Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

Позивач, посилаючись на ст. 32 Конституції, рішення Конституційного суду України №2-рп/2012 від 20.01.2012р. обгрунтовує свої вимоги тим, що 18.09.2015р. ним, як представником за довіреністю його матері [PERSON] , було отримано листа-запрошення Управління соціального захисту населення Конотопської районної державної адміністрації із змісту якого чітко і однозначно стверджується, що його мати перебувала в лікарні на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Конотопської ЦРЛ ім. Акад.М.Давидова з 29 липня 2015р. по 05.08. 2015р. включно і не могла фізично піднятися із ліжка. Такі дії свідчать про явну неповагу та втручання в особисте (приватне) і сімейне життя позивача оскільки вказані дії повязані із збиранням , зберіганням використанням конфіденційної інформації позивача, оскільки вказана інформація повязана з ним та членом його сімї його матірю. Вказані дії відповідача не були повязані з інтересами національної та громадської безпеки , економічного добробуту та прав людини , то він, як член сімї своєї матері, має право на захист свого порушеного особистого немайнового права від протиправних (незаконних) зазіхань відповідача на сферу свого приватного життя, яке може бути порушене тільки за його згодою. Посилається на ст.1167 ч.1 ЦК і вказує, що своїми протиправними діями щодо збирання, зберігання, використання та порушення конфіденційної інформації у відношенні нього, вираженою неповагою та втручанням до його особистого (приватного) і сімейного життя відповідач завдав йому моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, які він зазнав від протиправних дій відповідача щодо нього та його матері. Просить визнати дії відповідача щодо збирання , зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про нього [PERSON], а саме відомостей про перебування його матері на стаціонарному лікування в неврологічному відділенні комунального закладу Конотопська районна центральна лікарня ім.академіка [PERSON] з 29.07.2015р. по 05.08.2015р. включно, незаконним та такими що є втручанням в його позивача по справі- особисте та сімейне життя. Та просить в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди стягнути із відповідача 50 тис. грн. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримав і додатково пояснив, що його мати працювала в Управлінні праці та соціального захисту населення Конотопської районної державної адміністрації і в січні 2005р. була звільнена в звязку із скороченням штату. Мати з цим не погодилася і звернулася за захистом своїх прав до суду. В липні 2015р. постановою Вищого Адміністративного суду України була поновлена на вказаній посаді. А у відношенні інших вимог справа була направлена на повторний розгляд до Сумського окружного адміністративного суду в якому інтереси своєї матері він представляв за дорученням. В ході розгляду справи сторона відповідача продовжувала розповсюджувати конфедеційну інформацію щодо його матері навіть про те, що мати знаходилася на лікуванні в Конотопській ЦРЛ. Його мати була зареєстрована в [INFO], але за станом здоровя проживала в нього в м. Києві і відповідач на його адресу на імя матері, а потім і на його імя направляв листи з пропозицією зявитися матері до них і представити відповідні документи для виконання рішення суду. І в цих листах також розповсюджував конфіденційну інформацію про члена його родини. А потім таку ж інформацію ще і із епікризом хвороби. Оскільки посада матері була скорочена, а суд поновив її на ту роботу, якої вже не існувало, вони в позовних вимогах одночасно ставили питання щоб суд зразу ж перевів її на іншу посаду. Однак це питання судом не було вирішено. І вони звернулися до Вищого адміністративного суду України (ВАС ) щоб він виніс додаткове рішення. ВАС виніс таке рішення, однак в задоволенні цих вимог відмовив. В ході розгляду справи в Сумському окружному адміністративному суді мати його померла. З позовом до місцевого суду із вказаним питанням, яке зараз розглядається в суді, мати не зверталася. Але його, як члена сімї, вказаними діями відповідача також порушені права які він виклав. Просить задоволити його вимоги. Представники відповідача вимог позову не визнали і пояснили, що [PERSON] працювала в управлінні праці та соціального захисту населення Конотопської райдержадміністрації на посаді соціального інспектора і була державним службовцем. Її посада була скорочена і в січні 2005р. вона була звільнена з посади. [PERSON] з цим не погодилась і звернулася до адміністративного суду про поновлення її на роботі. Рішеннями судів першої та другої інстанції в задоволенні її вимог було відмовлено. Однак через десять років постановою Вищого адміністративного суду України від 22.07.2015р. рішення судів попередніх двох ланок було скасовано. [PERSON] поновлено на посаді соціального інспектора спеціаліста 1 категорії управління праці та соціального захисту населення Конотопської райдержадміністрації з 17 січня 2005р., а інші вимоги направлені до суду першої інстанції для вирішення. Однак вони не знали як виконувати вказане рішення, оскільки з того часу пройшло більше 10 років і вказаної посади, на яку була поновлена [PERSON], не існувало. А додатковою постановою Вищого Адміністративного суду України від 23.09.2015р. [PERSON] було відмовлено в переведенні її в їхньому управлінні на іншу посаду. Вони двічі запрошували [PERSON] до себе для врегулювання цього питання з пропозицією особисто представити всі документи, які передбачені ст. 24 КзпрП, однак [PERSON] не зявилася. А її представник , позивач по справі, слав тільки листи. В ході вирішення цього питання вони від своїх працівників [PERSON] та [PERSON] дізналися, що [PERSON] знаходилася на стаціонарному лікуванні в Конотопській ЦРЛ з 29.07.2015р. по 05.08.2015р. Яким чином у них появився епікриз її хвороби , вони пояснити не можуть. Оскільки за невиконання рішення суду по поновленню на роботі [PERSON] їхня установа двічі притягувалася до матеріальної відповідальності, але ніхто не розяснював як можна це рішення виконати, поновивши на неіснуючу в штаті посаду, а також те, що [PERSON] до них не зявлялася і не представляла відповідних документів, вони змушені були звернутися до державного виконавця з проханням про звернення до Вищого Адміністративного суду України для розяснення, яким чином можливо виконати вказану постанову і приклали до цього звернення копію епікризу захворювання поновленої на роботі особи. В Сумському окружному адміністративному суді розглядалися питання звязані із виплатою середнього заробітку [PERSON] за час вимушеного прогулу, які Вищий Адміністративний суд України направив на новий розгляд. В цьому суді інтереси [PERSON], за її дорученням , представляв [PERSON], а інтереси відповідача [PERSON] Представник відповідача відповідала на запитання суду і поясняла всі ці обставини в тому числі і по хворобі позивачки. Ніякого розповсюдження конфедиційної інформації щодо позивачки вона не розповюджувала, а тільки давала пояснення на відповідні питання. В Сумському окружному адміністративному суді між ними був ще один спір про визнання протиправною бездіяльність їхнього управління щодо непоновлення на роботі [PERSON], де представник відповідача [PERSON] також надавала подібні пояснення на запитання представника позивачки та суду. Провадження по вказаних справах були окружним адміністративним судом закриті в звязку із смертю [PERSON] Враховуючи викладені обставини надання інформації про [PERSON] до ДВС та суду з їхнього боку, на їхню думку, носило виправданий характер оскільки було направлено для розвязання питання по виконанню судового рішення і як його виконати ніхто не знав. Вказані їхні дії не потягли за собою будь-яких негативних наслідків для [PERSON] і позивача по справі [PERSON], і ніяким чином не порочили їх честі та гідності. Просять відмовити в задоволенні вимог позову. Вислухавши учасників розгляду справи, перевіривши її матеріали та заслухавши звукозапис частини судового засідання Сумського окружного адміністративного суду за клопотанням позивача, суд приходить до слідуючого висновку. Відповідно до вимог ст. 32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею. Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно із положеннями ст. 7 Закону України Про доступ до публічної інформації та ст. 11,21 Закону України Про інформацію конфіденційною інформацією є інформація, доступ до якої обмежено фізичною або юридичною особою, крім суб'єктів владних повноважень, та яка може поширюватися у визначеному ними порядку за їхнім бажанням відповідно до передбачених ними умов. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. Конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом. Згідно із положеннями ст. 2 ,5, ст. 6 ч.6, ст.14 Закону України Про захист персональних даних згода субєкта персональних даних - це добровільне волевиявлення фізичної особи (за умови її поінформованості) щодо надання дозволу на обробку її персональних даних відповідно до сформульованої мети їх обробки, висловлене у письмовій формі або у формі, що дає змогу зробити висновок про надання згоди. Не є конфіденційною інформацією персональні дані, що стосуються здійснення особою, яка займає посаду, повязану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Не допускається обробка даних про фізичну особу, які є конфіденційною інформацією, без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Відповідно до тлумачення Конституційного суду від 10.01.2012р. в рішенні № 2-рп/2012р. ст. 32 Конституції України збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках , визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] являлась державним службовцем і працювала соціальним інспектором - спеціалістом 1 категорії управління праці та соціального захисту населення Конотопської райдержадміністрації відділу соціальної допомоги звідки 17 січня 2005 р. була звільнена в звязку із ліквідацією займаної нею посади. 22 липня 2015р. постановою Вищого Адміністративного суду України вона була поновлена на вказаній посаді з 17 січня 2005р., а питання про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди було направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Додатковою постановою Вищого Адміністративного суду України від 23.09.2015р. в задоволенні вимог позову про зобовязання Конотопської районної державної адміністрації Сумської області перевести її на посаду головного державного соціального інспектора відмовлено. Вказані обставини не заперечуються сторонами і підтверджуються копіями постанов Вищого Адміністративного суду України (л.с.76-78,111-112). На виконання вказаного рішення суду був виданий виконавчий лист 24.07.2015р. І 14.08.2015р. державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Сумській області вказаний виконавчий лист був прийнятий до виконання. (л.с.121-123). За невиконання цього рішення постановами старшого державного виконавця Ричкаль С.П. від 02.09.2015р. і від 14.09.2015р. управління соціального захисту населення Конотопської райдержадміністрації було піддано штрафу в сумі відповідно 680 грн. і 1360 грн. 17.09.2015р. виконавче провадження з примусового виконання вказаного рішення було закінчене, а до Конотопського МВС України в Сумській області направлено повідомлення щодо порушення кримінальної справи стосовно боржника за невиконання рішення суду. (л.с.124- 127). Після прийняття рішення про поновленні на роботі , [PERSON] 24.07.2015р. звернулася до Управління соцзахисту із заявою про поновлення її на посаді, яку відправила по пошті і яка була отримана відповідачем 30.07.2015р. (л.с. 131- 133). Однак із відповідними документами для вирішення питання поновлення на роботі, не зявлялась, незважаючи на письмове запрошення відповідача від 14.09.2015р. і 9.10.2015р. в яких вказувалося і про знаходження позивачки на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Конотопської ЦРЛ з 29.07.2015р. по 05.08.2015р. Останнє запрошення адресувалося і [PERSON], і її представнику [PERSON] (л.с.56, 93). Особиста участь [PERSON] та представлення відповідних документів роботодавцю потребувалася, оскільки [PERSON] була поновлена на роботі державного службовця після десятирічної перерви, поновлена на посаду, якої в штаті відповідача не значилося, будь-яких особистих документів поновленої на роботі у роботодавця не малося і відповідно до положень ст. 24 ч.2 КЗпрП повинна була представити роботодавцю паспорт або інший документ , що посвідчує особу, трудову книжку, дані про освіту, стан здоровя. Про особисту участь у вирішенні вказаного питання [PERSON] повинна була розуміти, оскільки, знаючи, що її посада ліквідована , при вирішенні питання про поновлення на роботі ставила перед судом і питання про зобовязання відповідача перевести її на конкретну посаду, що малася в штаті роботодавця. Однак судом по цьому питанню їй було відмовлено. (л.с.111-112). Таким чином суд погоджується із стороною відповідача, що він не мав уявлення про механізм виконання постанови Вищого Адміністративного суду України про поновлення [PERSON] на посаду, якої в їхньому штаті не існувало (л.с.148), ще й в додаток при відсутності у його розпорядженні відповідних документів [PERSON], які були необхідними для вирішення питання про поновлення на посаді. При таких обставинах, коли з одного боку державний виконавець приміняв до відповідача міри покарання за невиконання рішення суду і стояла загроза примінення кримінальної відповідальності, відповідач змушений був збирати відповідну інформацію та звертатись до виконавчої служби про необхідність розяснення постанови суду, незважаючи на те, що відповідач не визнає, що він збирав таку інформацію про особу, яка була поновлена на роботу (л.с. 90-92). Дізнавшись від своїх працівників [PERSON] і [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні, про знаходження [PERSON] на лікуванні в неврологічному відділенні Конотопської ЦРЛ, відповідач отримав інформацію про її захворювання. В звязку із тим, що у відповідача зявився епікриз захворювання [PERSON] і відповідач не може пояснити звідки він у нього взявся, а позивач стверджує, що такого епікризу він відповідачу не надавав, суд приходить до висновку, що вказаний епікриз був отриманий саме від лікувального закладу. Однак отримання такої інформації, пояснення про неї в судових засіданнях і звернення із нею до [PERSON] та її представника , до виконавчого органу з проханням звернутися до Вищого Адміністративного суду України про розяснення його рішення щодо його виконання, не може розцінюватися як порушення прав [PERSON], оскільки при поновленні на посаді, особа повинна була виконати вимоги передбачені ст. 24 ч.2 КзпрП. Вказана інформація була отримана не в звязку із намаганням порушення прав позивача, а в звязку із необхідністю виконання рішення суду. Виступ представника відповідача в Сумському окружному адміністративному суді, де розглядалися дві справи звязані із цим питанням і посилання там на захворювання особи, яку за дорученням представляв [PERSON],також не може розцінюватися як порушення його прав, оскільки представник відповідача давав пояснення щодо виниклого спору. Направлення листів [PERSON] та її представнику [PERSON] не може бути розцінена як розповсюдження відповідної інформації про особу позивача, оскільки вказана інформація була направлена саме стороні позивача, а не стороннім особам. З вказаними вимогами [PERSON] до суду не зверталася , а [PERSON] звернувся, вказуючи, що він є членом родини [PERSON] В матеріалах справи мається доручення [PERSON] на ведення її справ [PERSON] Однак в дорученні [PERSON] не вказує на родинні стосунки між нею і її представника, а позивач [PERSON] не представив суду відповідних даних. Аналізуючи вказані обставини суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позову слід відмовити. Перевіряючи питання сплату судового збору суд виходить із слідуючого. Позивач в позовних вимогах просив суд здійснити дві дії: визнати дії незаконними та відшкодувати моральну шкоду, сплативши при подачі позову кошти за судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. , вказуючи , що від сплати за іншу вимогу він звільнений на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України Про судовий збір. Вказаний пункт закону передбачає звільнення від сплати судового збору по заявах по відшкодуванню шкоди заподіяну незаконними рішеннями, діями органами державної влади. Норми цивільного законодавства розмежовують поняття матеріальної і моральної шкоди (ст.ст. 22, 23, 1166, 1167,1173,1174 ЦК). В п.13 ч.2 ст.3 Закону України Про судовий збір йдеться тільки про матеріальну шкоду. Оскільки вказаний пункт звільняв від сплати судового збору тільки при причиненні матеріальної шкоди, а про моральну шкоду мова не йшла, по якій необхідно було проводити сплату судового збору, як за вимогу немайнового характеру, що випливало із розяснення Постанови №10 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах (п.13), суд при прийомі позову виходив із цих вимог і зобовязував позивача провести відповідну сплату. Однак Апеляційний суд Сумської області, дав інше трактування вказаної законодавчої бази і це трактування являється обовязковим для місцевого суду.

Outcome: dismissed