Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-02 00:00:00

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» (далі Позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог Позивач послався на те, що 22 липня 2008 року між ним та [PERSON] укладено кредитний договір № 1132 на суму 135800 гривень з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 22 липня 2016 року. Банк належним чином виконав свої зобовязання про зазначеному кредитному договору та здійснив видачу кредиту готівкою на суму 135800 гривень. Проте, взяті на себе зобовязання Відповідач не виконувала, що стало підставою для звернення Позивача до суду. Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, з Відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором на суму 105726,25 гривень, яка складається з 42470,45 гривень строкового основного боргу по кредиту, 47134,33 гривень простроченого основного боргу по кредиту, 3756,01 гривень прострочених процентів за користування кредитом, 1095,16 гривень пені за прострочені проценти за користування кредитом. Таким чином, на думку Позивача, оскільки кредитний договір розірвано не було, а ухвалення рішення не є підставою для припинення нарахування відсотків та пені за кредитом, то з моменту ухвалення рішення виникла заборгованість за кредитом, яка згідно з розрахунком станом на 16 листопада 2016 року становить 86717,32 гривень, і яка складається з: прострочених процентів за користування кредитом 20533,94 гривень, пені за прострочені проценти за користування кредитом за період з 16 листопада 2015 року по 16 листопада 2016 року 7720,74 гривень, інфляційних втрат від прострочених сум за кредитом за період з 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2015 року 42588,07 гривень, інфляційних втрат за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2016 року 12808,32 гривень, 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2016 року 3066,25 гривень. Враховуючи викладене, Позивач просив стягнути з [PERSON] на свою користь 86717,32 гривень та сплачений судовий збір. Представник позивача в судове засідання неодноразово не зявлявся, надавав заяви про розгляд справи за його відсутності (а.с. 35, 43, 49, 53). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог, окрім того, в письмових запереченням послалась на застосування спеціальної позовної давності в 1 рік до стягнення неустойки (а.с. 58-59). Заслухавши пояснення відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Так, відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні. Встановлено, що 22 липня 2008 року між ним та [PERSON] укладено кредитний договір № 1132 на суму 135800 гривень з оплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% річних з терміном остаточного погашення не пізніше 22 липня 2016 року (а.с. 12-14). Відповідно до п. 1.5. договору Відповідач зобовязалась щомісячно до 29-31 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 1414,58 гривень та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки до каси банку, починаючи з серпня 2008 року. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 22 липня 2016 року. 05 березня 2009 року п. 1.5. викладено в наступній редакції: «Позичальник зобовязується щомісячно до 29-31 числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту рівними частинами в сумі 1516,81 гривень та сплачувати проценти, нараховані Банком на залишок заборгованості за кредитом шляхом внесення готівки до каси банку, починаючи з вересня 2009 року…. Останній платіж в рахунок погашення кредиту та сплати нарахованих банком процентів здійснити не пізніше 22 липня 2016 року» (а.с. 15). Відповідно до п.п. 5.1, 5.2. Договору за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань по цьому договору сторони несуть відповідальність в порядку та на умовах, обумовлених в цьому договорі та чинним законодавством України та відшкодовують завдані збитки понад неустойку (пеню, штраф). За порушення взятих на себе зобовязань по поверненню основної суми кредиту та своєчасної сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород та інших платежів за цим договором, позичальник (Відповідач) зобовязався сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, але не меншу діючої відсоткової ставки за кредитним договором за кожний день прострочення. Банк належним чином виконав свої зобовязання про зазначеному кредитному договору та здійснив видачу кредиту готівкою на суму 135800 гривень. Проте, взяті на себе зобовязання Відповідач не виконувала, що стало підставою для звернення Позивача до суду. Рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Одеського обласного управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, з Відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором на суму 105726,25 гривень, яка складається з 42470,45 гривень строкового основного боргу по кредиту, 47134,33 гривень простроченого основного боргу по кредиту, 3756,01 гривень прострочених процентів за користування кредитом, 1095,16 гривень пені за прострочені проценти за користування кредитом (а.с. 19-20). Водночас, кредитний договір розірвано судом не було, а ухвалення рішення не є підставою для припинення нарахування відсотків та пені за кредитом. В обґрунтування позовних вимог Позивачем надано розрахунок загальної заборгованості за договором з відповідними Додатками, відповідно до якого загальна заборгованість за договором № 1132 від 22 липня 2008 року станом на 16 листопада 2016 року складає 86717,32 гривень, зокрема: прострочені проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2008 року по 02 вересня 2015 року 20533,94 гривень, пеня за прострочені проценти за користування кредитом за період з 16 листопада 2015 року по 16 листопада 2016 року 7720,74 гривень, інфляційні втрати від прострочених сум за кредитом за період з 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2015 року 42588,07 гривень, інфляційні втрати за несвоєчасну сплату відсотків за користування кредитом за період 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2016 року 12808,32 гривень, 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту за період з 17 листопада 2013 року по 16 листопада 2016 року 3066,25 гривень (а.с. 4). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 38 ЦПК України юридичних осіб представляють їхніх органи, що діють у межах повноважень наданих їм законом, статутом чи положенням, або їх представники. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 42 ЦПК України довіреність від імені юридичної особи видається за підписом посадової особи, уповноваженої на це законом, статутом або положенням, з прикладанням печатки юридичної особи. Наявність певної суми заборгованості відповідача за процентами, неустойкою, інфляційними та іншими втратами Позивач обґрунтовував розрахунком загальної заборгованості за договором станом на 16 листопада 2016 року (а.с. 4-11). Проте при вивченні судом зазначеного розрахунку заборгованості вбачається, що він є неповним, необґрунтованим, зазначені у ньому суми заборгованості є недоведеними та суперечать іншим наявним у справі доказам, а тому вказаний розрахунок не може бути визнаний належним та допустимим доказом по справі, враховуючи наступне. Так, зазначений розрахунок підписаний особою, повноваження якої не доведені, а Додатки до розрахунку взагалі не підписані та містять відомості про осіб, які їх склали (а.с. 4-11). Більше того, як встановлено в судовому засіданні, рішенням Тарутинського районного суду Одеської області від 24 вересня 2014 року станом на 15 квітня 2014 року вже стягувались: прострочені проценти за користування кредитом 3756,01 гривень, пеня за прострочені проценти за користування кредитом 1095,16 гривень (а.с. 19, на звороті). Відповідно до виконавчого листа від 24 вересня 2014 року та платіжного доручення № 824 від 31 серпня 2015 року на користь Позивача з [PERSON] реально стягнуто 102386,13 гривень (а.с. 60, 72). Однак, в розрахунку стягнення цієї стягнутої на користь Позивача суми в розмірі 102386,13 гривень взагалі не відображено, як і не відображено, яким чином (на погашення основної частини боргу чи процентів, неустойки тощо) ці суми були зараховані в погашення боргу за кредитним договором. Окрім того, виходячи з наданого Позивачем розрахунку, сума прострочених процентів за користування кредитом була розрахована з 01 серпня 2008 року по 02 вересня 2015 року (а.с. 4), хоча прострочені проценти за період до 15 квітня 2014 року вже стягувались за рішенням суду від 24 вересня 2014 року (а.с. 19-20). Враховуючи викладене, приймаючи до уваги необґрунтованість розрахунку прострочених процентів за користування кредитом суд також позбавлений можливості перевірити правильність розрахунку пені за ними. Розрахунки інфляційних втрат та 3% процентів річних взагалі не підписані та містять відомості про осіб, які їх склали, окрім того, не вказано, чому був узятий до розрахунку період з 17 листопада 2013 року, хоча, як вбачається з позовної заяви, вона була підписана 22 листопада 2016 року, а направлена до суду 26 листопада 2016 року, про що свідчить відповідний поштовий штамп на конверті (а.с. 10-11, 28). На думку суду, доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором є обов'язком позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, тому було запропоновано представнику Позивача приймати участь у судових засіданнях для можливості надати обґрунтований розрахунок боргу, проте, позивачем цього зроблено не було. Отже, позивачем не було надано доказів у підтвердження розрахунку заборгованості, тому у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у зв'язку із недоведеністю розміру заборгованості за кредитним договором. Це узгоджується з п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, відповідно до якого встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України). Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed