Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах недієздатного [PERSON], в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачу, в рахунок погашення частини боргу боржника [PERSON] за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719 від 28.03.2007 року. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначив, що 28.03.2007 року між Публічним акціонерним товариством ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти - окремими траншами в межах максимального ліміту заборгованості позичальника за кредитом у сумі 1 190 000 доларів США, зі сплатою 12,5 % річних, комісій та кінцевим терміном погашення заборгованості по Кредиту до 27 березня 2022 року, на умовах визначених Кредитним договором. В якості забезпечення цього зобов'язання, між позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір №02-10/1021 від 28.03.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1504, відповідно до якого передано в іпотеку наступне нерухоме майно, а саме: - житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належав на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок серії [NUMBER], виданого 05.06.2002 року Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 465 від 12.04.2002 року, право власності на який зареєстроване згідно з реєстраційним написом на право встановлювальному документі, що зроблений 07.06.2002 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим номером 7191 та записаний у реєстрову книгу № Д.192-173. - земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель, що належала на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Київською міською радою 13.11.2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72-2-00778. Крім того, обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що Києво-Святошинським районним судом Київської області прийнято рішення від 23.09.2014 року у справі № 369/3532/14, яким визнано недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719 від 28.03.2007 року, укладений між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та іпотечний договір, укладений між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк». Позивач зазначає, що за період знаходження справи на стадії касаційного провадження було вилучено запис про обтяження предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що надало можливість [PERSON] здійснити відчуження нерухомого майна третій особі [PERSON], який в подальшому відчужив це майно відповідачеві. Звертаючись з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника нерухомого майна, ПАТ «Укрсоцбанк» зазначав, що оскільки рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23.09.2014 року скасовано, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису, а відповідач набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, навіть, якщо він є добросовісним набувачем і не знав про наявність іпотечного обтяження. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити та звернути стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки: житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду клопотання про зупинення провадження у справі, в якому пояснив, що відповідач позов не визнає, оскільки вона є добросовісним набувачем спірного житлового будинку та земельної ділянки, а про обставини, що передували придбанню спірного майна відповідач дізналася лише тоді, коли ознайомилася з позовною заявою поданою до Солом'янського районного суду м. Києва. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилася, від її представника до суду надійшли письмові заперечення, в яких вона просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки вартість майна, яке є предметом іпотеки, значно занижена. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, а тому суд вважав за можливе розглядати справу за її відсутності. Суд, заслухавши представника позивача, представника 3-ї особи [PERSON], врахувавши думку представників відповідача та 3-ї особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 28 березня 2007 року між Публічним акціонерним товариством ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719, відповідно до умов якого, позивачем надано кредит окремими частинами в межах максимального ліміту заборгованості в сумі 1 190 000 дол. США, зі сплатою 12,5 % річних, комісій та кінцевим терміном погашення заборгованості по Кредиту до 27 березня 2022 року, на умовах визначених Кредитним договором (т. 1 а.с.а. 14-19). Надання кредиту [PERSON] підтверджується наданими позивачем заявами на видачу готівки (т.2 а.с.а.с. 4-33) та листом [PERSON] Голові Правління ПАТ «Укрсоцбанк» від 22 червня 2013 року про визнання заборгованості та бажання передати у власність позивачу іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості (т.2 а.с. 34). З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між позивачем та [PERSON] укладено Іпотечний договір №02-10/1021 від 28 березня 2007 року (т.1 а.с. 30-33), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. та зареєстрованого в реєстрі за № 1504, відповідно до якого передано в іпотеку житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м. та знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та призначена для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Судом встановлено, що на момент укладення іпотечного договору, нерухоме майно належало на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок серії [NUMBER], виданого 05 червня 2002 року Солом'янською районною в м. Києві державною адміністрацією на підставі розпорядження Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації № 465 від 12 квітня 2002 року (т.1 а.с. 54), право власності зареєстроване згідно з реєстраційним написом на правовстановлювальному документі, що зроблений 07 червня 2002 року Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна за реєстровим номером 7191 та записаний у реєстрову книгу № Д.192-173 та Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Київською міською радою 13 листопада 2000 року та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 72-2-00778 (т.1 а.с. 55). В подальшому, між сторонами було укладено Договір № 1 від 02 червня 2009 року про внесення змін до Договору кредиту № 524/76719 від 28 березня 2007 року (т.1 а.с. 24), відповідно до якого сторони дійшли згоди щодо внесення змін в порядок погашення відсотків, а саме: сплата процентів, що були нараховані за користування кредитними коштами в період з 01.10 2008 року по 31.05.2009 року у розмірі 20 550 (двадцять тисяч п'ятсот п'ятдесят) дол. США 09 центів в термін до 10 серпня 2009 року включно та Додаткову угоду № 1 від 20 травня 2009 року до Договору кредиту № 524/76719 від 28 березня 2007р., відповідно до якої сторони дійшли згоди про зміну графіка погашення основного боргу, який станом на 20 травня 2009 року становив 1 031 336,00 дол. США зі сплатою 14 % процентів річних Також, між сторонами кредитного договору укладено Договір № 1 від 07 вересня 2009 року про внесення змін до Договору про надання відновлювальної лінії № 524/76719 від 28 березня 2007 року (т.1 а.с. 26), відповідно до якого сторони дійшли згоди здійснити переведення умов кредитування позичальника: з відновлювальної кредитної лінії на не відновлювальну кредитну лінію та у зв'язку із відсутністю у позичальника наміру в подальшому отримувати транші кредиту сторони встановили, що розмір фактичної заборгованості по всіх виданих траншах кредиту на день укладення цього Договору, складає у розмірі 1 024 724,00 дол. США. З наданих позивачем документів, вбачається, що позичальник звертався до позивача із заявою щодо проведення реструктуризації боргу, у зв'язку з чим, між позивачем та [PERSON] укладено Договір про внесення змін від 31 травня 2011 року до Договору про надання відновлювальної лінії № 524/76719 від 28 березня 2007 року (т.1 а.с. 29), відповідно до якого сторони дійшли згоди змінити валюту Кредиту та перевести суму Кредиту 1 018 034, 42 доларів США в гривню за курсом 7, 987 грн. за 1 долар США, що становить станом на дату укладення договору про внесення змін 8 131 040, 91 грн. та встановити максимальний ліміт кредитування та рефінансування заборгованості за нарахованими процентами в сумі 1 146 256, 14 грн. Таким чином, максимальний ліміт заборгованості за кредитом складає 9 277 297, 05 грн. на дату укладення договору про внесення змін від 31 травня 2011 року до Договору про надання відновлювальної лінії № 524/76719 від 28 березня 2007 року. Починаючи з 31.05.2011 року по 31.05.2013 року включно, процента ставка за Договором кредиту встановлюється в розмірі 14% річних. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Як визначено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Свої зобов'язання позивач виконав повністю, однак в порушення умов кредитного договору [PERSON] не виконуються взяті на себе зобов'язання щодо погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, в результаті чого виникла заборгованість в розмірі 20 196 441 грн. 54 коп. Матеріалами справи підтверджується звернення позивача до [PERSON] та [PERSON] з вимогами погасити заборгованість за Кредитним договором та попередження звернення стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором у разі невиконання цих вимог (т.1 а.с.а.с. 44-45, 46, 47-48, 49, 50). Однак, [PERSON] в добровільному порядку грошові кошти не повертає і користується ними до теперішнього часу. Крім того, предмет іпотеки у власність банку теж не передано. Разом з тим, судом встановлено, що рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 березня 2014 року у справі №369/1788/14-ц, позичальника [PERSON] визнано недієздатним, призначено його опікуном [PERSON] (т. 1 а.с.а.с. 65-67). Згідно наданих позивачем доказів, вбачається, що за заявою [PERSON], Києво-Святошинським районним судом Київської області прийнято рішення від 23 вересня 2014 року у справі № 369/3532/14 відповідно до якого, суд визнав недійсним договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 524/76719 від 28 березня 2007 року, укладений між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») та додаткові угоди нього (т.1 а.с.а.с. 68-71). Також, Києво-Святошинським районним судом було визнано недійсним іпотечний договір, укладений між [PERSON] та акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») за № 02-10/1021, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. за реєстраційним № 1503. За результатами перегляду вищезазначених рішень суду, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 червня 2015 року у справі № 6-45464 св 14, рішення Києво-Святошинського районного суду від 23 вересня 2014 року у справі № 369/3532/14 та ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (т.1 а.с.а.с. 76-83). За твердженнями позивача, за період знаходження справи на стадії касаційного оскарження, третіми особами було вилучено запис про обтяження предмету іпотеки з Державного реєстру іпотек та з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, що надало [PERSON] можливість здійснити відчуження предмету іпотеки на користь третіх осіб. Судом перевірено інформацію щодо відчуження майна третім особам та встановлено, що 26 грудня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 808 та Договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 807 (т. 1 а.