Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Вказує про те, що він є власником квартири, а відповідач, яка є його колишньою дружиною, зареєстрована за вказаною адресою, але фактично у квартирі не проживає з березня 2014р., не сплачує житлово-комунальні платежі та не приймає участі в утриманні житла, її особисті речі в квартирі відсутні. На теперішній час її місцезнаходження та засоби зв`язку невідомі. Перешкод в користуванні житловим приміщення позивач відповідачу не чинив. Своїми діями відповідач порушує права позивача, як власника квартири, а також законні інтереси на отримання субсидії. Представник позивача надав письмову заяву про підтримку позову, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 40, 45). Відповідач про дату, час і місце судового засідання повідомлялась належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 27), однак на пошту за отриманням судових повісток, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з`явилась (а.с. 32, 33, 43, 44), причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається. Разом з тим, 22.12.2020р. до суду поштою надійшла письмова заява від її імені про визнання позову, розгляд справи за її відсутності (а.с. 34). Однак, авторство цієї заяви в суді не підтверджено та викликає сумніви в зв`язку з надходженням її згідно поштового конверту з зареєстрованої адреси місця проживання відповідача, за якою, як стверджує позивач, вона не проживає, отже суд не приймає її до уваги. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред`явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). З наданих суду матеріалів справи убачається, що позивач, згідно Договору дарування квартири від 15.08.2012 року та Витягу про державну реєстрацію права від 30.08.2012р., є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 9, 10). Як вбачається з довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб та відповіді виконавчого комітету Балаклійської міської ради Харківської області, відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 03.01.2013р. (а.с. 11, 27). За рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 05.02.2014р. шлюб, між позивачем та відповідачем, зареєстрований 20.07.2007р., було розірвано (а.с. 12). Від шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13, 14). Суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, суд самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та при вирішенні справи застосовує ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, якою нормою матеріального права потрібно керуватися для вирішення спору. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватися судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. За порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. З наданих матеріалів справи вбачається, що відповідач була зареєстрована у спірному житлі в період шлюбу з позивачем, якому на той час воно належало. Отже [PERSON] набула право користування житлом саме як член сім`ї власника житла. Тому, до спірних правовідносин застосовується ч. 2 ст. 405 ЦК України, якою передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Позивач посилається на те, що відповідач [PERSON] не проживає за зареєстрованою адресою з березня 2014р. На підтвердження цього позивач надав акт обстеження від 16.11.2020р., відповідно до якого в ході перевірки було встановлено, що відповідач за зареєстрованою адресою місця проживання не проживає з березня 2014р., яка після розірвання шлюбних відносин з [PERSON] виїхала з м. Балаклія Харківської області у невідомому напрямку та на теперішній час не підтримує зв`язку з дітьми та колишнім чоловіком, який разом з дітьми фактично проживає в смт. Донець Ізюмського (кол. Балаклійського) району Харківської області, що підтверджено свідками: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). Клопотання про допит в суді вказаних свідків не заявлялось, акт обстеження за своїм змістом є формальним, не убачається на підставі яких здобутих в ході складання акту фактичних обставин зроблені викладені у ньому висновки, не перевірялося житлове приміщення на фізичну відсутність у ньому відповідача, її особистих речей тощо і не перевірялося її фізичне проживання за іншою адресою. Натомість позивач надав ще один акт від 15.07.2020р., затверджений 10.08.2020р., складений комісією у складі депутата Донецької селищної ради та класного керівника 6-Б класу Донецької ЗОШ № 1, в якому навчається дитина [PERSON] , з якого встановлено, що дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом з батьком, який з матір`ю дитини перебуває у розлученні з 2013р. і фактично вона з сім`єю не проживає з літа 2013р., зареєстрована в м. Балаклія Харківської області, зі своєю донькою не спілкується, станом здоров`я та її життям не цікавиться, участі у вихованні доньки не приймає (а.с. 15, 16). Однак, цей акт не може слугувати доказом не проживання відповідача за зареєстрованою адресою з березня 2014р., оскільки таких відомостей не містить. Таким чином, позивачем не надано достатньої сукупності допустимих доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, не доведено відсутності відповідача у житлі без поважних причин понад встановлені законом строки, втрату нею зацікавленості у спірному житлі. До того ж, направлення 22.12.2020р. від імені відповідача заяви про розгляд справи за її відсутності та визнання позову з її зареєстрованої адреси місця проживання, ставить під сумнів обставини, викладені в позовній заяві. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed