Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивач ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» 28.11.2016 звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідач в обгрунтування своїх заперечень проти позовних вимог посилався на те, що ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» має право просити суд стягнути з [PERSON] заборгованість у сумі 2656,50 грн., а саме розмір двох платежів, які мав сплатити [PERSON] до 20.12.2013 року та до 20.01.2013 року по 1338,00 грн. кожний у якості компенсацій вартості наданого обладнання. І саме в цій частині відповідач та його представник визнав позовні вимоги, в іншій частині відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав порушення строку позовної давності, про що надав письмову заяву про застосування строку позовної давності. У вказаній заяві також відповідачем зазначено, що сума сукупного індексу інфляції у розмірі 4827,86 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 85,41 грн. також не підлягають стягненню з огляду на те, що позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності в один рік, адже позивачу з 23.09.2013 року було відомо про порушення відповідачем своїх зобов'язань і саме з цієї дати почав перебіг строку позовної давності, який закінчився 23.09.2014 року. Однак, позивач звернувся до суду 28.11.2016 року, тобто с пропуском строку спеціальної позовної давності. Також відповідач заперечував щодо твердження позивача про те, що Правилами отримання обладнання, інших товарів та послуг в системі LeaseIT є невід'ємною частиною договору про отримання обладнання в системі LeaseIT від 31.07.2013 року №120293190, укладеного між ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» в особі СПД ФО [PERSON], який діяв на підставі довіреності № 12102301 від 23.10.2012, та [PERSON], та заперечує щодо нарахованих відповідно до вказаних Правил та зазначених в Структурі грошових нарахувань та надходжень №2016102601 від 27.10.2016 року, які до речі, не підписана уповноваженою особою позивача (а.с. 28) сум заборгованості у загальному розмірі: 86837,15 грн., з яких: 5310,00 грн. компенсація вартості наданого обладнання; 76613,88 грн. плата за прострочення щомісячних платежів; 4827,86 грн. сума сукупного індексу інфляції; 85,41 грн. 3% річних від простроченої суми. В своїх письмових запереченнях, посилаючись на ст.207 ЦК України, представник відповідача зазначив, що правочин вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами), а з огляду на те, що надані ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» Правила (а.с. 13-29) не містять підпису відповідача - [PERSON], такі Правила не можна вважати складовою частиною Договору про отримання обладнання №120293190 від 31.07.2013 року. При цьому зазначив, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Правила зрозумілі відповідачу, укладаючи Договір від 31.07.2013 року, а також те, що Правила містили положення про зобов'язання відповідача, у разі прострочення оплати платежів, сплатити плату за прострочення платежів в порядку та розмірах, визначених Правилами, а також не надано доказів на підтвердження ознайомлення відповідача із порядком та розмірами плати за прострочення платежів. [PERSON] не було відомо про умови фінансування LeaseIT та про штрафні санкції, які ними передбачені. Хоча в підписаній частині договору зазначено, що відповідач ознайомлений і згодний із умовами фінансування LeaseIT, однак, з огляду на те, що вказані Правила не містять підпису Відповідача тому їх не можна вважати складовою частиною Договору про отримання обладнання №120293190 від 31.07.2013 року, отже відповідач не був ознайомлений з штрафними санкціями у разі прострочення платежів, отже вимоги позивача щодо стягнення з відповідача плати за прострочення щомісячних платежів у розмірі 76613,88 грн. є абсолютно безпідставними. Вказані заперечення відповідають правовій позиції та роз'ясненням Верховного Суду України, які викладені в Постанові від 11.03.2015 року по справі №6-16цс15. Крім цього, на думку відповідача, подання позовної заяви позивачем через більше ніж через три роки після порушення відповідачем своїх зобов'язань та виникнення у позивача права на звернення до суду є нічим іншим, як отриманням прибутку, який більш ніж у 16 разів перевищує розмір збитків позивача. На підставі вищевикладеного, представник відповідача - [PERSON] позовні вимоги, які пред'явлені до [PERSON], визнала частково, а саме у розмірі 2656,00 грн., в іншій частині просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» до [PERSON]. Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 30.06.2017 року у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача плати за прострочення щомісячних платежів у розмірі 76613,88 грн. відмовлено, оскільки представник відповідача звернувся до суду із відповідною письмовою заявою про застосування строків позовної давності і суд застосував положення ч. 4 ст. 267 ЦК України. З огляду на те, що відповідно до умов Договору №120293190 від 31.07.2013 року строк виконання зобов'язання [PERSON] був визначений щомісячними платежами (п'ять рівних щомісячних платежів після оплати 16,67 % від вартості ноутбуку) сторонами був визначений строк виконання до 20 числа поточного місяця. Не отримавши черговий щомісячний платіж до 20.09.2013 року позивачу вже 23 вересня 2013 року (21-22 вересня 2013 року - вихідні дні) було відомо про порушення відповідачем своїх зобов'язань і саме з цієї дати почався перебіг строку позовної давності, який закінчився 23 вересня 2016 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду 28.11.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Закон не пов'язує жодною нормою діючого законодавства України сплив строку позовної давності зі строком дії договору, а пов'язує з датою, коли особа дізналась або мала дізнатися про порушення свого права та зі спливом строку виконання зобовязання. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» в частині стягнення з відповідача сукупного індексу інфляції у розмірі 4827,86 грн. та 3% річних від простроченої суми у розмірі 85,41 грн. з огляду на те, що позивачем пропущено строк спеціальної позовної давності в один рік, адже позивачу з 23.09.2013 року було відомо про порушення відповідачем своїх зобов'язань і саме з цієї дати почав перебіг строку позовної давності, який закінчився 23.09.2014 року. Однак, позивач звернувся до суду 28.11.2016 року, тобто с пропуском строку спеціальної позовної давності. Отже, ПрАТ «Лізинг інформаційних технологій» має право на стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 2656,50 грн. розмір двох платежів, які мав сплатити відповідач - [PERSON] до 20.12.2013 року та до 20.01.2013 року по 1338,00 грн. кожний у якості компенсацій вартості наданого обладнання. З матеріалів справи вбачається, що представником відповідача - [PERSON] визнано вказані позовні вимоги, що пред'явлені до [PERSON] у розмірі 2656,00 грн. , з приводу яких представником позивача було надано письмоваі пояснення та були предметом судового розгляду .Однак , судом стосовно вказаних позовних вимог не було ухвалено судове рішення та не вирішено питання про судові витрати. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з приписів ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення та судом не вирішено питання про судові витрати. Суд ухвалює додаткове рішення після розгляду питання в судовому засіданні з повідомленням сторін. Їх присутність не є обов'язковою. Належним чином повідомлені сторони у судове засідання не з'явилися. Їх присутність згідно ст. 220 ЦПК України , не є обов'язковою. З огляду на вищевикладене, дослідивши матеріали цивільної справи , суд приходить до висновку про необхідність винесення додаткового рішення у цивільній справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Лізинг інформаційних технологій» до [PERSON] про стягнення заборгованості для вирішення питання про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості у розмірі 2656,00 грн., що складає два платежі (по 1328,00 грн., які відповідач мав сплатити до 20.12.2013 року та до 20.01.2014 року), та стягнення судового збору в сумі 42,15 грн. відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, якою передбачено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: approved