Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач ПАТ СК «Українська страхова група», в особі належним чином уповноваженого представника за довіреністю Нечай Ю.В. (довіреність № 0120-11, належно засвідчена копія долучена до матеріалів позовної заяви), 08.04.2020 року звернувся у Турківський районний суд Львівської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача - [PERSON] на свою користь завдані збитки у виді залишку сплаченого страхового відшкодування у розмірі 11 856 грн. 50 коп.. Судові витрати у справі, котрі полягають у сплаті судового збору за пред`явлення позову у розмірі 2 102 грн. 00 коп., позивач просить покласти на відповідача. На підставі розпорядження в. о. голови Турківського районного суду Львівської області Л.М. Кріля про передачу справи з одного суду до іншого від 21.04.2020 року за вих. № 01-09/158/20 (а. с. 30) матеріали вищевказаної позовної заяви на підставі п. 2 ч. 1 ст. 31 ЦПК України передані на розгляд Сколівському районному суду Львівської області. Справа надійшла до Сколівського районного суду Львівської області 27.04.2020 року, а головуючим суддею щодо її розгляду визначено суддю Микитина В.Я. (а. с. 31). В силу ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого у порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. Відтак, ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 07.05.2020 року (а. с. 35-36), після отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача, який не є підприємцем, прийнято до розгляду позовну заяву ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» до [PERSON] про відшкодування завданих збитків,відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження 02.07.2020 року о 09 год. 30 хв. у приміщенні Сколівського районного суду (м. Сколе, вул. Д. Галицького, буд. 8, Львівська область) без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Микитина В.Я. від 02.07.2020 року (а. с. 41) розгляд справи за позовом ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» до [PERSON] про відшкодування завданих збитків відкладено до 27.07.2020 року, 09.30 год.. Відзиву на позовну заяву відповідачем у запропоновані судом строки та порядку не подано. Позов обґрунтовано тим, що 15.12.2016 року між ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» та ПП «ВІП-РЕНТ» було укладено Генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів та від нещасного випадку № 28-0199-2700/17-AVIS, предметом котрого, серед іншого, були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки SCODA RAPID д.н.з. [NUMBER] . 26.10.2017 року на автодорозі Львів-Радехів-Луцьк 32-й км. + 770 м) сталася дорожньо-транспортна пригода за участі вищевказаного транспортного засобу під керуванням гр. [PERSON] та транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ д.н.з. [NUMBER] під керуванням відповідача. Постановою судді Турківського районного суду Львівської області від 07.12.2017 року відповідача визнано винним у вчиненні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди та накладено на нього відповідне стягнення. Позивач зазначає, що ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група»» виконала свої зобов`язання за укладеним договором та виплатила страхувальникові страхове відшкодування у розмірі 90 501 грн. 78 коп.. Натомість цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у встановленому порядку у ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»», після чого позивач отримав від зазначеної страхової страхове відшкодування у розмірі 79 316 грн. 18 коп., у зв`язку з чим відповідач, як винна особа, повинен відшкодувати залишок виплаченої його страховиком суми - 11 856 грн. 50 коп.. З метою отримання відшкодованої замість відповідача різниці розміру збитків, позивач звернувся до останнього із вимогою про відшкодування такої, однак відповідна вимога була відповідачем проігнорована. З огляду на вказане, позивач, посилаючись на положення ст. ст. 11, 22, 512, 514, 993, 1166, 1187, 1191-1192, 1194 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», за захистом своїх прав змушений був звернутися до суду з даним позовом. Частиною 1 ст. 279 ЦПК України встановлено, що розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи у порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Вказана вимога ЦПК України роз`яснена судом учасникам справи в ухвалі про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. Сторони у справі не подавали клопотань про розгляд зазначеної справи з повідомленням сторін, а суд не вбачав підстав для розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін з власної ініціативи. Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Виходячи з наведеного, суд вважає, що розгляд справи у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін слід здійснювати у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без проведення судового засідання, у силу вимог ч. 13 ст. 7, ч. 2 ст. 191 ЦПК України. За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду даної справи у порядку спрощеного позовного провадження та вирішення справи і ухвалення судового рішення за наявними матеріалами, - немає. Розглянувши матеріали справи, давши належу оцінку доказам у справі, суд дійшов такого висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що на виконання Генерального договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів та від нещасного випадку від 15.12.2016 року за № 28-0199-2700/17-AVIS позивач сплатив потерпілому від дорожньо-транспортної пригоди - ПП «ВІП-РЕНТ» страхове відшкодування у загальному розмірі 90 501 грн. 78 коп., що стверджується платіжним дорученням № 3138 від 16.02.2018 року (копія міститься у справі, а. с. 25). Судом також встановлено, що винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок котрої потерпілому - ПП «ВІП-РЕНТ» було виплачене страхове відшкодування за Генеральним договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, водіїв і пасажирів та від нещасного випадку від 15.12.2016 року за № 28-0199-2700/17-AVIS, є відповідач, що стверджується постановою судді Турківського районного суду Львівської області Федитника І.Д., винесеної 07.12.2017 року у справі № 458/1115/17, провадження № 3/458/851/17, котра 18.12.2017 року набрала законної сили (копі міститься у справі, а. с. 16). З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент вчинення ним цієї дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»» (а. с. 17, 18, 19-21. 22, 23, 24, 26). Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, мала до особи, відповідальної за завдані збитки у деліктному зобов`язанні, котре виникло внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Заміна кредитора у деліктному зобов`язанні у порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» є суброгацією, що не змінює порядку перебігу позовної давності (пункт 70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 910/2603/17 (провадження № 12-134гс18)). За змістом ст. 1194 ЦК України, у системному зв`язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону України «Про страхування», можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди у межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Саме такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2878цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду, станом на дату ухвалення даного рішення не відступала. При цьому, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18). Встановлено, що ПАТ «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп»» сплатила позивачеві вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля марки SCODA RAPID д.н.з. [NUMBER] , котра становить 79 316 грн. 18 коп.. Решта суми сплаченого позивачем страхового відшкодування, що становить 11 185 грн. 60 коп., залишається невідшкодованим. Такий залишок невідшкодованого страхового відшкодування, що становить різницю між фактичною вартістю ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням заміни зношених деталей на нові та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу цих деталей, підлягає відшкодуванню відповідачем як винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, що узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2016 року у справі № 6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду, станом на дату ухвалення даного рішення не відступала. Отже позивач, виходячи з положень ст. ст. 993, 1194 ЦК України, вірно пред`явив свої вимоги безпосередньо до відповідача як винуватця дорожньо-транспортної пригоди, про сплату залишку страхового відшкодування. При цьому, суд враховує, що розрахунок виплаченого потерпілому страхового відшкодування, учасниками справи не оспорюється. Отже, позов підлягає до часткового задоволення, так як різниця між виплаченим страховим відшкодуванням та повернутою страховиком відповідача сумою цього страхового відшкодування становить 11 185 грн. 60 коп., а не 11 856 грн. 50 коп., як це помилково зазначив позивач. Судові витрати у справі слід визначити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, у спосіб стягнення з відповідача на користь позивача судового збору за подання позовної вимоги майнового характеру у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» - 1 983 грн. 04 коп, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial