeaseIT Десятка передбачена оплата за придбане обладнання рівними частками на протязі 10 місяців. Відповідач сплатив лише один платіж у розмірі 828,50 грн. В результаті розрахунку заборгованості, станом на час звернення до суду, заборгованість відповідача становить 24166,66 грн., що складається з: 7456,50 грн. компенсація вартості наданого обладнання, та 16666,16 грн. плата за прострочення щомісячних платежів. В судове засідання представник позивача не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяви про розгляд справи без його участі (а.с.27, 40, 45, 65). Відповідач надав відзив на позов, в якому позов не визнав та просив відмовити в задоволені позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю а також просив стягнути з позивача всі понесені ним витрати по справі, підтверджені квитанціями (а.с.137-139). Представник відповідача адвокат Дубінчук Ж.М. просила справу розглядати без її участі (а.с.144, 155), у задоволені позову просить відмовити. Третя особа [PERSON] в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст.626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Як визначає п.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідач не визнає факт укладання договору №120309323 з позивачем, та стверджує, що він ніколи у своєму житті не був у місті Київ, та, відповідно, не міг там укласти цей договір, а підпис, в наданих позивачем документах, поставлений від його імені, здійснено невідомою йому особою. Відповідно до висновку №2018/01 від 19 червня 2017 року судово-почеркознавчої експертизи встановити ким були виконані підписи в Договорі №120309323 про отримання обладнання, укладеному між ФОП [PERSON] та [PERSON] не виявилося можливим (а.с.109-111). Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. 18 травня 2012 року ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі СПД ФО [PERSON] (третя особа), який діяв на підставі довіреності №11030201 від 03 березня 2011 року, уклав з [PERSON] . Договір №120309323 про надання в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання - телефон мобільний Apple iPhone 4S 32Gb. Вартість обладнання складає 8285,00 грн. Пакетом LeaseIT Десятка передбачена оплата за придбане обладнання рівними частками на протязі 10 місяців (а.с.7-16). Згідно п.5 Перехідних положень Закону України «Про акціонерні товариства» Закрите акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій» змінило найменування на Приватне акціонерне товариство «Лізинг інформаційних технологій». Згідно з положеннями Цивільного кодексу України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи ЗАТ «Лізинг інформаційних технологій». Відповідно до ч.1 ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст.807 ЦК України та ч.1 ст.3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Договір лізингу віднесений ЦК до різновидів договору майнового найму. Спеціальним законом, що регулює лізингові відносини в Україні є Закон України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст.4 Закону України «Про фінансовий лізинг», лізингодавцем може бути тільки юридична особа, а лізингоодержувачем - фізична або юридична особа. За даним договором передаватися в користування може тільки майно. Лізингове майно використовується лізингоодержувачем тільки в підприємницьких цілях. Договір лізингу завжди є оплатним. Плата (лізинговий платіж) узгоджується сторонами в договорі лізингу. Згідно з ч.2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов`язані з виконанням договору лізингу. Договір лізингу є строковим. ЦК не передбачає спеціальних правил визначення строку договору лізингу. Разом з тим ст.1 Закону «Про фінансовий лізинг» передбачає, що строк договору фінансового лізингу не може бути меншим ніж один рік. Якщо договір лізингу передбачає придбання предмета лізингу лізингодавцем, його відносини з продавцем регулюються відповідними положеннями про договір купівлі-продажу, поставки тощо, якщо інше не передбачене законом. Закон «Про фінансовий лізинг» (ст.4) відносить продавця предмета лізингу до суб`єктів лізингу. Разом з тим, хоча продавця можна вважати учасником лізингових відносин, він не є стороною договору лізингу. До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом (ч.ч.2, 3 ст.806 ЦК України). Статтею 628 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Отже, договір фінансового лізингу поєднує в собі елементи договорів оренди та купівлі-продажу. У зв`язку із цим лізингові платежі включають як плату за надання майна у користування, так і частину покупної плати за надання майна у власність лізингоодержувачу по закінченні дії договору. Таким чином, на правовідносини, що склалися між сторонами щодо одержання позивачем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність відповідачу, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, відповідно до п.1.1 договору від 18.05.2012 року клієнт бере участь у системі LeaseІТ, зокрема, отримує обладнання та інші товари від постачальників - учасників системи