Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

Позивач посилаючись на те, що відповідач не надає допомоги на утримання дитини, звернулася до суду з позовом та просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позовної заяви до суду і до досягнення ним повноліття та на своє утримання в розмірі 1/6 частини всіх доходів щомісяця, починаючи з дня звернення з позовом до суду та до досягнення дитиною, трьох річного віку. Ухвалою Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 20 січня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі з викликом сторін. Відповідач надав суду відзив в якому позовні вимоги не визнав. Крім того зазначив, що позивач не надала доказів про те, що її право порушено та чи в змозі відповідач надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Також вказав, що позивач не надала доказів, що вона є непрацездатною особою та перебуває в декретній відпустці. У відзиві відповідач звертав увагу суду про те, що [PERSON] проживала до 30 жовтня 2019 року разом із сином та відповідачем у [ADDRESS] , про що свідчать матеріали з медичної картки малолітнього сина [PERSON] . Вважає, що вимоги про стягнення аліментів з відповідача на своє утримання позивач, [PERSON] не підтвердила належними та допустимими доказами та не обґрунтувала розмір своєї вимоги, чому її влаштує саме 1/6 частина від доходів відповідача зокрема: позивач не наводить доказів своїх щомісячних витрат на своє утримання. Крім того, позивач не надала достовірних доказів про своє місце проживання з дитиною, відтак вважає, що її право на утримання є сумнівним. Щодо вимоги про стягнення аліментів на утримання сина [PERSON] , 2019 року народження відповідач повністю заперечує. Крім того, зазначив, що неодноразово матеріально допомагав позивачу утримувати малолітнього сина, про що надав відповідні докази на придбання необхідних речей для нього. Також, в січні та лютому переказав кошти позивачу, як аліменти, по 2500 гривень. Вважає, що існуючі доходи позивача в цілому забезпечують її мінімальні життєві потреби та потреби її сина, а доводи позивача про необхідність утримання відповідачем жодним чином не обгрунтовано. Так, як вважає відповідач, позивач не вказала, яке право її та її сина порушено саме відповідачем, не обґрунтовано розміру заявлених вимог, в позові [PERSON] припускається нелогічних міркувань та висновків, що вводить в оману суд, щодо фактичних обставин справи та приховує дійсні факти. Враховуючи викладене вище, вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту правомірним є висновок про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позивачем спосіб, а тому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 25 лютого 2020 року позивач надала суду відповідь на відзив в якому зазначила, що не згідна з доводами відповідача зазначених у відзиві. Зазначила, що дитина постійно проживає разом з позивачем, і повністю матеріально утримує їх дитину, хоча вважає, що це є взаємним обов`язком обох батьків. З 07 червня 2019 року позивач перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі, який зареєстровано Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №86. Від шлюбу мають малолітню дитину: сина [PERSON] , [INFO] . Позивач, звернувшись до відповідача по справі з досудовим врегулюванням питання щодо матеріальної допомоги дитині, отримала категоричне заперечення щодо надання допомоги. Відмова була мотивована тим, що у відповідача по справі на той час не було коштів, а тому таке ставлення, відповідача до своїх батьківських обов`язків, стало причиною для подачі заяви про стягнення аліментів до суду. Щодо переїзду з малолітньою дитиною до м. Сміла Черкаської області було вирішено за взаємною згодою сторін, так як м.Маріуполь Донецької області знаходиться неподалік зони бойових дій і таке рішення було прийняте для захисту новонародженої дитини. Просила суд, звернути увагу на той факт, що відповідач по справі почав перераховувати кошти на утримання дитини вже після подачі позовної заяви до суду, про що вказує у наданому відзиві. Позивач вважає, що надані чеки на купівлю товарів дитині не підтверджують факту купівлі даних речей саме [PERSON] їх дитині. З даних чеків можна зробити висновок, що вони були запозичені у знайомих, адже доведеності та достовірності їх нема. Крім того зазначила, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. З часу коли переїзду постійне проживання до м. Сміла Черкаської області, позивач повністю несе витрати на утримання дитини, а саме на лікування та на купівлю лікарських препаратів, витрати на купівлю одягу, продуктів харчування та інших предметів для духовного та морального розвитку дитини. Також, вважає, що законодавством України передбачено аліменти на утримання дружини, а саме відповідно до ч.2 ст.84 СК України має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років Тому на підставі вищезазначеного, просила стягувати аліменти на дитину та на дружину тільки в тому розмірі який визначений законом і не більше. Позивач в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила розгляд справи проводити без її участі. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР(475/97-ВР) від 17 липня 1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] Центральним районним у м. Маріуполі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області позивач та відповідач є батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 5). Із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області вбачається, що 07 червня 2019 року сторони 07 червня 2019 року уклали шлюб (а.с. 6). З довідки виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області № 5186 від 24 червня 2019 року вбачається, що [PERSON] з 21 грудня 2017 року по теперішній час зареєстрована в [ADDRESS] (а.с. 7). Згідно довідки ОСББ «Юнона» № 73 від 03 грудня 2019 року [PERSON] , 1991 року народження та син [PERSON] , 2019 року народження зареєстровані за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захист у дітей. Зокрема, згідно ч.2 ст.51 Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» № 2402-III від 26 квітня 2001 року кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину визначається судом. Частиною 2 ст. 182 СК України встановлено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо стягнення аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Суд враховує, що батьки зобов`язані піклуватися про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, забезпечувати необхідне харчування, медичний догляд, лікування дітей, створювати умови для проживання, виховання та розвитку дитини, утримувати дітей на нормальному рівні матеріального забезпечення. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Також суд враховує, що 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», яким внесено зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При винесенні рішення, суд також керується практикою Європейського суду з прав людини, який в пункті 54 свого Рішення від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» зазначав, «що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35-36, п. 90)0, і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». Суд при вирішенні даної справи в повній мірі об`єктивно врахував як доводи позивача так і відповідача . В частині зазначеного відповідачем щодо сплати аліментів на утримання сина в добровільному порядку, що підтверджуються наданими ним квитанціями суд має зазначити, що це обов`язок батька від виконання якого останній не звільняється в подальшому. Відтак задовольняючи позовні вимоги, суд вважає, що за віком відповідач є працездатною особою, доводів на предмет скрутного матеріального становища чи незадовільного стану здоров`я, які б унеможливлювали ним сплату аліментів у зазначеному позивачем розмірі суду не подав, за таких обставин суд приходить до беззаперечного висновку про можливість їх сплати останнім. Визначений розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) буде відповідати інтересам дитини та не призведе до порушення прав та інтересів відповідача. Щодо вимоги позивача про стягнення аліментів на її утримання до досягнення дитиною 3-х річного віку, суд зазначає наступне. Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Відповідно доч.4 ст. 84 СК України, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ст. 80 СК України, аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом, може бути згодом змінений за рішенням суду за позовною заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни їхнього матеріального і (або) сімейного стану. При розгляді справи суд в повній мірі врахував всі доводи, що заслуговують на увагу. З урахуванням наведеного, відповідно до вимог ст. 80 СК України, суд визначає розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання позивача в розмірі 1/6 частини всіх доходів щомісяця до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до ч.1 ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на викладене, оцінюючі зібрані по справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити у повному обсязі. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання абао оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частина 2 ст. 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обгрунтованим. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1536 гривень 80 копійок. Згідно з п.1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved