Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-19 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, [PERSON], на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 17 березня 2008 року в розмірі 12 786 грн. 66 коп.; стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати. \~ \~ \~ \~Свої вимоги позивач мотивував тим, що 17 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір б/н, за умовами якого відповідач отримала в кредит грошові кошти в розмірі 1 400 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним і банком договір, та була проінформована про умови кредитування. Позивач зазначає, що він виконав свої зобовязання за вказаним договором, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах договору, однак [PERSON] не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобовязаннями, у звязку із чим станом на 18 грудня 2017 року вона має заборгованість перед банком в розмірі 12 786 грн. 66 коп. \~ \~ \~ \~Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак надав до суду клопотання, згідно якого просив розглянути справу за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, не надала до суду пояснень про причини неявки. Згідно змісту наданого 05 вересня 2018 року відповідачем до суду відзиву, [PERSON] просила суд застосувати строки позовної давності щодо основного зобовязання та усіх додаткових зобовязань, та відмовити відповідачу в задоволенні позову на суму 11\~496 грн. 33 коп., з яких пеня в розмірі 9\~379 грн. 98 коп., штраф в розмірі 250 грн. 00 коп. та штраф в розмірі 596 грн. 98 коп., та визнала позов в частині стягнення з неї процентів за користування кредитом в сумі 1\~291 грн. 33 коп., судового збору в розмірі 176 грн. 20 коп., а всього на загальну суму 1\~467 грн. 53 коп., в іншій частині позову просила відмовити. Відзив мотивувала тим, що позивачем пропущено строк позовної давності звернення до суду із вимогою про стягнення коштів, та вважає, що строк позовної давності щодо стягнення основної суми боргу сплив 24 березня 2015 року, так як останній платіж по кредиту був здійснений нею 23 березня 2012 року, а також вважає вимоги щодо стягнення нарахованих сум додаткових вимог у вигляді пені, штрафів такими, що предявлені поза межами строків позовної давності. \~ \~ \~ \~Представник позивача [PERSON] 20 листопада 2018 року надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу без його участі та вказав, що сторона позивача визнає позовні вимоги частково, а саме в наступних розмірах: основний борг в розмірі 1\~268 грн. 37 коп., відсотки в розмірі 1\~291 грн. 33 коп., пеня в розмірі 1\~200 грн. 00 коп., а також просив суд стягнути з відповідача судовий збір пропорційно до зазначених сум зобовязань за кредитним договором. \~ \~ \~ \~Суд, враховуючи думку представника позивача [PERSON] [PERSON], дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 17 березня 2008 року шляхом підписання відповідачем заяви разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» в порядку частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, між ПАТ КБ «ПриватБанк» (назву якого змінено на АТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого остання отримала в кредит грошові кошти в розмірі 1 400 грн. 00 коп. у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. \~ \~ \~ \~Із підписаної заяви вбачається, що [PERSON] підтвердила, що підписана заява разом із разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між нею і банком договір. Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартним формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно із пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку невиконання зобовязань за договором, за вимогою банку позичальник зобовязався виконати зобовязання з повернення кредиту та виплати винагороди банку. Згідно із пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. \~ \~ \~ \~Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, у [PERSON] станом на 18 грудня 2017 року утворилась заборгованість: заборгованості по кредиту в розмірі 1 268 грн. 37 коп., нараховані відсотки в розмірі 1 291 грн. 33 коп. Окрім того, внаслідок невиконання відповідачем належним чином умов договору, позичальником, ПАТ КБ «Приватбанк», нараховано пеню в розмірі 9 379 грн. 98 коп. та заборгованість по судовим штрафам в розмірі 846 грн. 98 коп. При цьому, твердження відповідача [PERSON], наявні у наданому нею відзиві, в тій частині, що останній здійснений нею платіж відбувся у березні 2012 року, суперечать змісту розрахунку заборгованості, наданого позивачем. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, приймаючи до уваги думку представника відповідача [PERSON] [PERSON], який визнав позовні вимоги в частині стягнення основного боргу в розмірі 1\~268 грн. 37 коп. та нарахованих відсотків в розмірі 1\~291 грн. 33 коп., враховуючи відсутність його заперечень в частині правильності їх розрахунку, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] свого зобовязання, що випливає з кредитного договору б/н, укладеного 17 березня 2008 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», у звязку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 1 268 грн. 37 коп. заборгованість по кредиту, а також 1 291 грн. 33 коп. заборгованості по процентам, є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення суми нарахованої позикодавцем ПАТ КБ «Приватбанк» пені, суд виходить з положень статей 256, 257, 258 Цивільного кодексу України. Так, статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України\~встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, стаття 258 Цивільного кодексу України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 Цивільного Кодексу України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, за змістом частини статті 258 Цивільного кодексу України, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається від дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.\~ За викладених обставин, оскільки строк позовної давності до основної вимоги за кредитним договором б/н, укладеного 17 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] не сплив, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача пені, нарахованої за останні 12 календарних місяців перед зверненням позивача до суду, розмір якої, згідно із умовами договору та розрахунку заборгованості, складає 1\~200 грн. 00 коп. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до положень частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Згідно із частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору. У той самий час згідно із пунктом\~2.1.1.7.6\~Умов та\~правил надання\~банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за користування кредитом. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання позикодавцем положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховнис судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, та у постанові від 11 жовтня 2017 року №347/1910/15-ц. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, а саме фіксованої частини в розмірі 250 грн. 00 коп., та процентної складової в розмірі 596 грн. 98 коп. \~ \~ \~ \~Статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та згідно розяснень, наведених у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеної Законом №3674-VІ). \~ \~ \~ \~Згідно матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1 762 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №PROM1BBE9Z від 21 грудня 2017 року. \~ \~ \~ \~Оскільки позовні вимоги ПАТ (АТ) КБ «Приватбанк» задоволено на 29,40 %, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 518 грн. 04 коп., оскільки задоволена сума до стягнення з неї становить 3 759 грн. 70 коп. (1\~268 грн. 37 коп. + 1\~291 грн. 33 коп. + 1\~200 грн. 00 коп.) * 29,40 %). \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~

Outcome: partial