LeaseІТ, а також отримує послуги на умовах, визначених обраним клієнтом Пакетом LeaseІТ, а оператор LeaseІТ зобов`язується на підставі заяви клієнта забезпечити передання клієнту товарів (ІТ-обладнання, запасних частин, комплектуючих, витратних матеріалів тощо) обраним клієнтом Постачальників та надання клієнту послуг, за умовами виконання клієнтом вимог, передбачених пакетом ІТ. Згідно з п.1.2 договору порядок отримання обладнання, інших товарів та послуг клієнтом визначається Правилами про отримання ІТ-обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseІТ клієнтами, які є невід`ємною частиною цього договору (далі по тексту - Правила). Як вбачається з положень розділу 2 договору, укладеного між сторонами, умови, за якими ІТ-обладнання, інші товари та послуги надаються Клієнту, визначаються пакетом LeaseІТ. Згідно укладеного договору, ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» надав відповідачу в оренду на умовах фінансового лізингу обладнання згідно пакету LeaseІТ Десятка, умови якого передбачали платіж при отриманні обладнання - 10%; кількість місячних платежів (крім першого) - 9; розмір місячних платежів - щомісяця рівними частинами; вид договору - фінансовий лізинг; перехід права власності клієнту - виплата повної вартості обладнання. Про передачу обладнання свідчить Акт приймання-передачі майна №120309323 від 23.05.2012 року. Загальна первісна вартість переданого обладнання становить 8285,00 грн. (а.с.15). Відповідно до п.6.2 Правил строк, протягом якого клієнт повинен сплачувати платежі, починається з дня передачі обладнання клієнту і закінчується в останній день останнього календарного місяця встановленого пакетом LeaseІТ строку. Строки та порядок сплати лізингових платежів встановлені п.п. 6.1-6.12 Правил. Як вбачається з наданого ПрАТ «Лізинг ІТ» розрахунку - структури грошових нарахувань та надходжень №2015081148 від 11.08.2015 року на ім`я [PERSON] (особовий рахунок в системі LeaseIT № [NUMBER] ), останній сплатив 828,50 грн., після чого будь-які виплати за договором припинив. Разом з тим, враховуючи викладене та приписи ст.806 ЦК України, ст. ст.1, 2, 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», обов`язок сплатити за товар певну грошову суму виникає у покупця тільки у разі переходу права власності на товар. Однак, в матеріалах справи відсутні будь-які відомості про те, хто є власником предмету лізингу як на час витребування спірних лізингових платежів, так і на час розгляду справи по суті. До того ж, згідно з приписами ч.1 ст.8 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Тобто, в результаті переходу права власності на предмет лізингу має місце заміна лізингодавця в договорі лізингу. З матеріалів справи вбачається, що договір з [PERSON] було укладено ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі СПД ФО [PERSON] , який діяв на підставі довіреності №11030201 від 03 березня 2011 року. Останнім, як постачальником ,предмет лізингу був переданий відповідачу. Виходячи з наведеного, вирішуючи спір, у будь-якому випадку слід встановити власника предмету лізингу та у кого в користуванні перебував останній у спірні періоди, за які лізингодавець вимагає сплати лізингових платежів. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що саме ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» є власником предмету лізингу. Крім того, з матеріалів справи не вбачається, чи укладення договору фінансового лізингу відбулося відповідачем у особистих цілях, чи в результаті здійснення підприємницької діяльності. Вказані суттєві обставини не доведені з боку позивача в розумінні цивільно-процесуального законодавства. Ч.1 ст.81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження підстави для звернення до суду за захистом свого цивільного права через його порушення, невизнання або оспорювання саме ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій». Звертаючись до суду, позивачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст.12 ЦПК України, факту належності йому предмету лізингу, а також цілі лізингу. Також недоведений статус відповідача як лізингоодержувача. Вказані обставини, на думку суду, є суттєвими, оскільки в залежності від них встановлюється характер правовідносин між сторонами та правова норма, яка підлягає застосуванню до них. Розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст.76-81 ЦПК України на підтвердження порушення його прав з боку відповідача, тому суд вважає позов ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» необґрунтованим та передчасним, через що задоволенню не підлягає. Ч.1 ст.141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частина 2 цієї статті встановлює, що у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. Вказаною нормою не передбачено відшкодування витрат відповідача у разі відмови в задоволенні позовних вимог, тому вимоги відповідача про стягнення з позивача понесених ним витрат не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed