Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

Позивач просить визнати недійсними договори дарування житлового будинку [ADDRESS] укладених між [PERSON] та [PERSON] 28 квітня 2004 року та посвідчених державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори Сумської області, при цьому зазначає, що після смерті дружини, з метою забезпечення доглянутої старості вирішив взяти зобов'язання по утриманню зі свого сина та мав наметі укласти договір довічного утримання. Нотаріус не надав йому копії договорів. У 2015 році звернувся до нотаріуса з метою розірвання договорів, оскільки відповідач не став здійснювати належний догляд за ним та дізнався, що ним укладено договір дарування будинку та земельної ділянки. Вважає, що при підписанні договору він припустився помилки, оскільки не мав наміру передавати своє майно безоплатно відповідачеві, крім того, після підписання договорів продовжував користуватися своїм будинком та земельною ділянкою. В силу свого віку та здоров'я позивач не міг розуміти наслідків підписання договору і припустився помилки. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та обгрунтували обставинами, викладеними в позовній заяві. Позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що в 2004 році він дійсно підписав договір дарування п'яти найменувань, але дарування рухомого та нерухомого майна не здійснював. При цьому зауважив, що причиною звернення до суду є неналежний догляд відповідача за ним, а також нанесення йому тілесних ушкоджень, що стало причиною неодноразового звернення до лікарні та міліції. Він хоче повернути свій будинок, щоб передати його старшому синові. Крім того, після підписання договору він його прочитав, але нотаріус екземпляр договору йому не надала і тому він змушений був звернутися в нотаріальну контору з метою отримання копії договору у 2015 році. Після переїзду сина в його будинок, надавав кошти для ремонту будинку та на дні народження. Підтвердив, що відповідачем здійснено ремонт будинку. Відповідач [PERSON] з позовом не погодився та пояснив, що він разом з сім'єю проживав у власному будинку по [ADDRESS] в смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області та допомагав батькам у веденні господарства: обробляти город, поточний ремонт будинку та господарських споруд та у догляді хворого брата. Після смерті матері батько став наполягати на переїзді його сім'ї у батьківський будинок, з якого свого часу він його вигнав. Тривалий час не погоджувався на переїзд, але продовжував надавати батькові допомогу. В 2004 році батько запропонував йому підписати договір дарування господарства по [ADDRESS] в смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області. Протягом деякого часу він відмовлявся прийняти в дар будинок батька, але пізніше погодився, оскільки проживати на два господарства та здійснювати догляд за хворим братом було важко. У 2004 році державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори Сумської області був посвідчений договір дарування, а також роз'яснено наслідки укладення договору дарування. Під час підписання договору позивачем не ставились жодні умови, він усвідомлював, що укладається договір дарування, його наслідки. Після підписання договору дарування він як власник будинку розпочав ремонт будинку та інших господарських споруд, про що позивач не заперечував, оскільки власником себе не вважав та здійснює утримання будинку. У 2008 році разом з сім'єю став мешкати в даному господарстві. В 2009 році здійснив поховання брата [PERSON]. Відносини з батьком були нормальні. Він його не ображає, батько мешкає у власній кімнаті, має доступ до інших кімнат, продуктів харчування. Останнім часом старший брат неодноразово звертався до позивача про надання йому матеріальної допомоги, а братова дружина та донька стали навідуватися до позивача. Вважає, що їх зустрічі стали причиною скарг на нього до правоохоронних органів, а також звернення позивача до суду. У судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування, який посвідчений державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори, відповідно до якого [PERSON] переходять в дар жилий будинок площею 42, 7 кв.м., та надвірні будівлі: сарай-літня кухня, погріб, сарай з прибудовою, душ, огорожа, колонка, а також земельна ділянка загальною площею 0, 15 га., що розташовані по [ADDRESS] в смт. Велика Писарівка Великописарівського району Сумської області. Договори підписані сторонами. На договорі дарування будинку зроблена примітка про те, що на день відчуження будинку та земельної ділянки [PERSON] в шлюбі не перебував, його особа встановлена відповідно до паспорта. Внизу підпис [PERSON] та нотаріуса. За посвідчення договорів стягнуто державне мито. Відповідно до довідки Великописарівської селищної ради Сумської області [PERSON], 1927 року народження, проживає разом з сином [PERSON] та невісткою [PERSON]. З матеріалів цивільної справи слідує, що [PERSON], як інвалід Великої Вітчизняної війни 1 групи, 30 вересня 2015 року звертався до Ради Організації ветеранів України з приводу грубого відношення та побиття його сином [PERSON] та отримав відповідь, що доручено керівництву Великописарівського РВ УМВС України в Сумській області провести профілактичну та роз'яснювальну роботу з [PERSON] Відповідно до довідки Великописарівського відділення поліції ГУНП в Сумській області за зверненням [PERSON] були прийняті рішення до 2012 року про відмову в порушенні кримінальних справ, а після 2012 року - про списання матеріалів до справ канцелярії. Відповідно до довідки В.Писарівської ЦРЛ Сумської області [PERSON] страждає рядом хронічних захворювань. Періодично проходить лікування. З приводу заподіяння йому тілесних ушкоджень до лікарні не звертався. Відповідно до довідки МСЕК [PERSON] у 2010 році встановлено 1 групу інвалідності загального захворювання. [PERSON], 1927 року народження, є інвалідом війни 1 групи, що підтверджується посвідченням, виданим 25 лютого 2010 року. Свідок [PERSON], допитана в ході судового засідання пояснила, що [PERSON] сину [PERSON] купив господарство, яке в послідуючому він продав та залишив Україну. На сина [PERSON] він неодноразово писав скарги, написання однієї з яких вона бачила, перебуваючи в приміщенні прокуратури району, і тому після смерті матері [PERSON] відмовився переходити до батька, але допомагав йому. Вона порадила [PERSON] подарувати господарство синові [PERSON]. Він неодноразово ходив до нотаріуса, але йому відмовляли в посвідченні договору дарування. Сам особисто [PERSON] робив документи, державні акти на землю. [PERSON] проживає в гарних умовах, за ним здійснюється належний догляд, але його невістка [PERSON], дружина сина [PERSON] та внучка розпочали цей спір, бо їм потрібні кошти на квартиру. Свідок [PERSON] суду пояснила, що син [PERSON], відповідач по справі, після одруження деякий час проживав разом з батьками, але вони його вигнали з будинку і він мешкав на квартирі, а потім придбав власний будинок. Пізніше перейшов жити в господарство батька. [PERSON], який помер, говорив, що батько подарував братові [PERSON] будинок, в якому вони проживають. Свого часу [PERSON] своєму старшому сину купував будинок, який той продав. [PERSON] проживає в гарних умовах, за ним здійснюється належний догляд, але він безпричинно може вийти на город і кричати, звертаючи на себе увагу сусідів та провокуючи членів своєї родини. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона тривалий час (30 років) працювала у відділі соціального захисту населення і добре знає [PERSON], який постійно писав скарги на членів своєї родини, родичів, мешканців смт. Велика Писарівка. Крім того, їй достовірно відомо зі слів [PERSON], що він подарував будинок своєму синові [PERSON]. [PERSON] за свої кошти провів ремонт будинку, створив належні умови для проживання батька, доглядає його, а останній постійно пересилає свою пенсію старшому синові [PERSON] та шукає жінку для спільного проживання. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що у 1996 році позивач вигнав свого сина [PERSON] з батьківського будинку і він став проживати на квартирі, а потім придбав власне господарство. Після смерті матері, у 2002 році, [PERSON] став жити фактично на дві сім'ї - доглядав хворого брата [PERSON] та батька, а також вів своє господарство. Пізніше [PERSON] повідомив їй, що він подарував своє господарство синові [PERSON] і гордився своїм вчинком. [PERSON] фактично перебудував будинок, посадив сад, створив належні умови для проживання батька. Старший син [PERSON] разом з сім'єю приїздить раз на рік, а той рідше, погуляти та діда «потрусити». Свідок [PERSON] суду пояснив, що особисто йому у 2004 році [PERSON] говорив, що хоче подарувати будинок своєму синові [PERSON], а пізніше повідомив, що подарував будинок синові [PERSON]. [PERSON] ніколи нічого особисто сам не робив, він ходив по інстанціях та просив, щоб йому видали довідку, що його вбивають, а сам відправив хворого сина в Охтирську психіатричну лікарню, який потребував лікування в районній лікарні, без відома відповідача. Відповідач продав власний будинок, автомобіль та за власні кошти перебудував подарований йому будинок. Доглядає батька, який зводить наклеп на сина та невістку. Свідок [PERSON] підтвердив, що [PERSON] гордився тим, що він подарував своє господарство синові [PERSON], а на даний час необхідно захищати сина від дій рідного батька, який зводить наклеп на його. Свідок [PERSON] підтвердила, що після смерті свекрухи у 2002 році вони разом з чоловіком жили на два господарства, оскільки допомагали батькові у веденні господарства. Після дарування будинку вони не переходили в господарство, бо воно потребувало капітального ремонту. Здійснивши ремонт будинку, стали проживати в ньому. Позивач займає дві кімнати будинку, має доступ до всіх приміщень будинку, господарських споруд, вона готує їжу та здійснює догляд за ним. Позивач відмовляється митися, міняти білизну, а в послідуючому розповідає, що йому відключають воду, відмовляються прати білизну. Його ніхто ніколи не бив, а самостійно він може впасти і кричати, що його б'ють. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона працює державним нотаріусом Великописарівської державної нотаріальної контори. У 2004 році вона здійснила посвідчення договорів дарування між [PERSON] та [PERSON] Під час підписання договору [PERSON] інвалідності не мав, мав добрий стан здоров'я, розумів наслідки укладення договору, права, які йому роз'яснялися, наслідки укладення договору як йому так і його сину [PERSON] були зрозумілі, а також договори були прочитані та підписані сторонами, тобто дотримано положення законодавства, яке діяло на той час. Крім того, пояснила, що [PERSON] неодноразово приходив до неї з проханням посвідчити договір дарування і вона відмовляла йому. Вона завжди особам похилого віку відразу не посвідчує договорів дарування та роз'яснює наслідки укладення, відстрочує їх посвідчення. [PERSON] розумів, що ним підписується договір дарування. Копію договору дарування він не просив йому передати і лише в 2015 році прийшов до нотаріальної контори та вимагав видати йому копію договору дарування. Про договір пожиттєвого утримання мови не було, ніякі умови при підписанні договорів сторонами не висувались. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є внучкою позивача по справі, який неодноразово скаржився їй, що його б'ють, ображають, за ним не доглядають. Вона вважає, що договір дарування необхідно змінити на договір довічного утримання. Крім того, пояснила, що відповідач по справі не добре відгукувався про її батька та вигнав з будинку її матір і тому вона розпочала судовий спір. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Такий спосіб захисту, як визнання правочину недійсним застосовується у тих випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов його дійсності. Цей спосіб захисту безпосередньо регламентується ст.215-236 ЦК України. Зі ст. 229 ЦК України слідує, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 719 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суд виходить з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності і приходить до висновку, що волевиявлення сторін на момент укладення правочинів було направлено на укладення договору дарування, тобто безоплатна передача майна у власність дарувальником обдарованому, при цьому жодна із сторін не брала на себе зобов'язань, які не були передбачені договором. Договір по своїй формі та змісту відповідає законодавству і не суперечить іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а тому з зазначених позивачем підстав договір дарування не може бути визнаний недійсним. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» п. 19 - відповідно до статей 229 - 233 ЦК (435-15) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК (435-15)), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Посилання представника позивача на похилий вік позивача, потребу сторонньої допомоги, наявність одного будинку, фактичної передачі якого не відбулося, що стало причиною неправильного сприйняття позивачем на момент укладення договору обставин правочинів та вплинуло на його волевиявлення є неприйнятним, оскільки спростовується доказами, дослідженими в ході судового розгляду. Так, сторони договору є рідними людьми і в силу норм Сімейного кодексу України обов'язком сина є утримання свого батька, надання йому матеріальної та іншої допомоги, яку відповідач здійснював до укладення договору дарування так і після його укладення. Позивач залишився проживати в будинку, який він подарував відповідачеві, але відповідач, як власник будинку провів капітальний ремонт та переобладнав його, здійснює його утримання, що не заперечує позивач. На момент укладення договору волевиявлення сторін було направлене на укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, який відповідно до пояснення нотаріуса позивач не бажав укладати. На час укладення договору дарування позивачеві було 77 років, група інвалідності була його встановлена лише через шість років, на даний час має захворювання, які не впливають на його психічний стан. Крім того, після підписання договору дарування минуло одинадцять років і позивачем на протязі цих років питання про визнання договору дарування не порушувалися, а в судовому засідання факт дарування п'яти найменувань позивачем не заперечувався. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не доведено обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, а саме, що його воля як сторони правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення оспорюваного договору дарування. Отже, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed