Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач, ПАТ «ПриватБанк», у січні 2014 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором без номеру від 24 листопада 2005 року у сумі 31660 гривень 55 копійок та судових витрат у розмірі 316 гривень 61 копійка (а.с. 1-2). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 24 листопада 2005 року уклав із [PERSON] кредитний договір без номеру, згідно з яким надав йому кредит у сумі 12100 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік від залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном, що відповідає строку дії картки. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника про прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Підписавши заяву відповідач підтвердив свою згоду на користування кредитною карткою за виставленими банком умовами. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 634 ЦК України, укладений із відповідачем кредитний договір є договором приєднання, умови якого встановлені банком і відповідач не може запропонувати свої умови договору. Договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання і якщо потягом цього строку жодна зі сторін договору не повідомить іншу про бажання припинити його дію, він автоматично продовжується на такий же термін. Відповідач зобовязувався користуватися кредитними коштами на умовах, передбачених кредитним договором. Позивач свої зобовязання виконав, надавши [PERSON] на кредитну картку кошти у обумовленій договором сумі. Однак відповідач своїх обовязків договором не виконує, так як кредитні кошти не повертає, плату за користування кредитом не здійснює. Внаслідок цього, станом на 31 грудня 2013 року, за ним утворилася заборгованість у сумі 31660 гривень 55 копійок, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом у сумі 4959 гривень 26 копійок, заборгованості по відсотках за користування кредитом у сумі 24717 гривень 45 копійок, штрафів у сумі 500 гривень (фіксована частина) та у сумі 1483 гривні 84 копійки (відсоткова складова). Зазначену суму боргу прохає стягнути з відповідача разом із судовими витратами. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, прохав задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснив, що строк дії кредитної картки, яку отримав відповідач, закінчується у грудні 2012 року. Тому, строк позовної давності, про застосування якого у судовому засіданні заявив представник відповідача та відповідач, прохаючи суд відмовити у задоволенні позову у звязку із тим, що він сплинув, не закінчився і позов подано у межах строку позовної давності. Надав письмові докази отримання відповідачем кредитної картки у 2005 році та докази того, що строк дії цієї кредитної картки закінчився у грудні 2012 року. Вважає, що саме відповідач отримав кредитну картку та користувався нею, так як на протязі двох місяців з моменту її отримання кредитні кошти, які з картки знімалися, поновлювалися. Такий механізм свідчить про сумлінність користувача, так як особи, які шахрайським чи випадковим шляхом отримали банківські картки, на яких є кошти, зазвичай знімають усі кошти одноразово і не поповнюють карткові рахунки. Відповідач позов не визнав. Пояснив, що у 2005 році працював на приватному підприємстві, на яке від ПАТ «КБ «ПриватБанк» привезли кучу конвертів із кредитними картками. Він відмовився від отримання кредитної картки, так як не потребував кредитних коштів. Тому вважає, що його підпис на документі про отримання кредитної картки є підробленим. Для доведення цього факту він заявив клопотання про призначення та проведення судової почеркознавчої експертизи, оплатив її вартість, але не зміг надати експерту достатньої кількості документів за 2005 рік, які містять його підпис, так як не зберіг їх. Вважає, що працівниками банку сфальсифіковано не тільки його підпис у документі про отримання кредитної картки, але і документи про те, що строк дії цієї картки до грудня 2012 року, так як його колеги, з якими разом працював у 2005 році на підприємстві і які отримали кредитні картки, повідомили йому про те, що строк дії отриманих ними кредитних карток становив три роки, тобто до 2008 року. Представник відповідача також позов не визнала. Пояснення надала аналогічні поясненням відповідача. Заявила усне та письмове клопотання про застосування судом строків позовної давності та відмову у задоволенні позовних вимог у звязку із закінченням загальних строків позовної давності. Вона також отримувала у ПАТ «КБ «ПриватБанк» кредитну картку, значно пізніше, ніж 2005 рік, і строк дії цієї картки був три роки. Вважала докази, які у судове засідання надавалися представниками позивача про строк дії кредитної картки відповідача до грудня 2012 року, сфальсифікованими. Заслухавши пояснення учасників процесу та перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами у наданих ними межах, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 листопада 2005 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір без номеру, згідно з яким позичальнику надано кредит на кредитну картку у сумі 5000 гривень, зі сплатою 36% на рік залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 5-9). Відповідно до наданих позивачем письмових доказів, строк закінчення дії кредитної картки становить грудень 2012 року (а.с. 17, 122). Судом, за клопотанням відповідача, по справі призначено судово-почеркознавчу експертизу, яку не завершено через те, що відповідач не надав доказів, які потребував експерт (а.с. 91а-91б, 101). Згідно із наданим суду розрахунком заборгованості, станом на 31 грудня 2013 року за [PERSON] утворилася заборгованість у сумі 31660 гривень 55 копійок, яка складається з наступного: із заборгованості за кредитом у сумі 4959 гривень 26 копійок, заборгованості за відсотками за користування кредитом у сумі 24717 гривень 45 копійок, штрафів у сумі 500 гривень та у сумі 1483 гривні 84 копійки (а.с. 3-4). Судовий збір становить 316 гривень 61 копійку (а.с. 15-16). Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 623 ЦК України, боржник, що порушив зобовязання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України,позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та у порядку, що встановлені договором. Нормою ч. 1 ст. 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 1054 ЦК України, банк зобовязується надати грошові кошти позивальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та матеріально підтверджені судові витрати. З наведених норм чинного законодавства України та фактичних обставин справи випливає наступне. Банк уклав з [PERSON] кредитний договір без номеру, згідно з яким позичальник мав право використовувати кредитні кошти, які знаходилися на кредитній картці, з обовязковим поповненням рахунку. На виконання умов договору надав кредитні кошти на кредитну картку. Позичальник умови договору належним чином не виконує, так як використавши кошти, рахунок не поповнив. Внаслідок цього право банка на повернення його власності кредитних коштів та відсотків, нарахованих за користування грішми, у встановлені у договорі строки, порушено, а тому підлягає захисту. Банк має право вимагати стягнення заборгованості з [PERSON], і реалізував це право, звернувшись до суду. З цих підстав позовні вимоги про стягнення заборгованості з [PERSON] за кредитним договором підлягають задоволенню. Судом відповідачеві було надано час та можливість для доведення того факту, що ним з позивачем 24 листопада 2005 року кредитний договір не укладався, що він не зробив, тому що не надав експерту відповідних доказів. Через те, що інших доказів ніж ті, що надані позивачем про термін дії кредитної картки, яку видано [PERSON] закінчується у грудні 2012 року, суд приймає ці докази і при вирішені цього спору не застосовує норму, передбачену ч. 4 ст. 267 ЦК України, згідно з якою наслідками закінчення строку позовної давності є відмова у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved