Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач подав до суду позовну заяву про визнання відповідача таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою [ADDRESS] на підставі ст.71,72 ЖК України, мотивуючи її тим, що відповідач не проживає в квартирі без поважних причин з січня 2000 року. У судові засідання позивач не з»явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав. Відповідач [PERSON] з позовом не погодився та зазначив, що вказана квартира належить йому, договір купівлі-продажу цієї квартири позивачу вважає недійсним, позивач перешкоджає йому проживати у вказаній квартирі і з квартири він пішов внаслідок примусу, тому він не втратив право користування нею і у задоволенні позову необхідно відмовити. В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 14.01.2000 року [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005 року, залишеним в цій частині без змін рішенням апеляційного суду Запорізької області від 21.12.2005 року та ухвалою апеляційного суду Одеської області, як касаційного суду, від 10.12.2007 року, у задоволенні позову [PERSON] про визнання вказаного договору купівлі-продажу недійсним відмовлено. Таким чином, рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.10.2005 року про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 14.01.2000 року набрало законної сили. Вказаними рішеннями судів встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. При цьому, у вказаній квартирі на даний час зареєстрований відповідач [PERSON], який зазначив, що у спірній квартирі дійсно не проживає з 2000 року, оскільки позивач перешкоджає йому в ній проживати. Проте, як встановлено у рішенні апеляційного суд Запорізької області від 21.12.2005 року, оскільки наявність підстав для визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 14.01.2000 року недійсним [PERSON] не доведена, то з припиненням у нього, як у власника, права власності на цю квартиру, він також втратив і право користування нею. Також, цим рішенням встановлено, що [PERSON] не є членом сім»ї власника [PERSON] у розумінні ст.156 ЦК України. Вислухавши відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.71,72 ЖК України якщо наймач жилого приміщення або член його сім»ї відсутній у жилому приміщенні понад шість місяців без поважних причин, він може бути визнаний судом таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. У відповідності до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, не підлягають доказуванню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті ж самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. В даному випадку встановлено, що між сторонами виник спір між власником та колишнім власником спірної квартири щодо права відповідача користування цією квартирою. Проте, позовні вимоги [PERSON] заявлені на підставі статей 71,72 ЖК України, які передбачають можливість вирішення питання про визнання таким, що втратив право користування жилим приміщенням, його наймача або члена його сім»ї. Позивач не є наймачем спірної квартири, а відповідач - членом сім»ї наймача квартири. Дані норми ЖК України не застосовуються до правовідносин між власником житла та колишнім членом його сім»ї щодо користування квартирою, яка перебуває у приватній власності. Враховуючи наведене, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] як член сім»ї наймача квартири на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed