Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-20 00:00:00

Позивач подав позов до суду в якому вказує, що 27 серпня 2008 року, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, за спільні кошти з нею, вони придбали квартиру [ADDRESS]. Дана квартира була зареєстрована на ім'я відповідачки [PERSON]. У 2012 році шлюб було розірвано. На теперішній час добровільно вирішити питання щодо поділу квартири сторони не змогли. Спірною квартирою користується відповідачка на власний розсуд. Позивач вважає, якщо квартира [ADDRESS] придбана в період спільного проживання, він має право власності на 1/2 частину спірної квартири, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину зазначеної квартири і залишити цю квартиру у сумісному користуванні [PERSON] та [PERSON]. До судового засідання від позивача надійшла уточнена позовна заява, де він просить визнати квартиру [ADDRESS], спільною власністю та визнати за ним та за відповідачкою право власності на 1/2 частину за кожним на праві сумісної часткової власності, припинивши право спільної сумісної власності на дану квартиру. В судове засідання позивач не явився, про день слухання повідомлявся належним чином. Надав заяву, в якій підтримав уточнені позовні вимоги, просить розглянути справу в його відсутності, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність позивача. Відповідачка у судове засідання жодного разу не з'явилась, про день розгляду справи була повідомлена належним чином, відповідно до ст.76 ЦПК України, повідомлення про причину неявки до суду не надійшло. Приймаючи до уваги, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд згідно зі ст. 224 ЦПК України ухвалив заочний розгляд справи. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України, підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя, є майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу) та вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні встановлено, що згідно паспорту серії [NUMBER] на ім'я [PERSON] останній 25.07.1997 року зареєстрував шлюб з [PERSON] ( а.с. 3 зворот). Рішенням Артемівського міськрайонного суду від 25 липня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний ( а.с. 4). Згідно копії договору купівлі-продажу квартири від 27.08.2008 року [PERSON] купила квартиру [ADDRESS], на підставі даного договору купівлі - продажу зазначена квартира переходить у власність [PERSON] Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.3 ст. 368 ЦК України право спільної сумісної власності є майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України 1, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Виходячи із викладеного, суд вважає, що вимоги позивача про визнання квартири [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання права власності за кожним по 1/2 частині цієї квартири, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved