Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

Позивач просить стягнути на її користь з відповідача невиплачену заробітну плату у розмірі 24018,93 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 12152,34 грн., моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн., а всього 41171,27 грн., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача і при звільненні 30.07.2013 року й на час звернення до суду з позовною заявою з нею не розрахувалися. Позивач в судове засідання не з»явилася, але надала заяву в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує, погоджується на заочний розгляд справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, про розгляд справи у його відсутність не клопотав, заперечень щодо позову не надав, а тому суд проводить розгляд справи на підставі ст.224 ЦПК України в заочному порядку за згодою позивача. Дослідивши докази у справі, суд вважає, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Позивач [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» і була звільнена 30.07.2013 року за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача. На час звільнення позивачу не було виплачено 24018,93 грн. заборгованості по заробітній платі. Що підтверджується довідкою про заборгованість. Відповідно до ст.116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Однак, відповідач при звільненні працівника з позивачем не розрахувався, у зв'язку з чим Овруцьким районним судом Житомирської області 16.08.2013 року у справі № 286/3964/13-ц було видано судовий наказ про стягнення з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» на її користь 24018,93 грн. заборгованості по заробітній платі. Як стверджує позивач, до цього часу рішення суду відповідачем не виконано, заборгованість по заробітній платі в сумі 24018,93 грн. перед позивачем не погашена. Доказів протилежного відповідачем суду не подано та матеріали справи не містять. Таким чином, станом на час розгляду справи в суді фактичний розрахунок по заробітній платі з позивачем не проведений. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судовий наказ від 16.08.2013 року виданий по справі №286/3964/13-ц Овруцьким районним судом Житомирської області про стягнення з ПАТ «Овруцький ГЗК «Кварцит» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 24108,93 грн. не скасований та набрав законної сили, і знаходиться на виконанні у відділі державної виконавчої служби Овруцького районного управління юстиції, що підтверджується копією постанови заступника начальника відділу ДВС Овруцького РУЮ Житомирської області Саранчук Н.А. від 17.09.2013 року ВП № 39843300 про відкриття виконавчого провадження з виконання судового наказу. Позивачем заявлено вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 31.07.2013 року по 16.04.2014 року. Заявляючи таку вимогу, позивач виходив з того, що нездійснення роботодавцем виплати належних звільненому працівникові сум у день звільнення (ст.116 КЗпП України) є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що передбачено ст.117 КЗпП України. Після ухвалення судового рішення, видачі виконавчого листа про стягнення заборгованості по заробітній платі роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України. Правильність такої позиції позивача і її відповідність усталеній судовій практиці застосування норми ст.117 КЗпП України підтверджено постановою Судової палати в цивільних справах Верховного суду України від 29.01.2014 року у цивільній справі № 6-144цс13, в якій зазначено зокрема таке. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку становить 12152,34 грн. ( 67,14 грн. (середньоденна заробітна плата) х 181 робочий день (число робочих днів у розрахунковому періоді згідно Листа Мінсоцполітики) = 12152,34 грн.). Тому, виходячи з наведеного в сукупності, заявлена позивачем вимога про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку з 31.07.2013 року по 16.04.2014 року у розмірі 12152,34 грн. є законною та обгрунтованою і підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн., то суд виходив з наступного. Згідно з ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Так, згідно з ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Судовий наказ Овруцького районного суду Житомирської області від 16.08.2013 року у справі № 286/3964/13-ц, який набрав законної сили, встановлено факт порушення з вини відповідача законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні і згідно з ч.4 ст.61 ЦПК України цей факт не потребує доведення у цій цивільній справі та є встановленим. Суд вважає, що внаслідок порушення відповідачем законного трудового права позивача на своєчасний розрахунок при звільненні останній зазнав душевних та моральних страждань через втрату нормальних життєвих зв'язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, тобто позивачу завдано моральної шкоди. Оскільки між діями відповідача та заподіяною моральною шкодою позивачу є безпосередній причинний зв'язок і відповідачем належними та допустими доказами не спростовано, що шкоди завдано не з його вини, вимога позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди є правомірною. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить з тривалості та глибини душевних і моральних страждань, вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння моральної шкоди на суму заявлену до стягнення в розмірі 5000,00 грн. Тому, враховуючи вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що таким чином розмір шкоди підлягає зменшенню. Відтак, на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в сумі 500 грн. А отже, в решті вимог про стягнення моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.10 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача згідно із ч.3 ст. 88 ЦПК України, слід стягнути судовий збір в сумі 487,20 грн. в доход держави.

Outcome: approved