Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання договору поруки припиненим, відповідач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсними кредитного договору, договору поруки та договору іпотеки, треті особи [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним договору іпотеки. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2020 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за Додатковою угодою № BL2269/K-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL2269 від 28 березня 2008 року у сумі 66216, 00 швейцарських франків; у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , а також у задоволенні позовних вимог третіх осіб [PERSON] та [PERSON] відмовлено. 16.12.2020 року до суду надійшла заява третьої особи [PERSON] про постановлення додаткового рішення, оскільки при постановленні судового рішення не було розглянуто позовні вимоги третьої особи [PERSON] про визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , та усіх додаткових угод з додатками до нього. На підставі викладеного третя особа просить постановити додаткове рішення та вирішити по суті її позовні вимоги. Зваживши доводи заяви, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1)стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3)судом не вирішено питання про судові витрати. 4)суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу. Як вбачається з письмових матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12.10.2020 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено; стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за Додатковою угодою № BL2269/K-1 до Генерального договору про надання кредитних послуг № BL2269 від 28 березня 2008 року у сумі 66216, 00 швейцарських франків; у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] , а також у задоволенні позовних вимог третіх осіб [PERSON] та [PERSON] відмовлено. У своїй заяві третя особа [PERSON] просить постановити додаткове рішення, зважаючи на те, що при постановленні судового рішення судом не було вирішено її позовні вимоги про визнання недійсним Генерального договору про надання кредитних послуг, укладеного між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , та усіх додаткових угод з додатками до нього. Як встановлено при розгляді справи та даної заяви, 18.01.2018 року від [PERSON] до суду надійшла Заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої зазначено, що ВАТ «Універсал Банк» при укладенні кредитного договору порушив вимоги діючого законодавства України та приписи Національного Банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику [PERSON] об`єктивної, повної та достовірної інформації, про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту забезпеченого іпотекою, які є істотними для такого виду договорів, а також те, що ВАТ «Універсал Банк» в умовах кредитного договору приховав фактичне значення реальної процентної ставки та абсолютне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину в його умовах, що на переконання позивача, є ознаками введення Банком [PERSON] в оману. Розрахунок реальної процентної ставки за користування кредитом, визначення сукупної вартості подорожчання кредиту та розміру суми абсолютного значення подорожчання кредиту ВАТ «Універсал Банк» не здійснював, в письмовій формі не викладав, до відома [PERSON] не доводив та з ним не узгоджував. ПАТ «Універсал Банк» скористався тим, що [PERSON] об`єктивно бракувало знань для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору і він був введений в оману при отриманні кредитних послуг, а ПАТ «Універсал Банк» в порушення вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» не надав позивачу відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Крім того, позивачка за зустрічним позовом зазначає, що валютою кредитного договору є швейцарські франки, але банк не видав [PERSON] швейцарські франки. Відсутність розрахункового документу про списання швейцарських франків з валютою рахунку № [NUMBER] , відкритого [PERSON] для швейцарських франків, є підтвердженням відсутності операції про переказ коштів з цього рахунку № [NUMBER] на валютний рахунок № [NUMBER] , відкритий для доларів США. Це свідчить про введення [PERSON] в оману щодо надання банком у кредит саме швейцарських франків. Банк приховав від позичальника [PERSON] повну та об`єктивну інформацію щодо валюти кредиту, кінцевої сукупної вартості кредиту, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, чим ввів позичальника в оману. А тому волевиявлення [PERSON] на укладання кредитного договору у вигляді та розмірах, які фактично встановлені шляхом експертного дослідження, суперечили його волевиявленню на його укладання саме на таких умовах. Укладення кредитного договору із порушенням закону порушує і право власності [PERSON] як співвласниці квартири, на яку накладено обтяження внаслідок іпотечного договору. Укладений на підставі недійсного кредитного договору іпотечний договір із додатками до нього також підлягають визнанню недійсними. На підставі викладеного позивачка [PERSON] просить суд визнати недійсним Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2269, укладений між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] , та усі додаткові угоди з додатками до нього. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди №BL2269/К-1 Банк зобов`язався надати кредит в іноземній валюті у розмірі 141000, 00 швейцарських франків. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком (ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. На підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями (п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність»). Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків та території України за зобов`язаннями допускається у випадку, порядку і на умовах, встановлених законом. Судом не встановлено, що на час укладення оспорюваного правочину Банк не мав банківську ліцензію на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та дозволи на право здійснювати операції з валютними цінностями. Згідно ч. 1, 2, 4 ст. 5 Декрету Кабінеті Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 №15-93 Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом; генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання; індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 2 ст. 6 названого Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України: від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів; мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб - резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам - резидентам. З урахуванням викладеного суд вважає, що Банк мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у тому числі операції з надання кредитів в іноземній валюті на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволів на здійснення валютних операцій, а тому вираження в іноземній валюті грошового зобов`язання за кредитним договором відповідає вимогам законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що позичальника [PERSON] перед укладенням кредитного Договору, було в письмовій формі ознайомлено з умовами договору. Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як вбачається з умов договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те на що вони розраховували при укладанні договору. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами). Не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх дітей. Окрім того, відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (ст.ст. 215,1048-1052, 1054-1055) ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зміст вищезазначеного кредитного договору не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а тому в силу ч. 1 ст. 215 ЦК України, не підлягає визнанню недійсним. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивачкою не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що Генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2269 від 28.03.2008 року є несправедливими до позичальника, оскільки при підписанні договору позичальник мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення. При підписанні кредитного договору всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством відомості, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність їх умов вимогам законодавства, на що позивач посилається у своїй позовній заяві, а тому відсутні будь-які підстави для визнання кредитного договору недійсним. Також за позицією позивачки [PERSON] під час укладення кредитного договору Банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим фактично ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку би останній сплатив, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, а отже умисно ввів позичальника в оману. На підтвердження вказаних обставин позивачка посилається на Висновок експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 31.05.2019 року № 2820. Згідно вказаного висновку експерта (а.с.149-163) під час укладення Генерального договору про надання кредитних послуг №BL2269 від 28.03.2008 р. (в т.ч. Додаткової угоди №BL2269/К-1 від 28.03.2008 р. до нього) в повній мірі не узгоджується з вимогами п. 2.1., 2.2., 3.1., 3.2., 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ № 168 від 10.05.2007р. «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», та п. 2, 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, в результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та

Outcome: dismissed