Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

Позивач просить перевести на нього права і обов`язки відповідача та визнати право власності на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,04 га, що знаходиться на території Громадської організації «Садівниче товариство «Цукровик» за адресою [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 21.07.2001 є членом Громадської організації «Садівниче товариство «Цукровик» і з того часу користується зазначеною ділянкою. Позивач бажає отримати у власність зазначену ділянку і з цього приводу звертався до відповідача. Втім відповідач повідомив, що відповідно до п. 17 додатку 4 до рішення виконкому від 22.10.1993 №613 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» зазначену ділянку було передано члену садівничого кооперативу «Сахарник» [PERSON] . Окрім того відповідач повідомив, що не має повноважень, щодо передачі ділянки за набувальною давністю. Позивач вважає, що має право на отримання ділянки за набувальною давністю. Відповідач надав відзив і просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивував тим, що міська рада не є належним відповідачем, адже спірна земельна ділянка не належить територіальній громаді, оскільки вже передана іншій особі. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав. Представник відповідача підтримав заперечення наведені у відзиві і просив відмовити у задоволенні позову до Сумської міської ради. Суд, заслухавши пояснення, вивчивши матеріали справи, вважає, що заявлений позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Суд встановив, що позивач з 21.07.2001 є членом Громадської організації «Садівниче товариство «Цукровик» за адресою [ADDRESS] . З того часу у користуванні позивача знаходиться ділянка під № [NUMBER] розміром 0,04 га. У цей період він вносить відповідні членські внески. Це підтверджується членською книжкою виданою позивачу, довідкою №10/19-15/2019 від 22.10.2019. 19.12.2019 за № Г-3999/06.01-21 Сумська міська рада на звернення позивача направила листа. У листі повідомляє, що відповідно до п. 17 додатку 4 до рішення міськвиконкому від 22.10.1993 №613 «Про передачу у приватну власність земельних ділянок» ділянку № [NUMBER] , площею 0,040 га для садівництва передано у приватну власність члену садівничого кооперативу «Сахарник» [PERSON] . Загалом до повноважень Сумської міської ради належить передача земельних ділянок які перебувають у комунальній власності. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі, якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. У пунктах 5, 9 Постанови №5 Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року3 Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних прав роз`яснив, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування, набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Верховний Суд України у постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц, зауважив, що при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно, позивачем має бути доведено факт існування такого нерухомого майна, відкритість та безперервність, володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном, факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше 10 років. Визнаючи поняття «умови набуття права власності на чужі речі», Верховний Суд України в Постанові від 04.07.2018, по справі № 201/12550/16-ц, був більш лаконічний та визначив, що: «Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.» Відповідно до п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», для набуття права власності на нерухоме майно, перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, прийшов до висновку, що виходячи зі змісту ст. 344 ЦК, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести позивач, є такі: 1) майно може бути об`єктом набувальної давності; 2) добросовісність володіння; 3) відкритість володіння; 4) давність володіння та його безперервність; 5) відсутність інших осіб, які претендують на це майно; 6) відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Зокрема добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.\~Цей висновок Верховний Суд зробив у Постанові від 27.09.2018, по справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018, по справі № 683/2047/16-ц. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого, його власнику було відмовлено. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року по справі № 296/6949/17. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти\~особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.\~Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Вказана позиція, висловлена Верховним судом в постанові № 175/4741/16 від 29.03.2018, та Постанові, від 06.09.2018, по справі № 205/1178/16-ц. Враховуючи положення статей 335 і\~344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК). Згідно з абз. 2 ч. 1 ст. 344 ЦК набуття права на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом і має свою специфіку. Таким спеціальним законом є Земельний кодекс. Відповідно до\~статті 119 ЗК України\~громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом п`ятнадцяти років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку, можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу її у власність або надання в користування. Передання земельної ділянки на підставі ст. 119 ЗК України здійснюється у порядку передбаченому ст. 118 ЗК України. Аналіз цих правових норм дає підстави для висновку про те, що конструкція ст. 119 ЗК України значно відрізняється від конструкції ст. 344 ЦК України та не передбачає жодних переваг для осіб, зазначених у ч. 1 цієї статті, оскільки, навіть, дотримання всіх умов набувальної давності не приводить до виникнення права власності на землю та фактично відсилає до загального порядку надання земельних ділянок у власність або в користування (ст. ст. 118, 123 ЗК). Ця норма надає таким особам лише право звернення до органу державної влади або місцевого самоврядування з клопотанням про передання земельної ділянки у власність чи користування і не передбачає обов`язкової передачі земельної ділянки у власність чи користування таким особам при дотриманні передбаченої законом процедури звернення та подання необхідних документів. Всупереч положенням ст.ст. 81, 83, 175, 177 ЦПК України під час судового розгляду позивачем не наведено обставин та не доказані обставин заволодіння спірною земельною ділянкою, умовами набуття, переходу від попереднього власника тощо. Позивач в цілому не довів обґрунтованості позову саме до заявленого відповідача, адже власником ділянки є [PERSON] .. Ураховуючи наведене у сукупності, заявлений позов не підлягає задоволенню. Інші доводи сторін не спростовують встановлених обставин, наведених положень закону та висновків суду. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed