Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-28 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому витребувати житловий будинок та земельну ділянку в смт Пересічне в-д Мічуріна, 19 у відповідача посилаючись на те, що 09.06.2002 року протиправно був оформлений договір дарування даного майна на [PERSON], яка вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року засуджена за ч.4 ст. 190 КК України за протиправне заволодіння зазначеним житловим будинком. Заочним рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 17.04.2014 року було визнано договір дарування, іпотечний договір, договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсними. 06.03.2014 року [PERSON] оформив договір купівлі-продажу будинку №19 в смт Пересічне по в-ду Мічуріна, а 27.03.2014 року оформив договір купівлі-продажу земельної ділянки. Вона єдиний проживаючий у будинку власник і по теперішній час, відчуження будинку від її імені було проведено протиправно. Відповідач у судове засідання 29.09.2016 року не зявилася, причини неявки суду не повідомила, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи під особистий підпис (а.с.48). У судовому засіданні 17 серпня 2016 року позовні вимоги не визнала у повному обсязі пояснивши, що [PERSON] їй винен був кошти, тому продав спірний будинок, в якому вона жодного дня не жила, питання щодо вселення в будинок не вирішувала. Позивач та представник у судовому засіданні 17.08.2016 року підтримали позовні вимоги у повному обсязі, про обставини справи пояснили, як зазначено вище. 29.09.2016 року подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №19 по вїзду Мічуріна в смт Пересічне. 27 березня 2014 року між тими ж сторонами укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки за цією ж адресою (а.с.26-30). Відповідно до рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 12 травня 2015 року, з урахуванням змін до нього рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2016 року, визнано недійсними: договір дарування будинку №19 по в-ду Мічуріна в смт Пересічне Дергачівського району Харківської області між [PERSON] та [PERSON]; іпотечний договір від 06.12.2010 року між [PERSON] та [PERSON]; договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 07.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, зазначеними вище рішеннями встановлено, що право власності на спірний житловий будинок вибуло з володіння [PERSON] не з її волі. Цей факт також встановлено вироком Дергачівського районного суду Харківської області від 30 вересня 2013 року, відповідно якому [PERSON] засуджено за ч.4 ст. 190 КК України. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Зокрема стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. Виходячи з положень зазначених статей право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 6-327цс15, яка відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою до застосування усіма судами. У п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у ч. 1 ст. 388 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст.\~317, ст.\~319\~ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, однак, в даному випадку спірний житловий будинок та земельна ділянка вибули з володіння [PERSON] поза її волею, оскільки правочин було 09.06.2002 року було вчинено внаслідок злочинних дій [PERSON], суд дійшов висновку про задоволення позову. Згідно вимог ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. [PERSON], як інвалід ІІ групи звільнена від сплати судового збору на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Як розяснено в п.16 Постанови Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» розмір судового збору за подання позовної заяви про визнання права власності на майно або його витребування (у тому числі з урахуванням положень, передбачених\~частиною п'ятою статті 216,\~статтею 1212\~ЦК тощо) визначається з урахуванням вартості спірного майна, тобто як зі спору майнового характеру. Як вбачається з наданих договорів купівлі-продажу спірного майна вартість житлового будинку становить 237000,грн., вартість земельної ділянки 48500,00грн. Відповідно до Закону «Про судовий збір» за подання до суду фізичною особою позовної заяви майнового характеру судовий збір становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати (551,20-6890,00грн.). Таким чином, при зверненні до суду з даним позовом [PERSON] мала сплатити 2855,00грн. судового збору, стягнення яких підлягає на користь держави з відповідача [PERSON] Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: approved