Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач по справі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, у якому зазначив, що 15 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем у справі [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а саме видав відповідачу платіжну картку з кредитним лімітом, встановленим договором.Однак, [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим у останньої станом на 30 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 32204,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 7839,38 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 20417,86 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 1937,26 грн.; штрафу (фіксованої частини) - 500,00 грн.; штрафу (процентної складової) - 1509,73 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на користь банка вищевказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати. Не погоджуючись з первісними вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про захист прав споживачів, визнання кредитного договору недійсним (а.с. 168-174), який згодом уточнила (а.с. 199-202).На обґрунтування своїх вимог зазначила, що кредитний договір з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 15 березня 2011 року не укладала, Анкету-Заяву не підписувала, до січня 2014 року вона взагалі не мала жодних кредитних відносин з позивачем у справі, тільки 17 січня 2014 року вона звернулась до відділення ЗРУ ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», розташованого у м. Запоріжжі по вул. Лепіка, 33-А, для отримання банківської кредитної послуги «Оплата частинами» для сплати за навчання в магістратурі Запорізького національного університету. Оскільки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надано оригінал кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року з підписом [PERSON], який, за повідомленням банку, був загублений в архівах банку, а додану до матеріалів цивільної справи копію практично неможливо повністю прочитати, тобто з наданої копії договору неможливо встановити, що сторони досягли згоди за усіма його істотними умовами, позивач за зустрічним позовом, посилаючись на вимоги ст.ст. 215, 216 ЦК України, просить визнати недійсним з моменту його укладення кредитний договір № б/н від 15 березня 2011 року, як такий, що не підписаний [PERSON] та суперечить вимогам чинного законодавства. Ухвалою суду від 11 липня 2016 року вказані позови об'єднані в одне провадження (а.с. 178). У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду заяву, у якій зазначав, що первісний позов підтримує у повному обсязі та просить розглянути його за відсутністю (а.с. 42). З приводу зустрічного позову представником позивача надані письмові заперечення (а.с. 186-190, 191-193, 207-220, 222-236), у яких зазначив, що банком на підтвердження факту укладання кредитного договору та наявності невиконаних кредитних зобов'язань надано копію кредитного договору, розрахунок заборгованості, копію паспорта відповідача, за яким був оформлений кредитний договір, фото клієнта з продуктом, а також виписку по рахунку. Втрата банком оригіналу Анкети-Заяви не є підтвердженням факту не укладання кредитного договору, оскільки з наданих банком доказів вбачається, що [PERSON] активно користувалась кредитними коштами та здійснювала погашення заборгованості, що суперечить твердженням відповідача. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти заявлених первісних вимог заперечував, наполягав та задоволенні зустрічного позову з тих підстав, що такий договір 15 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] не був укладеним, відповідач коштів не отримувала (а.с. 196-198). Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що первісний та зустрічний позови не підлягають задоволенню з таких підстав: Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 15 жовтня 2011 року [PERSON] звернулась до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» із Анкетою-Заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с. 10). У заяві зазначено, що відповідач ознайомилась та згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які їй були надані у письмовій формі (а.с. 10 оборот). Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з пам'яткою клієнта, Правилами надання банківських послуг і Тарифами Банку складає між нею та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 640 ЦК України, договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. У другому абзаці ст. 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з тим, у порушення вищевказаних вимог, позивач за первісним позовом не надав суду належних доказів на підтвердження факту укладання 15 березня 2011 року з [PERSON] кредитного договору, отримання відповідачем кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту, а також його розміру. Так, на підтвердження факту укладання кредитного договору, позивачем за первісним позовом надано суду копію Анкети-Заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 березня 2011 року (а.с. 10), довідку про Тарифи кредитної картки «Visa» (а.с. 11-12), довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 9), а також витяг з Умов та Правил надання банківських послуг (а.с. 13-36), саме ці документи, на думку позивача, складають договір надання банківських послуг. Однак, зі змісту Анкети-Заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку вбачається, що вона відображає лише анкетні дані та місце проживання відповідача та жодних відомостей про прохання отримати кредит не містить. У наданій копії Анкети-Заяви відсутні будь-які дані про те, що сторони погодили всі суттєві умови кредитного договору, зокрема, вид платіжної картки, який [PERSON] бажає отримали, розмір кредитного ліміту на картці на момент її видачі відповідачу, а також те, що відповідач отримала платіжну картку та їй були реально передані кредитні кошти. Не містять таких відомостей ні довідка про Тарифи кредитної картки «Visa», ні витяг з Умов та Правил надання банківських послуг. При цьому суд звертає увагу, що Умови і Правила надання банківських послуг, на які посилається позивач як на частину укладеного з відповідачем кредитного договору, самим відповідачем не підписані, а у відповідній заяві відсутні умови, які б їх дозволяли достовірно ідентифікувати ці «Умови» як додаток до договору, укладеного з відповідачем. Довідка ж про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, на яку позивач за первісним позовом посилається, як на частину кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року, взагалі не стосується вказаного договору, оскільки видана стосовну карткового рахунку [PERSON] № [NUMBER], відкритого 22 жовтня 2013 року, тобто через 2,5 роки після укладення договору, про стягнення заборгованості за яким ставиться питання у позові. В свою чергу, надані позивачем за первісним позовом докази не містять відомостей, що картковий рахунок № [NUMBER] був відкритий саме на виконання умов кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року. Позивачем суду наданий розрахунок, з якого вбачається, що відповідач своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, у зв'язку із чим у останньої станом на 30 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 32204,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 7839,38 грн.; заборгованості по процентам за користуванням кредитом - 20417,86 грн.; заборгованості за пенею та комісією - 1937,26 грн.; штрафу (фіксованої частини) - 500,00 грн.; штрафу (процентної складової) - 1509,73 грн (розрахунок а.с. 5-8). Разом з тим, наданий розрахунок, хоча і стосується кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року, однак заборгованість за ним нараховується з 22 жовтня 2013 року, тобто з дати, яка настала через 2,5 роки після укладення договору, про стягнення заборгованості за яким ставиться питання у позові. Знову ж таки жоден наданий позивачем за первісним позовом документ не містить відомостей, що кредитні кошти за договором № б/н від 15 березня 2011 року [PERSON] були нараховані майже через 2,5 роки після його укладення, тобто 22 жовтня 2013 року. Жодних даних про те, що з 15 березня 2011 року розпочаті кредитні правовідносини між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не містять і надані на виконання ухвали суду виписки по рахунку [PERSON] (а.с. 80-101, 128-138, 212-220, 228-236). Дані виписки свідчать про встановлення відповідачу кредитного ліміту 17 травня 2012 року, тобто більше, ніж через рік після укладення договору, про стягнення заборгованості за яким ставиться питання у позові, та про подальше його збільшення. Однак, жоден наданий позивачем за первісним позовом документ не містить відомостей, що кредитні кошти за договором № б/н від 15 березня 2011 року [PERSON] були нараховані більше, ніж через рік після його укладення, тобто 17 травня 2012 року. Крім того, суд звертає увагу, що ніАнкета-Заява [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку, ні інші документи, які складають договір про надання банківських послуг, не містять відомостей про розмір кредитного ліміту на картці на момент її видачі відповідачу. Не міститься цих даних і у тексті позовної заяви. Зі змісту довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що на момент видачі кредитної картки 22 жовтня 2013 року, видача якої саме за кредитним договором № б/н від 15 березня 2011 року матеріалами справи не підтверджена, кредитний ліміт був встановлений у розмірі 4000,00 грн., а в подальшому збільшений до 4400,00 грн., тоді як заборгованість за кредитом (тілом кредиту), відповідно до позовної заяви та наданого розрахунку, складає 7839,38 грн. При цьому представник позивача не навів ніяких відомостей та не надав жодних доказів щодо того, при яких обставинах та з яких підстав цей кредитний ліміт був так суттєво збільшений. Надані суду Умови та правила надання банківських послуг не містять жодних положень щодо можливості збільшення відповідачу кредитного ліміту та порядку такого збільшення. Зважаючи на істотні розбіжності у документах, які складають кредитний договір № б/н від 15 березня 2011 року, суд за клопотанням представника відповідача витребував у ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» оригінал анкети-заяви позичальника [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку та усіх документів і заяв за її підписом, що надавалися позичальником при укладанні та виконанні цього кредитного договору (а.с. 65-66). Однак за повідомленням банку, надати оригінали вказаних документів не має можливості, оскільки кредитний договір № б/н від 15 березня 2011 року загублений в архівах банку (а.с. 78, 126). Враховуючи, що копія Анкети-Заяви [PERSON] про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку від 15 березня 2011 року, довідка про Тарифи кредитної картки «Visa», довідка про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, а також розрахунок заборгованості та виписки по рахунку містять істотні розбіжності, усунути які шляхом дослідження у судовому засіданні оригіналів документів, які складають кредитний договір № б/н від 15 березня 2011 року, не представляється можливим, суд визнає вказані документи неналежними та недопустимими доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України та не приймає їх до уваги при вирішенні справи по суті. Крім того, на обґрунтування своїх первісних вимог та заперечень проти зустрічного позову, представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у письмових запереченнях також посилається копію паспорта відповідача, за яким 15 березня 2011 року був оформлений кредитний договір. Однак, ці доводи судом не приймаються, оскільки з наданої суду копії паспорту відповідача [PERSON] вбачається, що ця копія була подана та завірена відповідачем 22 жовтня 2013 року, а не 15 березня 2011 року (а.с. 37). Так само не приймає суд як належний та допустимий доказ факту укладення 15 березня 2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] кредитного договору № б/н і фото клієнта з продуктом (а.с. 210 оборот, 211, 226-227), оскільки позивачем за первісним позовом не підтверджено належними та допустимими доказами час їх створення, а самі по собі надані фотографії не можуть підтвердити наявність між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] кредитних правовідносин саме за договором № б/н від 15 березня 2011 року. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не доведено самого факту укладення кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року з відповідачем, відповідно до вимог ст.ст. 640, 1046 ЦК України, отже, у задоволенні первісного позову слід відмовити у повному обсязі. Зважаючи на відсутність доказів факту укладення кредитного договору № б/н від 15 березня 2011 року з [PERSON], суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову відповідача та визнання вказаного договору недійсним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, вимоги позивача за первісним позовом щодо відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed