Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-19 00:00:00

Позивач ПАТ «Кредитпромбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним пункту 4.2 Договору з Членом Наглядової Ради публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк» від 22 листопада 2012 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» і [PERSON]. Обгрунтовуючи свої вимог позивач посилається на те, що 22 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено Договір з Членом Наглядової Ради ПАТ «Кредитпромбанк», згідно з яким Позивач зобов'язався сплачувати [PERSON] винагороду в розмірі встановленому пунктом 4.2 цього Договору. Відповідно до п. 4.2 Договору, згідно з рішеннями позачергових Загальних зборів акціонерів Банку від 08 листопада 2012 року, щомісячна винагорода члену Наглядової Ради встановлена у розмірі: 7500 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради не є ні Головою Наглядової Ради, ні головою будь-якого Комітету Наглядової Ради; або 8500 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради є Головою Наглядової Ради (незважаючи на те, чи є такий член Наглядової Ради одночасно головою будь-якого Комітету Наглядової Ради чи ні); або 8200 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради є головою будь-якого Комітету Наглядової Ради, але не є головою Наглядової Ради. [PERSON] здійснював повноваження члена Наглядової Ради з 08 листопада 2012 року по 01 березня 2013 року, тобто до того часу, коли припинив свої повноваження в односторонньому порядку подавши відповідну заяву. Посилаючись на норми ст. 99 Конституції України, ст.ст. 203, 215, 524 Цивільного кодексу України позивач просив визнати недійсним п. 4.2 Договору з Членом Наглядової Ради публічного акціонерного товариства «Кредитпромбанк», оскільки зарплата або винагорода за цивільно-правовими договорами в іноземній валюті на території України може видаватися виключно іноземним громадянам і не може використовуватись як засіб для плати праці або винагороди резидентам України, яким є відповідач [PERSON] В судовому засіданні представник позивача Баландіна В.Г. позов підтримала в повному обсязі, посилаючись на те, що договір є цивільно-правовим, в ньому протиправно зазначено розрахунок в євро, хоч індивідуальної ліцензії на це банк не отримував, фактична оплата за договором проводилась у гривнях, але залишилась заборгованість. Відповідач проти позову заперечив повністю, посилаючись на його необґрунтованість, добровільне укладення договору обома сторонами, відсутність законодавчо визначених перешкод для визначення еквіваленту грошового зобов'язання в іноземній валюті, фактичну оплату його праці гривнями, відсутність пропозицій банку про зміни умов договору. Вислухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 22 листопада 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено Договір з Членом Наглядової Ради ПАТ «Кредитпромбанк». За умовами пунктів 1.2, 1.3 Договору [PERSON] взяв на себе зобов'язання виконувати обов'язки члена Наглядової Ради ПАТ «Кредитпромбанк», а Банк зобов'язався сплачувати йому за це винагороду у розмірі встановленому пунктом 4.2 цього договору. Відповідно до пункту 4.2 Договору, згідно з рішеннями позачергових Загальних зборів акціонерів банку від 08 листопада 2012 року, щомісячна винагорода члену Наглядової ради встановлюється в розмірі: 7500 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради не є ні Головою Наглядової Ради, ні головою будь-якого Комітету Наглядової Ради; або 8500 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради є Головою Наглядової Ради (незважаючи на те, чи є такий член Наглядової Ради одночасно головою будь-якого Комітету Наглядової Ради чи ні); або 8200 євро на місяць, якщо член Наглядової Ради є головою будь-якого Комітету Наглядової Ради, але не є головою Наглядової Ради. Відповідна сума вищезазначеної винагороди виплачується члену Наглядової Ради в повному обсязі за кожний календарний місяць, починаючи з місяця, коли його було обрано членом Наглядової ради, Головою Наглядової Ради або головою будь-якого Комітету Наглядової Ради, і закінчуючи місяцем (включно з таким місяцем), коли були припинені його повноваження як члена Наглядової Ради, голови Наглядової Ради або голови будь-якого Комітету Наглядової Ради. 01березня 2013 року [PERSON] звернувся до ПАТ «Кредитпромбанк» з заявою, якою в односторонньому порядку склав з себе повноваження члена Наглядової Ради ПАТ «Кредитпромбанк», а отже повноваження члена Наглядової Ради відповідач здійснював з 08.11.2012 року по 01.03.2013 року. Згідно з пунктом 1.4 Договору, цей Договір є цивільно-правовим договором, а положення законодавства України про працю не застосовуються до відносин між Банком та членом Наглядової Ради. Фактично виконання вказаного вище правочину в частині виплати винагороди за спільною згодою сторін здійснювалось не в іноземній валюті, а в національній валюті України - гривнях по курсу перерахунку з еквіваленту в євро, зокрема фактично було нараховано в листопаді 2012 року - 77 697,95 грн., в грудні 2012 року - 79 238,60 грн., в січні 2013 року - 81 174,91 грн., із вказаних нарахувань у гривнях було утримано і перераховано в бюджет податок на доходи фізичних осіб у гривнях, виплати винагороди за інший період виконання договору не здійснювались, що визнається сторонами та підтверджується довідками про доходи. При наданні правової оцінки позовним вимогам по їх суті суд враховує наступне. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч.ч.1,3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Згідно ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторонами укладено договір від 22.11.2012 року добровільно, без будь-якого примусу, повноваження підписантів договору є належними і достатніми, всі обов'язкові за законом і суттєві умови сторони визначили в договорі, свою згоду із всіма умовами договору, в тому числі із оспорюваним п. 4.2, сторони посвідчили шляхом підписання власноручними підписами та скріплення печаткою юридичної особи. За таких обставин, суд вважає, що підписаний сторонами договір відповідав їх внутрішній волі, порушень прав сторін при його укладенні не вбачається. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Суд вважає, що сукупність зібраних по справі доказів вказує на те, що сторонами в оспорюваному пункті 4.2 договору визначено грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, саме за такі умови договору безспірно прийняті до виконання обома сторонами правочину, зокрема позивач виплачував винагороду за виконання договору [PERSON] у гривнях відповідно до курсу євро до гривні станом на час здійснення розрахунку, а відповідач прийняв таке виконання грошового зобов'язання як належне і повне. Посилання позову на наступні положення норм права суд вважає безпідставними, враховуючи таке. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 використання іноземної валюти на території України як засобу платежу можливе лише за наявності ліцензії, виданої Національним банком України. Відповідно до Правил використання готівкової іноземної валюти на території України, затверджених постановою Національного банку України від 30.05.2007 року № 200, іноземна валюта на території України може використовуватися для оплати праці, винагороди, виплати премій і призів лише працівникам-нерезидентам, які працюють в Україні за контрактом. Вказані норми права визначають порядок використання іноземної валюти, однак у спірних правовідносинах фактів використання іноземної валюти в якості платежу не виявлено, оскільки виплата за цивільно-правовою угодою здійснювалась у національній валюті України - гривнях. Крім того, позивач обґрунтовує свою правову позицію тим, що оспорюваний правочин є цивільно-правовим, тому на нього не розповсюджується вимоги трудового законодавства, відтак відповідач у спірних правовідносинах не може вважатись працівником, тому його правовий статус як резидента не впливає на сутність спірних правовідносин, на які зазначені позовом норми права не розповсюджуються. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Судом не виявлено переконливих доказів відсутності у сторін правочину дійсних намірів на створення передбачених договором цивільно-правових наслідків, тому суд вважає, що у сторін на час укладення оспорюваного правочину мали дійсні наміри на встановлення цивільно-правових відносин, а волевиявлення обох сторін правочину було вільним. Порушень чинного законодавства при укладенні правочину суд не вбачає. Статтею 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова позивача від виконання грошових зобов'язань за цивільно-правовою угодою шляхом спроби визнання недійсним лише один із пунктів договору, який стосується його грошових зобов'язань за відсутності оспорення інших пунктів договору та правочину в цілому призводить до порушення прав іншої сторони правочину - відповідача, оскільки за таких обставин відповідач виконав в повному обсязі свої зобов'язання за угодою, здійснив функції члена наглядової ради, претензій до якості виконаної ним послуги банк не пред'являв, але він позбавляється права отримати винагороду за договором і додатково має повернути вже виплачені в 2012-2013 роках кошти. Достатніх правових підстав для такого порушення прав сторони правочину суд не вбачає. Суд вважає, що у позивачем належно не обґрунтовано які його цивільні права були порушені оспорюваним договором, тому відповідні доводи позову суд вважає необгрунтованими. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Із встановлених судом фактичних обставин спору не вбачається достатніх і визначених законом підстав для висновку про наявність порушень законних прав чи інтересів позивача, для судового захисту таких прав чи інтересів. Таким чином, правових і фактичних підстав для задоволення позову судом не встановлено. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed