Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

Позивач просить постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 15000 грн. та 25% річних в сумі 12500 грн. Стягнути з відповідача в його користь судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , 11.04.2016р., позичив [PERSON] 15000 грн. При позичанні коштів відповідач по справі надав йому розписку про суму позичених коштів, термін повернення позики, та розмір відсотків за користування позикою. Згідно складеної розписки кошти повинні були бути повернуті до 01.05.2016р. Час повернення коштів вже давно минув, а відповідач по справі гроші не повертає. Позика вищевказаної суми [PERSON] була оформлена згідно вимог ст.1047 ЦК України у простій письмовій формі у вигляді розписки, яка залишалась у нього. Згідно розписки [PERSON] зобов`язувався повернути 15000 грн. до 01.05.2016р., тобто ним прострочено виконання зобов`язання на 3 роки, тобто 36 місяців. Тому він зобов`язаний повернути йому проценти в сумі 11250 грн. 3 роки * 25% = 75% 15000 грн. : 100% х 75 = 11250 грн. На неодноразові усні попередження про повернення боргу [PERSON] не реагує. Всі ці його дії свідчать про те, що він добровільно повертати борг відмовляється, тобто не хоче виконувати умов договору позики. Позивач [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги уточнив та суду пояснив, що в прохальній частині допущено помилку, а саме зазначено розмір відсотків річних від простроченої суми, 12500 гривень замість 11500 гривень, в зв`язку з чим просить постановити рішення яким стягнути з [PERSON] на його користь борг в сумі 15000 грн. та 25% річних в сумі 11500 грн. Стягнути з відповідача в його користь судові витрати, а саме: судовий збір в розмірі 768,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання на повторний виклик не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив , від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений у встановленому Законом порядку, про що свідчать: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с.23, 32) , від нього не поступив відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що позов належить до задоволення, виходячи з наступного: Згідно ст. 526 ЦК України - зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до вимог ст. 610 ЦК України порушення зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1046 ЦК України - за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Виходячи з положень ч. 2 ст. 1047 ЦК України, допускається пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 р.(№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 р. (№6-50цс16). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Ст. 1049 ЦК України - передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядок, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розписки від 11.04.2016р. (а.с.37), [PERSON] , позичив у [PERSON] , 15000 (п`ятнадцять тисяч) гривень які зобов`язався повернути до 01.05.2016 року, а у випадку прострочення, зобов`язався сплатити проценти у розмірі 25% річних за всю суму за весь строк позики. Із змісту розписки вбачається, що сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) фактично погодили всі істотні умови, як це передбачено в ст. 207 ЦК України і це узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 638 ЦК України. Оригінал розписки долучений позивачем в судовому засіданні до матеріалів справи, свідчить про те, що борг [PERSON] , не повернутий. Як ствердив в судовому засіданні позивач [PERSON] , відповідач [PERSON] , не повернув позичені кошти. Залишок неповернутої суми по договору позики становить 15000 грн. Доказів виконання своїх зобов`язань по поверненню вищезазначеної грошової суми, передбачених ст. 545 ЦК України, відповідач суду не надав. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення заборгованості за позикою та 25% від простроченої суми відповідно до договору у повному обсязі. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі викладеного ст.ст. 524, 526, 625, 1046,1047,1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved