Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно сина [PERSON] з тих підстав , що мати самоусунулась від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина і ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та від її утримання. З приводу конкретних обставин позивач послався на те, що з жовтня 2015 року шлюбні стосунки з відповідачкою були припинені, 22.02.2017р. шлюб розірвано у судовому порядку; сина залишився проживати з матір,ю, але з січня 2016 року син проживає з ним, позивачем. На даний час відповідачка не спілкується з сином, не виконує своїх батьківських обов'язків відносно сина, має заборгованість по сплаті аліментів, дитина проживає з позивачем і перебуває на його повному утриманні. В останнє відповідачка бачилася з сином на початку травня 2016 року, не спілкується з ним, єдиний раз у листопаді 2016 року привітала сина смс - повідомленням з днем народження, не цікавиться долею сина, його успіхами, навчанням, жодного разу за вказаний період не приїжджала до сина, не приходила до школи, де він навчається, не сплачувала аліменти, а заборгованість погасила, лише коли державний виконавець звернувся до суду з поданням про обмеження її у виїзді за кордон; влітку 2016 року позивач мав намір відпочити з сином за кордоном, неодноразово планувались поїздки за кордон зі шкоди, син займається спортом і йому необхідно виїжджати за кордон, але мати відмовляється надавати дозвіл на виїзд сина за кордон, всіляко цьому перешкоджає; в той час як сама неодноразово відпочиває, в тому числі і за кордоном, але бажання взяти з собою сина на відпочинок не виявила жодного разу. Їй відомий номер телефону сина, але вона йому не дзвонить, а коли дзвонить син- не відповідає , повністю ігнорує сина, втратила з ним всякий зв'язок; така поведінка відповідачки по відношенню до сина є жорстокою, оскільки син бажає спілкуватись з матір,ю, таке відношення матері до нього його дуже засмучує, травмує його психіку підлітка. Судом залучений до участі у справі неповнолітній [PERSON], 2002р.н., який самостійного позову не заявив, але підтримав позов батька, суду пояснив, що після конфлікту, влаштованого матір,ю, з січня 2016 року він перейшов жити до батька, і з тих пір мати нібито ви черкнула його з свого життя, ігнорує повністю, не виявляє до нього ніякої уваги чи інтересу, не дзвонить йому, не навідується до нього, не відвідує школу, єдиний раз на день народження в 2016 році прислала смс поздоровлення; він їй декілька разів телефонував, але вона не відповідає і не передзвонює, єдиний раз, коли він поздоровив її з днем народження смс-повідомленням, вона прислала смс зі словом «дякую». Його ображає така поведінка матері і відношення до нього. Батько не перешкоджає йому у спілкуванні з матір,ю, не перешкоджає їй у спілкуванні з ним, не налаштовує проти матері. Неодноразово планувались поїздки зі школи за кордон, але мати не надала дозволу, він бажає виїжджати за кордон для свого розвитку, по навчанню, у спорті, для розширення кругозору та для відпочинку, що може йому забезпечити батько, але мати всіляко перешкоджає у цьому, ухиляється від надання дозволу, хоча сама постійно їздить закордон і виставляє на сайті свої фото з відпочинків. Вважає, що мати самоусунулась від нього і більше не вважає його своїм сином, тому просив задовольнити позов батька і позбавити мати батьківських прав по відношенню до нього. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, відзиву не подала. Представник відповідача проти позову заперечував, зазначив, що відсутні підстави для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно сина [PERSON], що вона не є алкоголіком чи наркоманом, веде пристойний спосіб життя, виховувала сина до 14 років, хоче, щоб син жив з нею , хороша мати, піклується про сина, не спілкується через конфлікти з позивачем, що син сам визначився з проживанням з батьком, що вона залишила синові заповіт на належну їй квартиру, сплачує аліменти, і що не на користь сина і не в його інтересів позбавляти мати батьківських прав. Третя особа - Орган опіки та піклування Дніпровська районна в місті Києві державна адміністрація подала заяву про розгляд справи у відсутності представника, підтримала позов, по дала Висновок від 22.08.2017р., згідно якого [PERSON] проживає з батьком, мати проживає окремо, вихованням та утриманням сина не займається, не цікавиться життям сина, його здоров,ям, його інтересами, не проявляє бажання зустрітись з сином, не надає дозволу на виїзд дитини закордон, не відвідує шкоду і гімназію, де навчається син, не цікавиться про навчальні успіхи сина. На засіданні комісії був присутній [PERSON], підтримав заяву батька про позбавлення матері батьківських прав, підтвердив, що мати з ним не спілкується. [PERSON] жодного разу за викликом на комісію не з,явилась. Орган опіки вважає можливим позбавлення відповідачки батьківських прав по відношенню до сина [PERSON] у зв'язку з тим, що вона ухиляється від виховання та утримання дитини. Третя особа - Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, залучений до участі у справі за клопотанням представника відповідача, Виснвоку не надав, посилаючись на відсутність повноважень з врахуванням того, що неповнолітня дитина проживає у місті Києві; в судовому засіданні представник пояснила, що при вирішені даного питання суд має надати оцінку наявним доказам і виходити з того, що батьки зобов'язані виконувати свої батьківські обов'язки по відношенню до їхніх неповнолітніх дітей, і що не виконання батьківських обов'язків має наслідком позбавлення батьківських прав, що слід врахувати думку дитини, просила винести рішення на розсуд суду і з урахуванням висновків Верховного суду у постанові Пленуму № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав». Вислухавши пояснення учасників справи і їх представників, дослідивши докази, суд встановив такі обставини і дійшов таких висновків: З свідоцтв про одруження, про народження встановлено, що [PERSON] і [PERSON] з 24.07.1999р. перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO] Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 22.02.2017р. шлюб між позивачем і відповідачем розірвано. Рішення набрало законної сили 07.03.2017р. Зі слів позивача і третьої особи сімейні стосунки між подружжям бути припинені восени 2015 року, і після їх припинення деякий час, до січня 2016 року син проживав з відповідачкою у місті Бровари, за зареєстрованим місцем проживання відповідачки. В січні 2016 року син перейшов жити до батька за його власним бажанням. З акту обстеження житлових умов від 17.08.2016р. вбачається, що [PERSON] і разом з ним син [PERSON], 2002р.н., проживають в квартирі [ADDRESS]. Квартира належить братові позивача, знаходиться в належному санітарно - технічному стані, придатна для проживання дитини. З договору купівлі - продажу від 14.12.2005р. встановлено, що вказана квартира на праві власності належить [PERSON]. З характеристики [PERSON] виданої Броварською ЗОШ І-ІІІ ступенів № 2 вбачається, що з першого по сьомий клас [PERSON] навчався у даному навчальному закладі, мав досягнення достатнього та середнього рівнів. Протягом навчання у 5-7 класах в родині [PERSON] були труднощі у відносинах батьків. За період навчання класний керівник жодного разу не бачила і не розмовляла по телефону з мамою, вона не цікавилась успіхами сина, не виявляла бажання брати участь у шкільному житті сина, що негативно відображалось на психоемоційному стані дитини. Батько [PERSON] - [PERSON], постійно підтримував зв'язок з класним керівником, активно співпрацював у будь-яких питаннях та реагував на всі прохання і зауваження. З характеристики [PERSON], виданої гімназією № 136 у м. Києві встановлено, що з 01.09.2016 р. [PERSON] є учнем гімназії, має добрі завдатки та бере активну участь у житті класу, без проблем влився у колектив і знайшов нових друзів. В родині [PERSON] є труднощі у відносинах батьків. Жодного разу класний керівник не бачила мати [PERSON], не спілкувалася з нею, зі слів [PERSON] він живе з батьком, мати [PERSON] жодного разу не проявила ініціативу та не поцікавилася успіхами та досягненнями сина. Батько [PERSON] приймає активну участь у вирішенні питань класу, своєчасно реагує на прохання та зауваження. З рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 10.02.2017р. встановлено, що позивач звертався до суду з позовом про надання дозволу на виїзд [PERSON] за кордон без згоди матері [PERSON] і дозволу на виготовлення паспорту [PERSON] для виїзду за кордон, позов задоволений частково, надано дозвіл на виїзд [PERSON] за межі України до країн Польща, Данія, Швейцарія за програмою організованою адміністрацією гімназії № 136 м.Києва, у супроводі батька [PERSON], і надано дозвіл на виготовлення паспорту [PERSON] для виїзду за кордон. Як встановлено у суді, поїздка не відбулась через апеляційне оскарження відповідачкою рішення і набранням рішенням законної сили з запізненням для даної події. З довідки Дитячо - Юнацької спортивної школи Відділу молоді та спорту Броварської міської ради вбачається, що [PERSON] з 01.09.2015р. навчався у відділенні баскетболу (тренер - викладач [PERSON]). Ззідно довідки Дніпровського регіонального автоспортивного клубу «Атомтехноспорт» [PERSON] відвідує тренування з автокросу в м.Києві з червня 2016р. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 28.02.2017р. з відповідачки на користь позивача [PERSON] стягнуті аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1000грн. В рішенні зазначено, що дитина проживає з батьком з січня 2016року. Згідно довідки-розрахунку Броварського МРВ ДВС від 30.06.2017р. є заборгованість по аліментам за грудень 2016 - червень 2017 року у розмірі 6967грн., сплачено 0,00грн. На чисельних фотознімках, розміщених на сайті на сторінці [PERSON] (дівоче прізвище відповідачки), які позивач подав до суду, - на знімках зображена відповідачка (що підтвердив позва ач і третя особа, та не оспорив відповідач), згідно підписів на знімках - вона зображена знаходячись в різних місцях за кордоном. З заповіту від 05.10.2017р., витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі встановлено, що [PERSON] зробила відповідальне розпорядження на випадок своє смерті, за яким заповідала все належне їй майно, на яке вона матиме право на момент смерті, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось [PERSON], [INFO] З заповіту від 05.10.2017р., витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі встановлено, що [PERSON] зробила відповідальне розпорядження на випадок своє смерті, за яким заповіла належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] [PERSON], [INFO] Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до положень ст. 19 СК орган опіки та піклування подає до суду письмовий висновок щодо вирішення спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з нормами ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Статтею 164 СК України передбачено підстави для позбавлення особи батьківських прав; зокрема, однією з таких підстав є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: зокрема, один із батьків; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до положень ст. 12 ч. І Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 р.), держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Разом з тим, думка дитини, так само як і Висновок органу опіки, який є обов'язковим у даній категорії справ, враховуються судом, але не є обов'язковими для суду у висновках з питань, що стосуються долі дитини, зокрема при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Частиною 1 статті 14 зазначеного Закону встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно роз'ясненням у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» , п.16: - Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Жорстоке поводження полягає у фізичному або психічному насильстві, застосуванні недопустимих методів виховання, приниженні людської гідності дитини тощо. П.17- не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Суд також приймає до уваги таку обставину, яка характеризує відношення відповідачки до сина і, зокрема, до даної справи: Відповідачка жодного разу не з,явилась до суду, хоча її явка була визнана судом обов'язковою для дачі особистих пояснень, оскільки батьківські права є суто особистими відносинами, і представник відповідачки не може пояснити про всі обставини стосунків відповідачки з її сином і про її особисте ставлення до цього. Після допиту у судовому засіданні неповнолітнього [PERSON] у присутності представника відповідачки, у якому неповнолітній пояснив, що його ображає повне ігнорування його з боку матері, що він хотів би побачити мати і поспілкуватись з нею, в тому числі і у суді, з даної причини судом було двічі оголошено перерву для виклику відповідачки, яка думку сина залишила поза увагою і не з,явилась до суду, не повідомивши про наявність у неї для того поважних причин. Таким чином, при встановлених у судовому засіданні обставинах суд погоджується з позивачем у тому, що дійсно відповідачка протягом останніх двох років свідомо усунулась від виконання нею батьківських обов'язків по відношенню до сина [PERSON]; таке ухилення від виховання сина полягає у тому, що вона не зустрічається і спілкується з сином, і не виявляє для цього ніякої ініціативи; не підтримує з сином зв'язок у будь-який інший доступний для неї спосіб (зокрема, інтернет, телефон); не цікавиться навчанням та розвитком сина, зокрема не відвідує навчальний заклад; не утримує сина і не забезпечує його необхідними речами для життя, навчання, розвитку, дозвілля; не сприяє всебічному розвитку дитину і збільшенню йог кругозору, зокрема, створює перешкоди у можливостях для виїзду сина за кордон; не займається оздоровленням дитини. Також встановлено, що наявні конфліктні стосунки між сторонами (батьками вказаної дитини) і крім того існує напруження у стосунках між матір,ю і сином (мовчазний конфлікт) з приводу вибору сина щодо проживання з батьком. Але дана обставина не може розглядатись судом як поважна причина для невиконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітньої дитини. Не встановлено протиправної поведінки з боку батька дитини, чи інших перешкод з його боку, які б виправдовували відповідачку у її усуненні від виховання дитини. Дані дії з боку відповідачки виглядають як її свідомий вибір. Відповідачка не довела жодної обставини, яка б заслуговувала на увагу, через яку вона усунулась від виховання сина і не приймає протягом даного часу жодної участі у житті сина і не надала ніяких доказів на спростування доказів, поданих полизачем. Тобто позивачем доведено наявність обставин, зазначених у п.2ч.1ст.164 СК України, на які він посилається в обґрунтування вимоги про позбавлення батьківських прав; в цій частині позов обґрунтований і є підстави для висновку, що відповідачка дійсно ухиляється від виховання сина. Разом з тим, вирішуючи питання про доцільність і необхідність позбавлення батьківських прав відповідачки по відношенню до сина, суд приймає до уваги наступне: Як роз'яснив Верховний Суд України в Постанові № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» , п.15 - позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи. Згідно п.17 даної Постанови - зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З аналізу судової практики у справах про позбавлення батьківських прав, зокрема, висновків, зроблених Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ (ВССУ), зокрема, у справах № 211/559/16-ц від 01 листопада 2017р., № 204/1199/16-ц від 16 січня 2018 року, № 727/709/15-ц від 05 квітня 2018 року, вбачається, що позбавлення батьківських прав може бути застосоване лише як крайня міра впливу, при беззаперечному доведенні злісного ухилення від виконання батьківських обов'язків, у виключних випадках, коли непозбавлення батьківських прав створює вкрай несприятливі умови для розвитку і виховання дитини, її здоров,я, і коли непозбавлення батьківських прав суперечило б дійсним інтересам дитини. Зокрема, в наведених постановах ВССУ зазначено, що ненадання батьком згоди на виїзд дитини за межі України не може бути підставою для позбавлення його батьківських прав на дитину; що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, що для позбавлення батьківських прав мають бути надані беззаперечні докази, які б, зокрема, свідчили про злісне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків; що суди обґрунтовано дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав на підставі статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, статті 164 СК України, та що позбавлення батьківських прав відповідача не буде сприяти позитивному результату у долі дитини, який мав би настати після цього; що позбавлення батьківських прав є передчасним без попередження батька про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, і що при позбавленні батьківських прав суду слід не тільки встановити ухилення від виконання батьківських обов'язків, а також з,ясувати, чи попереджувався батько офіційно про необхідність зміни ставлення до дитини; що суд при наявності доказів, які свідчать про неналежне виконання відповідачем батьківських обов'язків щодо виховання дитини, але виходячи з того, що заходи впливу до відповідача не вживалися, і виходячи з інтересів дитини та особистих непорозумінь, які склалися між сторонами, суд, відмовляючи у позові про позбавлення батьківських прав, правильно вважав за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, що відповідає положенню пункту 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007р. №3. Таким чином, суд дійшов висновку, що хоча надані докази у їх сукупності і свідчать про дійсне ухилення відповідачки від виховання дитини і про свідоме невиконання нею протягом певного часу (з січня 2016року) батьківських обов'язків по відношенню до сина, але, з урахуванням того, що до 14 річного віку дитини відповідачка виконувала батьківські обов'язки, враховуючи, що дитина не є малолітньою і усунення відповідачки від батьківських обов'язків не створило і не створює загрози для життя, розвитку і здоров,я дитини, а тому дана крайня міра не є необхідною і вимушеною, враховуючи наявність сімейного конфлікту, то суд дійшов висновку, що у даному випадку відсутні підстави для застосування до відповідачки такої крайньої міри як позбавлення її батьківських прав, і що на даний час буде достатнім, а також є доцільним, застосування до відповідачки проміжного заходу впливу у вигляді попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, що узгоджується з вимогами закону, яким врегульовані дані правовідносини, і що відповідатиме дійсним інтересах як батьків так і самої дитини. Вжиття такого заходу впливу до відповідачки на даний час суд вважає достатнім. У зв'язку з тим, що суд визнає ті обставини, на які позивач посилається, заявляючи позовну вимогу про позбавлення матері батьківських прав, але дійшов висновку про відсутність на даний час підстав для застосування крайньої міри, то суд позов задовольняє частково, і відмовляючи безпосередньо у позбавленні батьківських прав, попереджає відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] і про необхідність виконання батьківських обов'язків по відношенню до сина.

Outcome: partial