Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором №б/н від 30.03.2010 року в розмірі 105 800,00грн, з яких: 20 136,76грн - заборгованість за кредитом; 85 663,24грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом, посилаючись на те, що між сторонами укладено кредитний договір, внаслідок невиконання відповідачем вимог якого виникла зазначена заборгованість. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.04.2017р. відкрито провадження по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року, справа за єдиним унікальним номером 754/3192/17-ц, номер провадження 2/754/495/18, передана судді Бабко В.В. у зв'язку з звільненням судді Шевчука О.П. 28.03.2018 року представником відповідача [PERSON] надано до суду відзив на позовну заяву, в якому він зазначає, що позивачем не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Умов та Правил надання банківських послуг і Тарифів, що в сукупності із Заявою та Пам'яткою клієнта, свідчило про укладений у належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг. Також представник відповідача звертає увагу на те, що до позову ПАТ КБ «ПриватБанк» взагалі не надано жодних доказів того, що відповідна Картка була видана відповідачу та відомостей, що підтверджують строк дії Картки. Не надано доказів відкриття на ім'я [PERSON] рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості, та з якого суд мав би встановити який саме розмір грошових коштів було отримано позичальником. Крім того, 28.03.2018 року представником відповідача [PERSON] надано заяву про застосування строків позовної давності, яку мотивує тим, що відповідно до п. 3.1. Умов та правил надання банківських послуг граничний строк виданої [PERSON] платіжної картки (місяць і рік) вказано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за користування кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці. У відповідності до розрахунку, долученого Банком до матеріалів справи, останній платіж по картці проходив 05.02.2014 року. Оскільки умовами договору визначено останній місяць та рік строку дії платіжної картки, тобто передбачено кінцевий строк повного погашення кредитного договору, а останній платіж було здійснено 05.02.2014 року, то саме з вказаної дати розпочинає перебіг строку позовної давності для звернення Банку до суду, в той час, Банком позовну заяву до Деснянського районного суду м. Києва було подано 09.03.2017 року. У зв'язку з цим представник відповідача просить суд відмовити в задоволені позову в повному обсязі, застосувавши строк позовної давності. 05.05.2018 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив представника відповідача, в якому представник ПАТ КБ «ПриватБанк» зазначає, що згідно анкети-заяви від 30.03.2010 року відповідачем була особисто заповнена інформація, також чітко вбачається, що відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна», яку завірив особистим підписом. З «Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», яка підписана [PERSON], вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій тощо. Тобто, сторонами при укладенні договору були обговорені усі істотні умови. Також, представник позивача звертає увагу на те, що згідно виписки по рахунку, вбачається, що відповідач до певного часу належним чином виконував свої обов'язки за кредитом, що свідчить про те, що відповідач знав про умови кредитування та визнав свої зобов'язання за Договором. Згідно з довідкою про видачу кредитних карт, виданих за договором б/н від 30.03.2010 року, картка №4149437113997017 була надана відповідачу зі строком дії до останнього дня 01.2017 року. Позивач же звернувся до суду з позовом 01.03.2017 року. У зв'язку з цим представник просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи. До суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду не заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, просив відмовити, застосувавши строки позовної давності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, вислухавши представника відповідача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлені та підтвердженні матеріалами справи наступні факти. 30.03.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено кредитний договір б/н від 30.03.2010 року, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 7000грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до пунктів 2.1.1, 2.11. Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці ( поле MONTH). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Банком зобов'язання за договором виконались, а саме відповідачу надались кредитні кошти в розмірі 7000грн. Відповідач порушив умови договору в частині неповернення кредиту та несплати відсотків за його користування та не виконав взяті на себе зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Відповідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Згідно розрахунку заборгованості, який наданий Банком, за договором № б/н від 30.03.2010року, загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 31.12.2016року, становить - 105 800,00грн, що складає заборгованість за кредитом у розмірі 20 136,76грн, заборгованість по процентам за користуванням кредитом у розмірі 85 663,24грн. Судом встановлено, що після отримання відповідачем кредитних коштів 30 березня 2010 року останнє надходження коштів на картку для поповнення карткового рахунку було проведено 05 лютого 2014 року. Як встановлено судом, що із позовом про стягнення заборгованості з відповідача Банк звертався до суду 07 березня 2017 року. 28 березня 2018 року представник [PERSON] звернувся до суду із заявою про застосування позовної давності. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14 Отже, судом встановлено, що строк дії картки закінчився, платежів з погашення заборгованості відповідачем не здійснювалось з 05.02.2014 року, а ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості лише 07.03.2017 року. Оскільки між сторонами в порядку ст. 259 ЦК України домовленості щодо зміни тривалості позовної давності не було досягнуто, на дані правовідносини поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки, перебіг якої починається зі спливом строку виконання зобов'язання. Таким чином, з матеріалів справи та заяви представника відповідача вбачається, що позивачем пропущено встановлений законодавством строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Враховуючи положення ст. 266 ЦК України, оскільки позовна давність до основної вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором спливла, то відповідно позовна давність спливла і до додаткових вимог щодо стягнення з відповідача процентів за користування кредитом. У відповідності до вимог ч.1-3ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, суд приходить до висновку про те, що позивач звернувся до суду із пропуском строку позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем у справі, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені позивачем судові витрати у справі стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed