Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Позивач пред`явила позов до [PERSON] про стягнення боргу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 квітня 2019 року до нього звернувся [PERSON] з проханням позичити йому грошові кошти на поточні потреби. На прохання [PERSON] він передав йому грошові кошти в загальній сумі 10146 грн., про що того ж дня було складено розписку. Вказані кошти [PERSON] повинен був повернути до 05.05.2019 року. У разі невиконання відповідачем своїх зобов`язань по розписці, тобто неповернення грошових коштів, або несвоєчасне повернення [PERSON] , повинен сплатити йому пеню у розмірі 0,5 % за день прострочки. Однак, незважаючи на те, що з останнього дня повернення грошових коштів, тобто з 05.05.2019 р. минуло вже більш ніж півроку жодних грошей від [PERSON] він не отримав. Тобто, на сьогоднішній день грошові кошти йому не повернуті незважаючи на численні нагадування відповідачу Тому просить суд стягнути з відповідача на його користь борг в сумі 21662,54 грн., з яких: 10146,00 борг за розпискою від 12.04.2019 р., 11160,60 грн. відшкодування пені, 183,46 грн. відшкодування 3 % річних від простроченої суми, 172,48 грн. відшкодування інфляційних збитків та стягнути судові витрати, а саме судовий збір та витрати на правову допомогу адвоката. Позивач у судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просить суд справу розглядати у його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки у судове засідання не повідомив, відзиву у встановлений строк не надав, а тому суд на підставі ст.. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У суді встановлено, що згідно розписки від 12.04.2019 року [PERSON] отримав у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 10146 гривень та зобов`язався їх повернути до 05.05.2019 року. Також у разі несвоєчасного повернення зобов`язався сплатити позивачу 0,5% за день прос рочки. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України зазначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу, позивач посилався, як на доказ підтвердження отримання відповідачем спірної суми позики на розписку від 12.04.2019 року, тому оцінюючи дану боргову розписку, суд визнає її як належний та допустимий доказ на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики. Відповідно до змісту ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином, наявність боргового документа, а саме розписки, у позивача свідчить про те, що відповідач не виконав зобов`язань по поверненню боргу. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом). Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що відповідач взятих на себе договірних зобов`язань не виконав, позичених коштів у домовлений строк не повернув, суд вважає обґрунтованим розрахунок заборгованості, наданий позивачем, згідно якого станом на дату ухвалення рішення заборгованість [PERSON] становить: 10146,00 гривень боргу, 11160,60 грн. пеня, 183,46 гривень - 3% річних, 172,48 - інфляційних втрат, які належить стягнути на користь позивача. Відтак, позов є обґрунтованим, підтвердженим належними та допустимими доказами та підлягає до задоволення. Судові витрати по сплаті судового збору та компенсації витрат на правову допомогу слід покласти на відповідача. На підтвердження витрат на правову допомогу позивачем надано: розрахунок витрат на професійну правничу допомогу від 31.01.2020 р., договір про надання правової допомоги від 25 листопада 2019 року укладений між адвокатом Невольніченко О.О. та Луценко В.О., актом приймання передачі № 25/11-19 від 31.01.2020 р. та квитанцією № 31/1-20-1 від 31.01.2020 р. Оцінивши в сукупності дії адвоката, як поза судовим засідання, так і в судовому засіданні (складання\~позовної заяви,\~надання консультацій,) суд вважає, що слід стягнути з відповідача суму 7000 грн. сплачену позивачем за надання правової допомоги , а тому в цій частині вимоги позивачів, також, підлягають задоволенню. Судові витрати слід розподілити відповідно до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved