Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає звільнити з-під арешту належний відповідачу автомобіль [NUMBER], що був накладений під час виконавчого провадження в іншій справі. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, 20.02.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № ZPVLAU19030011, згідно якого позичальник отримав кредит у розмірі 61711 гривень 95 копійок; забезпеченням зобов'язань боржника стала застава спірного автомобілю. Оскільки боржник неналежним чином виконував свої зобов'язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду з приводу звернення стягнення на предмет застави, і рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровськ від 20.03.2012 року ці вимоги були задоволені. Проте при реалізації автотранспортного засобу стало відомо, що відділом ДВС Вільнянського РУЮ на цей автомобіль був накладений арешт згідно постанови державного виконавця від 17.06.2009 року ВП № 12410396, що унеможливило зняття транспортного засобу з обліку та вчинення інших підготовчих дій. Позивач вважає, що цей арешт здійснений з порушенням вимог ЦК України, Законів України «Про заставу» та «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», оскільки банк має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження; враховуючи це, позивач й звернувся до суду із зазначеними вимогами. У судове засідання представник позивача не з'явився, але подав заяву, згідно якої просиь розглядати справу за своєї відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату та місце слухання справи був повідомлений належним чином, ніяких відомостей про причину неявки суду не надав. На підставі ч.2 ст.77, ст.ст.224-226 ЦПК України, судом здійснено заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши надані йому докази, підстав для задоволення позову не знаходить. Так, зі змісту постанови державного виконавця про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження від 17.06.2009 року, на яку послався позивач, вбачається, що арешт на спірний автомобіль накладений у виконавчому провадженні щодо стягнення з [PERSON] грошової суми на користь кредитної спілки «Запоріжжя». Згідно абз.2 п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 6 від 27.08.1976 року «Про судову практику в справах про виключення майна з опису», відповідачами у справах про звільнення майна з-під арешту є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Таким чином, вимоги, заявлені позивачем, безпосередньо оспорюють права та інтереси КС «Запоріжжя», проте вказана особа як відповідач у позовній заяві не зазначена, до участі у справі в якості співвідповідача не залучалася, позовні вимоги відповідним чином під час судового розгляду справи не змінювалися і не доповнювалися. Суд звертає увагу, що за змістом ст.33 ЦПК України, залучення до участі у справі співвідповідача можливе тільки за клопотанням позивача, проте такого клопотання до суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено, оскільки вимоги позивача заявлені до неналежного кола відповідачів. Це не перешкоджає позивачу звернутися до суду з позовом до [PERSON] та інших належних відповідачів із аналогічними вимогами. Суд не входить до оцінки доводів позивача щодо його позовних вимог по суті, оскільки така оцінка та встановлення суті правовідносин між сторонами буде стосуватися особи, яка не залучена належним чином до справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed