Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач - прокурор Дергачівського району Харківської області звернувся до суду з позовом в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа-Дергачівський РВ ГУ ДМС України, про усунення перешкод у користуванні житлом, виселення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що статтею 123 Конституції України закріплено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначається законом. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво на будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом. Згідно з ч. 2 ст. З ЦПК України у випадках, передбачених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Позов пред'являється прокурором Дергачівського району в інтересах [PERSON] у зв'язку з неспроможністю останнього захистити свої права та свободи через похилий вік, а також з урахуванням категорії громадян, захист прав у суді яких віднесено до компетенції органів прокуратури. Прокуратурою Дергачівського району на виконання доручення прокуратури області від 11.03.2014 № 05/1-391вих-14 проведена додаткова перевірка за зверненням [PERSON] з питань порушення його житлових прав. За результатом перевірки встановлено, що відповідно до листа Дергачівського комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» від 09.04.2014 № вих. 1284 житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], в цілому належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Дергачівського районного суду від 06.04.2011р., рішення апеляційного суду Харківської області від 19.05.2011, рішення апеляційного суду Харківської області від 06.07.2011р. Відповідачі у справі [PERSON] - жінка його сина [PERSON], [PERSON] - правнука. Між позивачем та [PERSON] (онуком) 01.09.2007 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] Згідно із вказаним вище договором позивач передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], а останній зобов'язувався довічно повністю утримувати [PERSON] (забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, допомогою і зберегти в безоплатному довічному користуванні будинок з надвірними будівлями). Під час дії договору довічного утримання [PERSON], його дружина [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] вселилися до будинку [ADDRESS] Міліціонера в м. Дергачі Харківської області, зареєструвалися в ньому та стали мешкати разом з позивачем. У зв'язку з погіршенням стосунків з ініціативи [PERSON] позивач був змушений розірвати договір довічного утримання з онуком у судовому порядку . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.05.2011 договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірваний. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] Міліціонера в м. Дергачі Харківської області. Заочним рішенням Дергачівського районного суду від 12.11.2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.02.2013, [PERSON] виселений з житлового будинку за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України. На цей час, відповідно до наданих [PERSON] пояснень, він проживає за адресою мешкання своїх батьків по [ADDRESS] у м. Дергачі, а його дружина та неповнолітня донька - по [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Встановлено, що відповідачі зареєстровані у спірному будинку та мешкають у ньому. Позивач є власником спірного будинку. Оскільки [PERSON] є власником спірного житлового будинку, відповідачі вселилися до цього будинку та проживають в ньому не як члени сім'ї власника будинку та окремо від нього, а також не ведуть з ним спільного господарства (підтверджується актом від 04.04.2014), то відповідачі підлягають виселенню. В ході проведеної прокуратурою перевірки не встановлено факту надання [PERSON] усної чи письмової згоди на вселення відповідачів у належний йому житловий будинок. Факт реєстрації відповідачів у спірному житлі відповідно до зазначеного вище роз'яснення ПВСУ сам по собі не може бути підставою для визнання за ними права користування жилим приміщенням. А також відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР відповідачі не належать до членів сім'ї позивача. На цей час у житловому приміщенні позивача незаконно мешкають та зареєстровані відповідачі у справі [PERSON] та [PERSON], позивач з 2010 року позбавлений можливості користуватися належним йому житлом, чим порушені його права, закріплені у ст. 319 ЦК України. Беручи до уваги те, що договір довічного утримання (догляду) судом розірваний та що [PERSON] і [PERSON] мають можливість проживати разом із [PERSON] у будинку батьків останнього, у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірному житловому приміщенні і вони підлягають виселенню з нього. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 29.01.2014 р. скасоване рішення Дергачівського районного суду від 17.12.2013 у справі № 619/3583/13 про часткове задоволення позову прокурора Дергачівського району в інтересах [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи: Дергачівський РВ ГУДМС України в Харківській області, Орган опіки та піклування Дергачівської РДА про виселення громадян із житлового приміщення без надання іншого житла та зняття з реєстрації, та ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову. Підставою для відмови у задоволенні позову прокурора було те, що суд першої інстанції під час вирішенні спору вийшов за межі заявлених позовних вимог та при ухваленні рішення керувався іншими підставами, ніж зазначені позивачем. Просить усунути [PERSON] перешкоди у здійсненні ним права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS], виселити [PERSON] та [PERSON] із житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], без надання останнім іншого житлового приміщення. В судове засідання представник позивача Сірик В.В. не з'явилась, згідно заяви підтримує позовні вимоги, просить слухати справу у її відсутність, що суд вважає за можливим. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явились, причини неявки не повідомили, про слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить розписка в матеріалах справи. Суд вважає за можливе справу розглядати у відсутності даних осіб. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про слухання справи повідомлені належним чином, про що свідчить запис в реєстрі реєстрації вихідної кореспонденції. Суд вважає за можливе слухати справу за відсутністю відповідачів, провівши заочний розгляд справи з винесенням заочного рішення, проти чого представник позивача не заперечує. Представник третьої особи- Дергачівського РВ ГУ ДМС України у судове засідання не з'явився, згідно заяви просить справу розглядати без його участі, що суд вважає за можливе. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку наступне. Як встановлено судом, статтею 123 Конституції України закріплено, що організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначається законом. Відповідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» підставою представництва в суді інтересів громадянина є його неспроможність через фізичний стан, недосягнення повноліття, похилий вік, недієздатність або обмежену дієздатність самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження. Наявність таких підстав має бути підтверджена прокурором шляхом надання суду відповідних доказів. Однією з форм представництва є звернення до суду з позовами або заявами про захист прав і свобод іншої особи, невизначеного кола осіб, прав юридичних осіб, коли порушуються інтереси держави. Відповідно до ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою. При цьому прокурор повинен надати суду документи, які підтверджують неможливість громадянина самостійно здійснювати представництво своїх інтересів. Позов пред'являється прокурором Дергачівського району в інтересах [PERSON] у зв'язку з неспроможністю останнього захистити свої права та свободи через похилий вік, а також з урахуванням категорії громадян, захист прав у суді яких віднесено до компетенції органів прокуратури. Прокуратурою Дергачівського району на виконання доручення прокуратури області від 11.03.2014 № 05/1-391вих-14 проведена додаткова перевірка за зверненням [PERSON] з питань порушення його житлових прав. Перевіркою встановлено, що відповідно до листа Дергачівського комунального підприємства технічної інвентаризації «Інвенрос» від 09.04.2014 № вих. 1284 житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], в цілому належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Дергачівського районного суду від 06.04.2011р., рішення апеляційного суду Харківської області від 19.05.2011, рішення апеляційного суду Харківської області від 06.07.2011р. Між позивачем та [PERSON] (онуком) 01.09.2007 укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Дергачівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] Згідно із вказаним вище договором позивач передав у власність [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS], а останній зобов'язувався довічно повністю утримувати [PERSON] (забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, допомогою і зберегти в безоплатному довічному користуванні будинок з надвірними будівлями). Під час дії договору довічного утримання [PERSON], його дружина [PERSON] та їх неповнолітня донька [PERSON] вселилися до будинку [ADDRESS] Міліціонера в м. Дергачі Харківської області, зареєструвалися в ньому та стали мешкати разом з позивачем. У зв'язку з погіршенням стосунків з ініціативи [PERSON] позивач був змушений розірвати договір довічного утримання з онуком у судовому порядку . Рішенням апеляційного суду Харківської області від 19.05.2011 договір довічного утримання, укладений між [PERSON] та [PERSON], розірваний. Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] Міліціонера в м. Дергачі Харківської області. Заочним рішенням Дергачівського районного суду від 12.11.2012, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26.02.2013, [PERSON] виселений з житлового будинку за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення з підстав, передбачених ст. 116 ЖК України. На цей час, відповідно до наданих [PERSON] пояснень, він проживає за адресою мешкання своїх батьків по [ADDRESS] у м. Дергачі, а його дружина та неповнолітня донька - по [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 379 ЦК України вказує, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Встановлено, що відповідачі зареєстровані у спірному будинку та мешкають у ньому. Позивач є власником спірного будинку. Оскільки [PERSON] є власником спірного житлового будинку, відповідачі вселилися до цього будинку та проживають в ньому не як члени сім'ї власника будинку та окремо від нього, а також не ведуть з ним спільного господарства (підтверджується актом від 04.04.2014), то відповідачі підлягають виселенню. Договір довічного утримання (догляду) судом розірваний , [PERSON] і [PERSON] мають можливість проживати разом із [PERSON] у будинку батьків останнього, у відповідачів відсутні правові підстави для проживання у спірному житловому приміщенні і вони підлягають виселенню з нього. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду Україні № 2 від 12.04.1985 зі змінами, внесеними 25.05.1998р., «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача (власника), суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні та ін. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 01.11.1996 № 9 (у0009700-96) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відсутність письмової згоди членів сім'ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Проведеною перевіркою не встановлено факту надання [PERSON] усної чи письмової згоди на вселення відповідачів у належний йому житловий будинок. Факт реєстрації відповідачів у спірному житлі відповідно до зазначеного вище роз'яснення Пленуму Верховного Суду України сам по собі не може бути підставою для визнання за ними права користування жилим приміщенням. А також відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР відповідачі не належать до членів сім'ї позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В ухвалі Верховного Суду України від 13.07.2011 р., зазначено, що чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника у випадку зміни власника. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Як слідує зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved