Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-12 00:00:00

Позивач просить суд стягнути із ТОВ «БМП ПЛАНЕТА-МІСТ» на його користь недовиплачену грошову компенсацію за невикористану відпустку в сумі 828 грн.24 коп., вихідну допомогу у розмірі 12055 грн.32 коп. та середній заробіток за час затримки у виплаті розрахункових в сумі 47071 грн.64 коп., а всього 59955 грн.20 коп., посилаючись на те, що він з 01 червня 2012 року по 28 вересня 2012 року працював на вказаному підприємстві на посаді монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій і був звільнений з роботи за власним бажанням. Перевіривши розрахункові відомості по нарахованій йому заробітній платі та розрахункових, він виявив, що відповідачем йому не була виплачена грошова компенсація за невикористану відпустку. Крім того, він вважає, що йому при звільненні мала бути виплачена вихідна допомога в розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки відповідач порушив вимоги ст.44 КЗпП України, а також відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки у виплаті належних йому суму. На даний час відповідач в добровільному порядку не бажає виплатити йому вказану заборгованість, тому він змушений звернутися з відповідним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримав, посилаючись на вищенаведені обставини, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення і просив суд позов задовольнити. Представник відповідача - ТОВ «БМП ПЛАНЕТА-МІСТ» в судове засідання не з'явився та не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча судом був повідомлений про час розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до ст.224 ЦПК України. Суд, заслухавши представника позивача та дослідивши письмові матеріали справи, вважає за необхідне відмовити в задоволенні заявленого позову з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що дійсно [PERSON] працював в ТОВ «БМП ПЛАНЕТА-МІСТ» на посаді монтажника з монтажу сталевих та залізобетонних конструкцій з 01 червня 2012 року по 28 вересня 2012 року, що підтверджується копією виписки з трудової книжки. Із копії наказу ТОВ «БМП ПЛАНЕТЕ-МІСТ» за №182-к від 28 вересня 2012 року вбачається, що [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України. Із копії заочного рішення Богуславського районного суду Київської області від 11 лютого 2013 року видно, що з ТОВ «БМП ПЛАНЕТА-МІСТ» на користь [PERSON] було стягнуто 7540 грн.14 коп. заробітної плати при звільненні, 12975 грн.76 коп. середнього заробітку за час затримки та 2000 грн. за моральну шкоду, а всього 22515 грн.90 коп. Що стосується позовних вимог [PERSON] про невиплату йому при звільненні грошової компенсації за невикористану відпустку, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки позивачем в судовому засіданні не надані письмові докази вказаної невиплати, оскільки всі виплати були проведені за рішенням суду, а тому суд відмовляє в частині заявлених позовних вимог за їх недоведеністю. Відповідно до ст.44 КЗпП України, у разі припинення трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору виплачується вихідна допомога в розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. В даному випадку, судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] був звільнений з роботи за власним бажанням, а не в зв'язку з порушенням власником трудового законодавства, тому суд вважає, що позовна вимога позивача щодо виплати йому вихідної допомоги при звільненні у розміри тримісячного середнього заробітку в зв'язку з порушенням позивачем трудового законодавства щодо нього не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог позивача [PERSON] про стягнення на його користь середнього заробітку за весь час затримки у виплаті йому розрахункових при звільненні, то суд вважає, що вони не підлягають задоволенню, оскільки, згідно ст.233 КЗпП України, працівник може звернутися с заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду протягом трьох місяців, починаючи з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. Відповідно до ч.6 п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року з відповідними змінами «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», пропуск без поважних причин тримісячного строку звернення до суду є самостійною підставою для відмови в позові, однак якщо суд установить, що останній є необгрунтованим, він відмовляє в його задоволенні саме з цих підстав. В даному випадку, ніяких доказів про те, що строки позивачем були пропущені з поважних причин, ним суду не надані. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у задоволенні позову. Таким чином по справі доведено, що на час звернення позивача до суду із вимогою про захист порушених трудових прав, він пропустив строк позовної давності, оскільки з моменту винесення судом рішення про стягнення на його користь з відповідача розрахункових при звільненні (11 лютого 2013 року) пройшло більше трьох місяців, то суд вважає, що встановлені обставини є підставою для відмови у позові. На підставі ст.ст.232, 233 Кодексу законів про працю України, Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року з відповідними змінами «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», ст.ст.256, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed