Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-04 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі б/н від 25.10.2011р між нею та відповідачем про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва ,6381 га на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, скасувати запис про державну реєстрацію цього договору, зобов'язати відповідача повернути зазначену земельну ділянку, стягнути з нього витрати по сплаті судового збору. У подальшому, сторона позивача свої вимоги уточнила, відмовившись від тієї, що стосується скасування запису про державну реєстрацію договору, провадження у цій частині закрито. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, позивач є власником земельної ділянки площею 3,6381 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області на підставі державного акту на право власності серії [NUMBER], виданого Кегичівською районною державною адміністрацією 24.01.2008р. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 25.10.2011р. б/н, зареєстрованого відділом Держкомзему у Кегичівському районі 20.11.2012 року за № 632318204001653. Позивач вважає цей договір недійсним, оскільки ані його, ані додатки до нього, як то: акт приймання - передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, вона не підписувала, отже, відповідно, не мала волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з її боку на укладення цього договору не було, про те, що договір укладено, дізналася тоді, коли їй видали на руки зареєстрований екземпляр спірного договору, уточнила, що це сталось восени 2012 року. Після повернення земельної ділянки має намір обробляти її самостійно. Представник позивача уточнив раніше надані позивачем пояснення про те, що отриманий позивачем екземпляр договору оренди землі вже мав відмітку про державну реєстрацію, тому, відповідно, вона могла його отримати тільки після державної реєстрації цього договору, тобто, восени 2012 року. Представник відповідача проти позову заперечила, посилаючись на те, що протягом дії оскаржуваного договору позивач отримувала від ПАТ «Насінневе» орендну плату за користування землею, розуміла, за що підприємство сплачує кошти, проти цього не заперечувала, тобто усвідомлювала, що між нею та відповідачем існують певні договірні відносини, наслідком яких є отримання орендної плати. Крім того, представник відповідача просила застосувати щодо цього позову строк позовної давності, оскільки, у судовому засіданні 14.05.2015 року позивач повідомила суду, що екземпляр спірного договору оренди вона отримала восени 2011 року, а позов подано нею навесні 2015 року, тобто, з пропущенням такого строку. У судовому засіданні дослідженні усі надані докази, зокрема, примірники та копії оскарженого договору з додатками, документів на земельну ділянку, отримання оплати, висновок судово-почеркознавчої експертизи тощо. Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон). За положеннями ст.626 ЦК, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Кодексу) Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Частиною першою ст.14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій фор мі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 Кодексу та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він, відповідно до ст.18 Закону, набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою від 14.05.2015р. призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 30.09.2015р. №6598, підписи від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі від 25.10.2011 р. б/н виконані не цією особою. Відповідачем не заявлені клопотання про призначення іншої експертизи, у зв'язку з чим, згаданий висновок належним чином не спростовано, тому, він визнається судом як належний доказ. Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.8 своєї постанови №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного: У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правої підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову: 1) Так, відповідачем заявлено про отримання позивачем плати за оспореним договором. Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобов'язанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконан ня зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійс ним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до іншої, наступної стадії - виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р.(№6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2915р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області за аналогічним позовом (ухвала від 14.01.2016р. - справа № 624/251/15-ц). 2) Відповідачем заявлено про недопустимість висновку експертизи, яка проведена з використан ням також копій документів зі зразками підписів. При цьому, суд виходить з того, що питання щодо проведення судових експертиз врегульовані Законом «Про судові експертизи», Інструкцією «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженою наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції 26.12.2012р. - наказ №1950/5 та зі змінами станом на 27.07.2015р. - наказ №1350/5). На обгрунтування своєї позиції, представник відповідача посилається на положення Інструкції про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за копією об'єктів дослідження. Суд вважає цю позицію помилковою з таких підстав: У даному випадку, об'єктом дослідження є підписи орендодавця на примірниках договору орен ди землі, які надані і досліджені в оригіналах, а не зразки інших підписів в інших документах, що є порівняльним матеріалом. Згідно з п.3.2 Інструкції, до експертної установи (експерту) надаються: документ про призначен ня експертизи (залучення експерта), об'єкти, зразки для порівняльного дослідження та, за клопотан ням експерта, - матеріали справи. Як випливає зі змісту даної норми, зразки для порівняльного дослід ження включені до цього переліку окремо від об'єктів, тобто, самі вони не відносяться до категорії об'єктів дослідження. Отже, положення п.3.5 Інструкції про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за копіями об'єкту дослідження не стосується зразків для порівняльного дослідження, якими у даному випадку є копії документів з вільними та умовно-вільними зразками підпису позивача. Експертизу виконано державною експертною установою, висновок оформлено належним чи ном, його зміст відповідає вимогам закону, експерта попереджено про кримінальну відповідальність. Виходячи з цього, висновок експерта відповідає ст.12 Закону «Про судову експертизу» щодо проведення експертом повного дослідження і надання обґрунтованого і об'єктивного висновку. Тому, суд вважає висновок експерта допустимим доказом, відповідно до ст.59 ЦПК України. 3) Відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності. У даному випадку, суд виходить з того, що перебіг цього строку починається з моменту, коли позивач дізналася про існуван ня договору оренди належної їй земельної ділянки, тобто, з моменту отримання зареєстрованого екзе мпляру цього договору восени 2012 року. З огляду на те, що відповідно до висновку судо во-почеркознавчої експертизи позивач не підписувала цей договір, то, відповідно, є підстави вважати моментом, коли позивач дізналася про існування договірних відносин -момент отримання екземпляру договору оренди землі, зареєстрованого 20.11.2012р., після такої реєстрації. Пояснення позивача у цій частині підтверджується долученою до позовної заяви копією отриманого нею договору з датою реєстрації, ці обставини відповідачем не спростовані, документального підтвердження щодо фактичного моменту отримання договору не надано. Отже, позивач не могла дізнатись про існування оспореного договору раніше дати його реєстрації - 20.11.2012 року, позовна заява подана до суду 10.04.2015 року. Тому, суд не знаходить підстав вважати пропущеним строк позовної давності. Такий висновок також відповідає правовій позиції Верховного Суду України від 22.04.2015р. (справа №6-48цс15). Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що пов'язані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Позов подано зі сплатою судового збору у розмірі та порядку, визначеними Законом України «Про судовий збір» в попередній редакції станом на 09.04.2015р. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, з відповідача підлягають присудженню: витрати по сплаті судового збору - 243,60 грн. та 121,80 грн., а також по оплаті експертизи - 5636,40 грн., всього на суму 6001,80 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Outcome: approved