Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-07 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, [PERSON], на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 28 січня 2010 року в розмірі 28 097 грн. 38 коп.; стягнути на користь позивача з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 28 січня 2010 року [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку із чим підписав заяву б/н, та згідно якої отримав кредит в розмірі 10 000 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», складає між ним і банком договір. Позивач зазначає, що він виконав свої зобов'язання за вказаним договором, надавши відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором, та в межах встановленого кредитного ліміту. Однак [PERSON] не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за борговими зобов'язаннями, у зв'язку із чим станом на 12 лютого 2018 року він має заборгованість перед банком в розмірі 28 097 грн. 38 коп. Ухвалою Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 квітня 2018 року зазначений позов передано до Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області для розгляду. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 02 травня 2018 року відкрито провадження у справі. Представник позивача, АТ КБ «Приватбанк», в судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак надав до суду клопотання, згідно якого просив розглянути справу за його відсутності, вказав, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON], а також його представник [PERSON] в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце слухання справи, однак завчасно надали до суду заяви, згідно яких просили суд розглянути справу без участі сторони відповідача та зазначили, що позовні вимоги визнають частково. Згідно змісту відзиву, наданого відповідачем, останній вважає збільшення АТ КБ «Приватбанк» процентної ставки по договору кредиту неправомірним, оскільки позичальник не був повідомлений про це, внаслідок чого відбулося безпідставне збільшення його грошових зобов'язань перед банком. Також відповідач вважає, що АТ КБ «Приватбанк», заявляючи вимогу про стягнення з нього пені та штрафу, має намір притягти позичальника до одного й того ж самого виду юридичної відповідальності, що суперечить чинному законодавству України. За таких обставин [PERSON] вважає позов необґрунтованим, а позовні вимоги такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Таким чином, приймаючи до уваги думку сторони позивача та відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу без участі останніх на підставі письмових матеріалів справи. Суд, приймаючи до уваги думку сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 28 січня 2010 року шляхом підписання відповідачем заяви разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» в порядку частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримав в кредит грошові кошти в розмірі 10 000 грн. 00 коп. у вигляді у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Із підписаної заяви вбачається, що [PERSON] підтвердив, що підписана заява разом із разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» складає між ним і банком договір. Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартним формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно із пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку невиконання зобов'язань за договором, за вимогою банку позичальник зобов'язався виконати зобов'язання з повернення кредиту та виплати винагороди банку. Згідно із пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф, розмір якого встановлено тарифами договору. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не виконує належним чином свої зобов'язання перед позивачем за договором кредиту та, згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка станом на 12 лютого 2018 року становить 28 097 грн. 38 коп., що складається із: заборгованості по кредиту в розмірі 4 712 грн. 04 коп., заборгованості по відсоткам розмірі 13 756 грн. 16 коп., нарахованої пені в розмірі 7 815 грн. 02 коп., заборгованості по судовим штрафам в розмірі 1 814 грн. 16 коп. Суд вважає твердження відповідача в частині неповідомлення його про зміну розміру процентної ставки таким, що не відповідає дійсності, оскільки спростовується матеріалами справи, а саме: повідомленнями про зміну процентної ставки від 15 серпня 2014 року, від 15 березня 2015 року, надісланими на телефонний номер [PERSON], вказаний у його заяві на отримання коштів; реєстром згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] належним чином свого зобов'язання, що випливає з кредитного договору б/н, укладеного 28 січня 2010 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», у зв'язку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 4 712 грн. 04 коп. - заборгованість по кредиту, а також 13 756 грн. 16 коп. - заборгованості по відсоткам, є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення суми нарахованої позикодавцем ПАТ КБ «Приватбанк» пені, суд виходить з положень статей 256, 257, 258 Цивільного кодексу України. Так, статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, стаття 258 Цивільного кодексу України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 Цивільного Кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, за змістом частини статті 258 Цивільного кодексу України, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається від дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За викладених обставин, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача пені, нарахованої за останні 12 календарних місяців перед зверненням позивача до суду, розмір якої, згідно із умовами договору та розрахунку заборгованості, складає 950 грн. 00 коп. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафу суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобов'язання. Відповідно до положень частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Згідно із частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору. У той самий час згідно із пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за користування кредитом. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання позикодавцем положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу в розмірі 1 814 грн. 16 коп. Статтею 141 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, та згідно роз'яснень, наведених у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеної Законом №3674-VІ). Згідно матеріалів справи, позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір на загальну суму 1 762 грн. 00 коп. згідно платіжного доручення №PROM4BE8SQ від 14 лютого 2018 року. Оскільки позовні вимоги ПАТ (АТ) КБ «Приватбанк» задоволено на 69,12 %, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 1 217 грн. 89 коп. (1 762 грн. 00 коп. * 69,12 %), оскільки задоволена сума до стягнення з неї становить 19 418 грн. 20 коп. (4 712 грн. 04 коп. + 13 756 грн. 16 коп. + 950 грн. 00 коп.)

Outcome: partial