Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, відповідно до якого визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] укладений 24.09.2010 року між [PERSON] та [PERSON] посилаючись на те, що 19.05.2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 травня 2010 року, яким було визнано право власності на зазначений вище будинок за [PERSON]. Після ухвалення рішення Дергачівським районним судом Харківської області [PERSON], без згоди та дозволу позивача, було здійснено продаж даного будинку відповідачу [PERSON] При цьому, [PERSON] їй повідомив, що бажає взяти гроші в кредит для зайняття підприємницькою діяльністю та попросив її надати згоду на такі його дії, після чого вони поїхали до нотаріуса і вона підписала згоду на взяття грошей у борг. На даний час рішення, яке порушувало її право власності на житловий будинок скасоване і за [PERSON] не визнано право власності на спірний будинок, тому він не мав підстав для продажу будинку, отже, договір купівлі-продажу є недійсним. У пункті 4 договору сторони домовились, що здійснюють продаж будинку за 320000,00грн., що є попередньою оплатою майна, при цьому, вартість будинку встановлена в п.5 договору і становить 589771,00грн. Таким чином, ці пункти договору свідчать про те, що ціна продажу будинку не була погоджена сторонами та ця обставина є підставою для визнання договору неукладеним. Пункт 7 договору зобов'язує продавця сплачувати проценти в розмірі 2% щомісячно в сумі 6400,00грн. до 24 числа кожного місяця. Цей пункт договору не відповідає поняттю договору купівлі-продажу, яке міститься в ст. 655 ЦК України. Пунктом 8 договору визначено, що покупець має право вимагати від продавця повернення попередньої оплати та процентів, обумовлених п.7 договору, у п.13 договору указано, що продавець має звільнити будинок до 24 грудня 2010 року. Обставини, викладені в п.п.7,8.13 договору свідчать про те, що договір укладено під впливом обману, що є підставою для визнання правочину недійсним. Обставини вказують на те, що продавець не усвідомлював природи правочину, прав та обов'язків сторін, а покупець знаючи про це, свідомо замовчував це та склав договір тільки на свою користь. Умови, викладені в п.п. 15, 17, 18, 20.1, 20.2, 20.3 свідчать про те, що воля а ні продавця, а ні покупця не звернена на виконання умов договору купівлі-продажу. Таким чином, цей правочин не утворює правових наслідків, які обумовлені поняттям договору купівлі-продажу, а тому правочин є фіктивним, що є підставою для визнання договору недійсним. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3 ст. 203 та ст. 5 ЦК України, а саме: не визначена ціна договору, [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки рішення суду на підставі якого він набув право власності скасовано, волевиявлення учасників договору не відповідає їх внутрішній волі. Зміст оспорюваного договору свідчить про настання якихось боргів, за які продавець має сплачувати проценти, таким чином, на підставі ч.1 ст. 215 ЦК України договір є недійсним. До того ж, згоди на продаж будинок позивач ніколи б не дала, отже, правочин вчинено під впливом обману, що є підставою для визнання договору недійсним. У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти позовних вимог у повному обсязі та пояснили, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14.05.2010 року було дійсним до 19.05.2014 року і відповідно було дійсним право власності [PERSON] на спірний будинок до 24.09.2010 року, отже, останній мав право на його відчуження. Житловий будинок [ADDRESS] відповідно до ч.1 ст. 60 СК України належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON], а не [PERSON] особисто, саме тому [PERSON] була присутньою при укладенні договору купівлі-продажу. Доводи позивача щодо укладення договору під впливом обману безпідставні та необґрунтовані. Введення в оману здійснюється однією із сторін щодо обставин, які впливають на вчинення правочину, тобто ці обставини повинні існувати до укладення правочину. Позивач не обґрунтував щодо яких саме обставин [PERSON] ввела в оману та яким чином ці обставини вплинули на те, що [PERSON] за згоди позивача уклав правочин. Факт омани повинна довести саме особа, яку було введено в оману, але позивач не є стороною за договором і з доводів не зрозуміло стосовно чого її обманула [PERSON] Крім того, як на підставу вимог позивач посилається на укладення фіктивного правочину, тоді як необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Сторонами були виконані всі умови правочину, продавець разом із членами сім'ї знялися з реєстрації за місцем проживання, а 15.03.2011 року передано будинок представнику [PERSON] [PERSON], та [PERSON] хотіли та мали намір саме продати будинок, а не укласти договір позики. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та пояснив, що [PERSON] при продажу житлового будинку були порушені майнові права дружини. Рішення суду, на підставі якого [PERSON] став власником будинку скасовано, отже він не є і не був власником будинку, який продав. Позивач на теперішній час є власником будівельних матеріалів та реєстрація прав власності на спірний будинок на підставі рішення, яке скасовано, є недійсною. Продаж було здійснено на підставі недійсного витягу про реєстрацію прав власності. Договір купівлі-продажу не є договором купівлі-продажу у відповідності до вимог законодавства та не відповідає намірам сторін. В пункті 4 договору зазначено про попередню оплату в розмірі еквівалентному 40000 доларам США, що фактично становить тільки половину вартості майна. Крім того, позивач не надавала свою згоду на сплату процентів та неустойки. Треті особи до судового засідання не з'явилися. Від приватного нотаріуса ХМНО [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги не визнає (а.с. 72). Суд, вислухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 30 вересня 1989 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що мається копія свідоцтва. 24 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно із ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Підстави недійсності договорів визначені у ст. ст. 203, 215 ЦК України. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. За приписами ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодеком, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу зазначеної норми вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 5 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства,закріпленого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних и юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.3 ст. 5 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Позивач посилається на те, що вона не знала, що підписує згоду на продаж будинку, тоді як вважала, що підписує згоду на отримання чоловіком грошей у позику та не надавала згоду на інші умови договору. Дане твердження спростовується копією нотаріально завіреної згоди [PERSON], наданої нею 24 вересня 2010 року, відповідно до якої вона дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на укладання договору щодо продажу набутого ними за час шлюбу житлового будинку [ADDRESS] на умовах, що будуть визначені [PERSON] самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею та підтвердила, що укладання такого договору відповідає її дійсному волевиявленню та не суперечить її інтересам (а.с.92). Крім того, як на підставу позовних вимог позивач посилається на те, що рішення, на підставі якого [PERSON] набув право власності на будинок скасовано рішенням апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2014 року. З цього приводу суд зазначає, що на момент вчинення спірного правочину, а саме 24.09.2010 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 травня 2010 року набрало законної сили та було чинним. Також, як на підставу позовних вимог позивач посилається на фіктивність договору. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Як роз'яснено в п.24 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Враховуючи, що позивач не являється стороною оспорюваного правочину, не надала суду належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності правочину та, що укладанням договору купівлі-продажу спірного майна права позивача порушені, позов задоволенню не підлягає. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Outcome: dismissed