Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-19 00:00:00

Позивач просить визнати за ним право власності на 1 / 2 частину квартири за адресою [ADDRESS] , та стягнути з відповідачки 159 646 грн.. Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 14.01.1978 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою. 08.08.1995 рішенням суду шлюб було розірвано, але фактично зберегли сім`ю і продовжили жити разом. 12.03.2013 купили квартиру за адресою [ADDRESS] . У квартирі разом зробили ремонт. За час перебування у шлюбі накопичили кошти у сумі приблизно 13 000 доларів США, які зберігалися на депозитних рахунках відповідачки в установах банків. У липні 2019 року дізнався, що 27.02.2013 позивачка отримала свідоцтво про розірвання шлюбу. Позивач вважає, що зазначене майно є спільною сумісною власністю з відповідачкою, а тому має право на половину від нього. У обґрунтування позову позивач надав, копії свідоцтва про розірвання шлюбу, рішення суду яким шлюб розірвано, витяг про реєстрацію спірної квартири за відповідачкою, довідку про розмір пенсії у 2019 році на суму 40604,32 грн., про доходу за три квартали 2019 року у сумі 8 480,88 грн.. За клопотанням позивача отримано виписки з рахунків відповідачки. Відповідачка подала відзив у якому повістю позов не визнала. Заперечення мотивувала тим, що дійсно шлюб було розірвано судовим рішенням. Однак після того залишилися жити разом, але життя не склалося. У них не було спільного господарства, у кожного були свої кошти. Вона сам аза рахунок своїх доходів відкладала накопичення. За життя їй допомагав батько. Від батька у спадщину залишилася квартира, яку продала. У 2013 році купила спірну квартиру не перебуваючи у шлюбі з позивачем. Тому вважає, що спірна квартира є її особисто власністю. Окремо просила застосувати строк позовної давності. Позивач надав відповідь на відзив у кому заперечив проти відзиву. Вважає, що вірною датою офіційного розірвання шлюбу є 27.02.2013 згідно свідоцтва про розірвання шлюбу. Одна і після цієї дати жили сім`єю до травня 2014 року. Квартира отримана від батька набута за договором довічного утримання а тому є спільною сумісною власністю. Також вказав, що заявлений позов не є позовом про поділ спільного майна, а про визнання права власності і відповідно ним не пропущений строк позовної давності. Відповідачка подала заперечення. Знов зазначила, що вважала шлюб припиненим з 08.08.1995 року. З того часу не вела спільного господарства з позивачем, не будували спільних планів на майбутнє. Позивач не вважав її дружиною, а тому часто ображав, принижував давав стусанів. Іншого житла, окрім квартири у [ADDRESS] , у них не було. Вони були вимушені жити разом під одним дахом. Із-за правової необізнаності не поспішала отримувати свідоцтво про розірвання шлюбу. У 1997 році батько склав заповіт на її користь на усе майно. Однак у 2004 році він став жити з жінкою і щоб їй нічого не дісталося у спадок, уклала з батьком договір довічного утримання. Після батька також у спадок залишилася значна сума коштів. Відповідачка також зазначає, що здає земельний пай в оренду і від цього має прибуток. При розгляді іншої справи за позовом [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою позивач визнає той факт, що давно не веде спільне господарство, спільним побутом не пов`язані, тобто не є сім`єю. 31.07.2020 за клопотанням позивача в установах банків витребувані документи про наявність вкладів у відповідачки. Зазначена ухвала виконана. У судовому засіданні позивач позов підтримав. Окремо дав покази як свідок і пояснив, що перебував у шлюбних стосунках з відповідачкою до березня 2014 року. До того часу працював і мав доходи, усі кошти вносив у бюджет сім`ї. У зв`язку з цим мали значні заощадження. За спільні кошти придбали спірну квартиру для сина за 27 000 доларів США. Підшукуванням квартири займалася відповідачка. Він лише радив їй квартири для зручності у проведенні ремонту. На придбання квартири використали кошти отримані за рахунок проданої квартири батька позивачки, та за рахунок заощаджених коштів. Разом з відповідачкою зробили ремонт у квартирі. Особисто зробив у квартирі столярку(двері), усю еклектику, плінтуса, устеляв підлогу, розкладав лінолеум, переробляв сантехніку. Орієнтовно у березні 2014 року, після закінчення ремонту відповідачка перейшла жити у квартиру. Про реєстрацію розлучення дізнався у 2020 році за місяць до подачі позову у цій справі. Про рахунки відповідачки взагалі не знав. Однак з власних підрахунків вважає, що було збережено близько 13 000 доларів США. Відповідачка в судовому засіданні повністю підтримала заперечення. Зокрема зазначила, що розлучилася з чоловіком оскільки той зловживав спиртним та ображав її. Після розірвання шлюбу відносини не поновлювалися. Жили у одній квартирі але не мали ніяких відносин, мали окремі кошти. Комунальні послуги оплачувала самостійно. Квартиру купила за власні кошти які отримала від продажу квартири, що досталася у спадок, коштів які знайшла у речах батька та за рахунок власних накопичень. Мала грошові вклади у АТ «Приватбанк», але вважає кошти виключно своїми, оскільки внесені за рахунок власних коштів і у період вже задовго після реєстрації розірвання шлюбу. Для вкладів від 17.10.2013 на суму 70 000 грн. і вклад 18.01.2014 на суму 72 800 грн., використовувалися одні й ті кошти, оскільки це було переукладання тримісячного депозиту. Суд, заслухавши пояснення, покази свідків, вивчивши матеріали справи, встановив, що з 14.01.1978 по 27.02.2013 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, шо підтверджується відповідними свідоцтвами про шлюб та про розірвання шлюбу. 08.08.1995 Ковпаківський районний суд м.Суми ухвалив рішення у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, справа №2-1117/1995. Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Суд встановив, що шлюбні відносини між сторонами припинені 1,5 місяця до ухвалення рішення через пияцтво чоловіка та сварки. На підставі зазначеного рішення 27.02.2013 видане свідоцтво про розірвання шлюбу між сторонами. 03.12.2004 відповідачка уклала договір довічного утримання з [PERSON] за договором вона набула прав на квартиру за адресою [ADDRESS] , що підтверджується відповідним договором. 04.12.2012 відповідачка продала зазначену квартиру за відповідним договором. Ціна продажу у договорі зазначена 114 778 грн. 20.03.2013 відповідачка за договором купівлі продажу квартири купила двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] , ціною 216 000 грн.. Відповідачка у АТ «Приватбанк» мала депозитні вклади. Так 17.10.2013 відкрила депозитний вклад і внесла 70 000 грн., 18.01.2014 - 72 800 грн., що підтверджено відповідною довідкою №20.1.0.0.0/7-20201008/4990. Під час розгляду судом допитані свідки сторін. Свідок позивача [PERSON] , пояснив, що з 1996 року живе поряд у квартирі за адресою [ADDRESS] . З того часу знає сторін як сусідів та вважає порядною сім`єю. У їхній квартирі був дуже давно. Зі слів сусідки по під`їзду дізнався, що сторони у розлученні. Втім свідок визнав, що не підтримував близьких стосунків зі сторонами, а тому про їх сімейні відносини нічого сказати не може. Зробив висновок, що гарна сім`я лише з того що бачив їх разом колись, про них ніхто погано не розказував. Свідок відповідачки [PERSON] , пояснив суду, що є сином сторін, батько з матір`ю жили дуже погано. Батько зловживав спиртним, бив матір та бив його. Вони ніколи спільно ніколи не святкували, свята, дні народження. Ніколи не проводили вільний час разом. Жили вони усі разом у одній квартирі. Батько мав свій бюджет, мати свій. Батько кошти на спільні потреби не надавав. Усі займали окремі кімнати. Мати жила у залі, батько займав маленьку спальню, а свідок більшу спальню. Про отримання свідоцтва про розірвання шлюбу дізнався у 2015 році. Свідок відповідачки [PERSON] , пояснила, що з 1996 року проживає у [ADDRESS] , та приблизно з того часу знає сторін. Обставини перебування сторін у шлюбі та припинення відносин свідку не відомі. Єдине вказала, що у відповідачки були побої на тілі, синець під оком, яких завдав з її слів чоловік. Свідок відповідачки [PERSON] , пояснила, що працювала разом з відповідачкою приблизно з початку 2000-х років і до її звільнення приблизно до 2012 року. З її слів може сказати, що жили вони з чоловіком погано. Чоловік застосовував до неї силу, від чого у неї були синці. Відповідачка мріяла поїхати від чоловіка. Спільного господарства вони не вели, адже чоловік (позивач по справі) коштів на утримання житла та придбання їжі не надавав. Свідок відповідачки [PERSON] , пояснила, що у 1994-1995 роках отримала квартиру і проживає у [ADDRESS] , та приблизно з того часу знає сторін. Між ними часто виникали сварки. Жили вони по окремих кімнатах, [PERSON] у малій спальні, відповідачка у залі, син з дружиною у великій спальні. Ураховуючи наведені факти, вочевидь вбачається, що зареєстрований шлюб між сторонами тривав з 14.01.1978 по 27.02.2013, тобто до дня реєстрації розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідачка купила спірну квартиру. Позивач всупереч положенням ст. 81, 83, 175, 177 ЦПК України не надав суду належних, достатніх і переконливих доказів набуття прав на спірну квартиру як спільну сумісну власність з відповідачкою. Не довів перебування у сімейних відносинах з відповідачкою на момент придбання квартири. Позивач так само не надав доказів походження коштів внесених позивачкою на депозит у період після розірвання шлюбу. Саме перебування у шлюбних відносинах без установлення факту ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними (постанова Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі № 6-1026цс15); Вирішуючи питання щодо правового режиму майна набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу , суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності (постанова Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 359/8985/17, провадження № 61-41967св18); Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст.74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу у період, протягом якого було придбано спірне майно (постанова Верховного Суду України від 20.02.2012 року у справі № 6-97цс11). Для обґрунтування позиції у даній категорії спорів часто використовують і показання свідків, якими можуть бути родичі, сусіди, спільні друзі, тощо. Однак, як зазначає Верховний Суд, покази свідків не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу (постанова Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 129/2115/15-ц, провадження № 61-2080св18, постанова Верховного Суду від 24.09.2020 року у справі № 534/1318/17 провадження № 61-1821 св19). За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Разом з тим, згідно із ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл. 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч. 2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч положенням ст.ст. 81, 83, 175, 177 ЦПК України позивач не надав належних, достатніх і допустимих доказів на встановлення обставин для ухвалення рішення з підстав заявленого позову. Позивач заявляючи позов обмежився лише доводами про те, що перебував у шлюбних відносинах з відповідачкою щонайменше до березня 2014 року. При цьому він окрім своїх показів не надав будь-яких доказів на підтвердження існування шлюбу з позивачкою після реєстрації розірвання шлюбу. Відповідачка в цілому підтвердила припинення шлюбних відносин до реєстрації розірвання шлюбу. Ураховуючи наведене вбачається, що позивач на надав доказів набуття спірного майна у період перебування з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах після реєстрації розвівання шлюбу. Відтак слід відмовити у задоволенні заявленого позову. Інші доводи сторін та надані докази не спростовують встановлених обставин та наведених висновків суду. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed