Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач подала до суду позов до відповідача, який в подальшому уточнювала, та в останній редакції якого просить визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартирою №9 в б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі, оскільки відповідач більше одного року з 24 вересня 2014 року в квартирі не проживає, виїхала в інше, постійне місце проживання, оплату комунальних послуг не здійснює, тому на підставі ч.2 ст.405 ЦК України та ст.71,72 ЖК України втратила право користування спірною квартирою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні з позовом не погодився та зазначив, що відповідач дійсно не проживає у спірній квартирі із зазначеного часу, оскільки позивач постійно з вересня 2014 року і по даний час чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, подає позови до суду про визнання ї такою, що втратила право користування цією квартирою. Проте, на даний час є кілька судових рішень, які набрали законної сили, якими були встановлені ті обставини, що позивач перешкоджає відповідачу користуватись квартирою, та відмовлено позивачу у визнанні відповідачки такою, що втратила право користування спірним житлом, а ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.03.2017 року залишено без змін рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.07.2016 року про вселення [PERSON] у спірну квартиру. З таких підстав вважає, що провадження по цій справі необхідно закрити на підставі п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України через набрання законної сили рішеннями суду, ухваленими або постановленими з приводу спору між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав. Представники третіх осіб - ЖБК-354 «Електрод-2», Хортицького РВ в м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області, Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради по Хортицькому району, у судові засідання не з»явились, пояснень або заперечень за позовом не надали. В судовому засіданні встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 22.05.2014 року на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], позивач здійснила державну реєстрацію свого права власності. Згідно довідки ЖБК- 354 «Електрод-2» від 16.10.2015 року у вказаній квартирі зареєстровані, також, відповідач [PERSON] та її неповнолітня донька [PERSON] [INFO], батьком якої у свідоцтві про її народження зазначено [PERSON]. Позивач та відповідач є рідними сестрами. До укладення договору дарування спірної квартири від 22.05.2014 року ця квартира належала батьку сторін [PERSON]. Згідно відповіді начальника Хортицького РВ від 22.10.2015 року на звернення [PERSON], Хортицький РВ проводив перевірку за її заявою про проникнення до спірної квартири [PERSON] та його сестри, та встановив відсутність у їх діях ознак правопорушення. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.02.2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.04.2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України від 01.10.2015 року, тобто таким, що набрало законної сили, встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 1995 року, коли ще була неповнолітня, та на час переходу квартири у власність [PERSON] постійно проживала у спірній квартирі, та була в ній зареєстрована, а після укладення договору дарування позивач чинить перешкоди відповідачу у проживанні в квартирі. Крім того, цим рішенням встановлено, що в вересні 2014 року чоловік відповідача [PERSON] уклав договір оренди жилого приміщення квартири [ADDRESS], в зв»язку з чим відповідач переїхала проживати в орендоване житло. Іншого житла у відповідача та її неповнолітньої дитини немає. Цим рішенням відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю квартирою №9 в б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі, та зняття з реєстрації. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.02.2016 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 23.03.2016 року, тому набрало законної сили, встановлено, що позивач [PERSON] чинить перешкоди відповідачу [PERSON] у проживанні в спірній квартирі, оспорює її право користування цієї квартирою, будь-якої домовленості між позивачем та відповідачем про звільнення відповідачкою спірної квартири після укладення договору дарування не існувало, тому суд відмовив у задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.07.2016 року [PERSON] була вселена до квартири [ADDRESS]. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 17.10.2017 року у скасуванні вказаного заочного рішення суду було відмовлено, а ухвалою Запорізького апеляційного суду від 15.03.2017 року заочне рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.07.2016 року було залишено без змін, а відтак, набрало законної сили. Вказаним заочним рішенням суду встановлено, що сторони по справі є членами однієї родини, проживали у спірній квартирі з неповнолітнього віку, тому у відповідача збереглось право користування цією квартирою. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Право на житло здійснюється громадянами у порядку, визначеному Житловим Кодексом України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст.ст.71,72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в цьому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до розяснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. Необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником житла та ведення спільного господарства. В даному випадку встановлено як при розгляді цієї справи, так і судовими рішеннями від 02.02.2015 року, 02.02.2016 року та 21.07.2016 року, які набрали законної сили, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі з 1995 року, тобто з неповнолітнього віку, вона та відповідач є членами однієї родини, відповідач набула право користування спірною квартирою будучи членом сім»ї її попереднього власника батька сторін [PERSON], та є членом сім»ї позивачки, а саме її рідною сестрою, вона була зареєстрована та проживала у спірній квартирі і на момент набуття її батьком [PERSON] в 2009 році права власності на цю квартирі, і на момент укладення договору дарування квартири 22.05.2014 року, жодних домовленостей про звільнення вказаної квартири при переході права власності на неї між позивачем та відповідачем немає, тому відповідач зберегла своє право особистого сервітуту щодо спірної квартири. Відповідно до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаними рішеннями судів, які набрали законної сили, встановлено, що відповідачу з боку позивача створюються перешкоди у користуванні спірною квартирою, позивач не визнає право відповідача користуватись цієї квартирою, в тому числі шляхом подання до суду позовів про визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою, що свідчить про те, що відповідач не проживає у квартирі, у якій вона зареєстрована, з поважних причин, а саме з причин невизнання позивачкою її права користування цією квартирою. Волевиявлення відповідача на проживання у вказаній квартирі підтверджується, також, і фактом подання нею позову про вселення у квартиру в січні 2016 року, та наявністю судових рішень, які набрали законної сили в березні 2017 року, якими постановлено вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок подання яких покладається на сторони по справі. Заявивши позовні вимоги в даному випадку, позивач не навела суду жодних причин, з яких необхідно визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою №9 в б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що закон не вимагає будь-яких умов для застосування положень ч.2 ст.405 ЦК України та для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки вона протягом одного року не проживає в квартирі, а також ті доводи, що усі наведені судові рішення не мають відношення до цього спору, так як не пов»язані з цієї справою, з огляду на таке. Частина 2 ст.405 ЦК України передбачає можливість визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у разі відсутності члена сім»ї саме без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В даному ж випадку при розгляд цієї справи та судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено, що відповідач не проживає у квартирі з поважних причин, а саме у зв»язку з перешкодами для її проживання з боку позивачки. Усі наведені судові рішення, які набрали законної сили, стосуються саме спору між позивачем та відповідачем щодо користування квартирою №9 в б.20 по вул.Рубана в м.Запоріжжі, тобто це спори між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав. З аналізу усіх наведених судових рішень та даної позовної заяви вбачається, що позивач вважає, що оскільки вона є власником житла, а відповідач не є членом її сім»ї, не проживає у квартирі з вересня 2014 року, проживає в іншому місці та має інше житло, тому вона втратила право користування цим житлом. Проте, у даній позовній заяві позивач не навела жодних інших підстав для визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою, ніж ті, що вже були предметом дослідження судів, а її позовні вимоги збільшились лише у частині періоду, у який відповідач не проживає в квартирі, тобто з вересня 2014 року до січня 2017 року, коли була подана ця позовна заява. Проте, позивач не надала жодних належних та допустимих доказів, які б дали підстави вважати, що положення відповідача змінилось, вона дійсно не проживає у вказаній квартирі без поважних причин понад один рік, має інше постійне місце проживання. Надані до позову письмові пояснення громадян [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не є належними та допустимими доказами у розумінні ст.57-59 ЦПК України, оскільки вказані громадяни у якості свідків у судовому засіданні допитані не були. Крім того, доказом того, що позиція відповідача щодо її бажання користуватись своїм сервітутним правом на проживання у [INFO] не змінилась, свідчить той факт, що протягом одного року перед подачею цього позову до суду, вона у свою чергу подала до суду позовну заяву про вселення у спірну квартиру, яка була задоволена, а вказане судове рішення набрало законної сили лише в березні 2017 року. Доводи представника позивача про те, що відповідач не сплачує на даний час комунальні послуги, які нараховуються на кількість зареєстрованих в квартирі, суд до уваги не бере, оскільки ці обставини не є передбаченими законом підставами для визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням. З таких підстав суд приходить до висновку про те, що заявлені позовні вимоги не обґрунтовані, тому задоволенню не підлягають. При цьому, суд не бере до уваги і доводи представника відповідача щодо необхідності закриття провадженні по цій справі з підстав п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України через набрання законної сили рішеннями суду, ухваленими або постановленими з приводу спору між тими самими сторонами, про той же предмет і з тих самих підстав, оскільки, як вже було зазначено, позовні вимоги позивача у порівнянні з такими ж позовними вимогами, які були розглянуті у лютому 2016 року, збільшені у частині періоду не проживання відповідача у спірній квартирі, тому не можна погодитись із тим, що попередні рішення судів вирішили по суті ті позовні вимоги, які заявлені у цьому позові в частині їх періоду.

Outcome: dismissed