с.а.с. 61, 62). В подальшому, 12 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №199 та Договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гарасютою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 198 (т. 1 а.с.а.с. 63, 64). Відповідно, до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 10 серпня 2015 року №42020537, судом встановлено, що нерухоме майно, яке являється предметом іпотеки належить на праві власності відповідачу (т. 1 а.с.а.с. 56-57). Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави припинення іпотеки, до яких, зокрема, належать: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Пунктом 6.3. Іпотечних договорів передбачено, що цей договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобов'язання. Дія цих Договорів також є припиняється з інших підстав, передбачених чинним законодавством України, зокрема Законом України «Про іпотеку». Враховуючи те, що рішення про визнання недійсним іпотечного та кредитного договору скасоване, основне зобов'язання за Кредитним договором не виконано, то дані обставини дають підстави стверджувати, що іпотечний договір діє і може бути припиненим у разі виконання основного зобов'язання за Кредитним договором. Беручи до уваги те, що відповідач набув право власності на нерухоме майно, яке було обтяжене іпотекою та те, що такий запис було вилучено на підставі скасованого рішення суду про визнання іпотеки недійсною, то дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, до правовідносин сторін застосовується стаття 23 ЗУ «Про іпотеку» та поширюється її дія на відповідача, крім того, зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором. Така позиція узгоджується з висновками Верховного суду України, викладених в постанові від 13 травня 2015 року у справі №6-53цс15 та постанові від 02 вересня 2015 року у справі 6-639 цс 15. Враховуючи притаманний інституту іпотеки принцип слідування, який закріплений в ст. 23 Закону України «Про іпотеку», при переході права власності на предмет іпотеки до іншої особи, право іпотеки зберегло свою силу. Новий власник нерухомого майна прийняв на себе всі його права та обов'язки іпотекодавця. В силу цієї норми, особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки, навіть, якщо він є добросовісним набувачем і не знав про наявність іпотечного обтяження. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. При цьому, аналіз змісту положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що правовий режим майна, яке знаходиться в іпотеці, не змінюється незалежно від кількості правочинів, за якими право власності переходило до інших набувачів такого права. Тому до нового власника предмета іпотеки - [PERSON] переходять всі права і обов'язки іпотекодавця за іпотечним договором у тому ж обсязі і на тих же умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Чинне законодавство не встановлює залежність збереження права іпотеки від добросовісності чи недобросовісності нового власника предмету іпотеки, а також від його обізнаності про обтяження придбаного нерухомого майна чи оспорювання в судовому порядку права іпотекодержателя на це майно на момент його придбання. Будь-яких обмежень або виключень, які б дозволяли звільнити особу, що придбала іпотечне майно від переведених на нього обов'язків іпотекодавця на підставі того, що при укладенні договору купівлі-продажу вона не знала про наявність іпотечного обтяження, законом не передбачено. Тому, суд приходить до висновку, що згідно чинного законодавства, іпотекодержатель може пред'явити вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки до нового власника, який є добросовісним набувачем при повному збереженні договору купівлі-продажу предмета іпотеки, тобто, без попереднього визнання цього договору недійсним. Таким чином, в результаті порушення [PERSON] умов договору щодо повернення кредитних коштів у встановлені строки, позивач отримав право на звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на нерухоме майно, що передано в іпотеку. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України, одним із видів застави є іпотека - застава нерухомого майна. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті Кредитного договору. Так, відповідно до ст. 1049 ЦК України, передбачено, що Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику - грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, встановлено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 1050 чітко встановлено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, передбачено, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом - ст. 525 ЦК України. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» передбачено що, іпотека це - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Цією ж статтею закону передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя. Пунктом 4.1. Іпотечного договору сторони встановили, що у разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 4.2. Іпотечного договору передбачено, що у разі порушення Іпотекодавцем обов'язків, встановлених цим Договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання Основного зобов'язання, а в разі його не виконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 4.5. Іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (підпункт 4.5.3. Іпотечного договору). Тобто, передбачений наведеними нормами договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, повинні відповідати загальним положенням про договір, установленим розділом II книги п'ятої Цивільного кодексу України. Таким чином, у разі встановлення такого способу звернення стягнення у відповідному договорі, іпотекодержатель на підставі частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України має право вимагати застосування його судом. Статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції від 23.02.2006 року передбачена можливість укладання договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тобто вільне волевиявлення сторін, а не диспозитивне зобов'язання на укладення такого договору. Крім того, слід зазначити, що цими статтями передбачено саме позасудовий порядок задоволення вимог іпотекодержателя, а в разі позовного провадження таке задоволення здійснюється на підставі застереження в договорі, з урахуванням норм чинного законодавства. Із змісту частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Відповідно до частини 1 статті 39 Закону України «Про іпотеку» та частини 2 статті 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються: 1) загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті обтяжувачу з вартості предмета забезпечувального обтяження; 2) опис рухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги обтяжувача; 3) заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; 4) спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону; 5) пріоритет та розмір вимог інших обтяжувачів, на користь яких встановлено зареєстроване обтяження, які підлягають задоволенню з вартості предмета забезпечувального обтяження; 6) початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Відповідно до Висновку про вартість майна від 30 липня 2015 року, наданого суб'єктом оціночної діяльності ПП «Енергомакс» (сертифікат №531/15 від 25.06.2015 року) в рамках Звіту про оцінку вартості майна (т.1 а.с.а.с. 93-143), вартість житлового будинку, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], складає 10 775 000 (десять мільйонів сімсот сімдесят п'ять тисяч) грн. 00 коп. без ПДВ. та вартість земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], складає 3 225 600 (три мільйона двісті двадцять п'ять) грн. 00 коп. без ПДВ. Дослідивши висновки про вартість майна, судом встановлено, що метою оцінки було визначення оціночної вартості об'єктів оцінки для звернення стягнення на предмет оцінки шляхом набуття у власність, а тому, суд приймає вказаний Звіт, в якості належного та допустимого доказу у справі та застосовує його для встановлення ціни предмету іпотеки. При цьому, суд критично оцінює наданий представником 3-ї особи [PERSON] Звіт про оцінку майна №LP-151019-2994 від 16 жовтня 2015 року (т. 2 а.с.а.с. 94-114), оскільки відповідно до рецензії від 17 листопада 2015 року на звіт про оцінку майна №LP-151019-2994 (т.2 а.с.а.с. 206-215) рецензентом надано зауваження, а саме у звіті не проведений аналіз особливостей локального місця розташування домоволодіння і не застосовані відповідні коригуючи коефіцієнти до їх вартості; не проведене коригування вартості домоволодіння на суттєву різницю в їх площі; не коректо вибраний об'єкт порівняння №2 (домоволодіння) по місцю розташування - мікрорайон Жуляни, тоді як об'єкт оцінки та інші об'єкти порівняння розташовані в мікрорайоні Совки; некоректно (необґрунтовано) вибрані об'єкти порівняння (земельні ділянки) по місцю розташування: об'єкт оцінки знаходиться в мікрорайоні Совки, а всі об'єкти порівняння (земельні ділянки) знаходяться в мікрорайоні Жуляни; відсутній аналіз ринку земельних ділянок в мікрорайоні Совки і Жуляни та не наданий висновок щодо їх однакової інвестиційної привабливості; необґрунтована відсутність коригування їх вартості в залежності від місця розташування і площі; у звіті відсутня письмова заява оцінювача як того вимагає Національний Стандарт №1 «Загальні засади оцінки і майнових прав». Відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» визначені підстави, за наявності яких припиняється іпотека, а саме: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Суд зазначає, що матеріали справи не містять підстав, як конкретно визначених вказаною нормою, так і інших підстав, передбачених цим Законом для визнання припиненою іпотеки за Іпотечним договором і, відповідно, для визнання припиненими правовідносин за цим договором. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі статтею 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому, суд зазначає, що заявлений позивачем позов є захистом вже існуючого права, що виникло на підставі застереження в договорі іпотеки, яке законодавцем визначено як самостійна підстава виникнення права власності. Враховуючи, те що матеріалами справи підтверджено, а відповідачем, в порядку не спростовано, факт наявності заборгованості позичальника за Кредитним договором, позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» права власності на житловий будинок, що позначений на плані літерою «А», загальною площею 465,9 кв.м., житловою площею 154,0 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 0,1008 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що є предметом іпотеки за Іпотечним договором №02-10/1021 від 28.03.2007 року, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до статті 88 ЦПК України судовий збір у розмірі 3654,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved