Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-21 00:00:00

Позивач по основному позову [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що 27.07.2010 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошову позику у розмірі 5 200 доларів США, що по курсу НБУ складає 41 548 грн., та ще 30 000 грн. зі стоком повернення 01.09.2010 року. Позика була надана для оплати за будівельні матеріали та ремонт в квартирі відповідача. Укладення договору позики підтверджується розпискою, що відповідає вимогам п.2 ст.1047 ЦК України. Вказана розписка підписана ним, позичальником та засвідчена двома свідками [PERSON], [PERSON] У визначений в розписці строк відповідач не повернула суму позики, у зв'язку з чим він звернувся до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON], його представник підтримали свої позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та просили їх задовольнити в повному обсязі. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити, так як він є необґрунтований, бездоказовий. Просили також задовольнити їх клопотання про поновлення строку позовної давності, який було пропущено у зв'язку з тим, що було подано позовну заяву до неналежного суду. Відповідач по основному позову та позивач по зустрічному - [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали свої зустрічні позовні вимоги, просили їх задовольнити, а в задоволенні основного позову відмовити. Також просили врахувати при розгляді основного позову їх заяву про застосування строку позовної давності, який пропущено. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтували тим, що 27.07.2010 року [PERSON] під фізичним впливом була примушена написати розписку [PERSON], що вона повинна повернути йому 5 200 доларів США та 30 000 грн. В період з вересня 2007 року по 2010 рік вона та [PERSON] перебували в цивільному шлюбі, під час якого вона мешкала у [PERSON] на Русанівських садах у тимчасовому будинку, зробленому з вторинної сировини, якому вже було багато років і який був постійним місцем проживання [PERSON] На той момент вона була розлучена з першим чоловіком, з яким продали їх квартиру, гроші розділили навпіл і вона отримала 62 000 доларів США. За частину цих коштів 20.07.2007 року вона купила квартиру, оформивши іпотечний кредит в Укрсоцбанку. Перший внесок становив 50 000 доларів США, залишок планувала витратити на ремонт купленої квартири. З початку спільного проживання з [PERSON] вона почала витрачати гроші на господарство, їжу та одяг, як для себе з сином, так і для [PERSON] Крім цього, в тимчасовій споруді на Русанівських садах, де вони жили, який навіть важко назвати будинком, вона привезла свою побутову техніку, придбану ще за часів першого шлюбу, а саме: холодильник, пральну машину, мікрохвильову піч, телевізор. Так вони жили, ремонт не робили, будинок новий не будували, при тому, що [PERSON] запевняв її, що планує будувати новий будинок. Гроші, які вона планувала витратити на ремонт своєї квартири, витрачалися на інші потреби, потім ще криза 2008 року, але вона завжди працювала та мала досить пристойну платню. Зароблені гроші вона не накопичувала, а витрачала їх на ремонт, оплату кредиту та на сімейні потреби, купувала продукти та інші речі, необхідні у господарстві. У [PERSON] зарплатня була не надто велика відносно фінансових витрат, які йому необхідно було систематично здійснювати. Його діти, погодки вчилися на комерційному відділенні в Академії Адвокатури, і він ([PERSON]) оплачував їх навчання та утримання. Також [PERSON] необхідно сплатити за рішенням суду 80 000 грн., йому постійно були потрібні кошти на його ще якісь пікантні потреби. Після двох років такого існування вона дізналася, що [PERSON] має ще й коханку. Стосунки почали погіршуватися і вона вирішила піти від нього. Коли повідомила про це, то [PERSON] дуже обурився, знервувався, повівся агресивно. Розмова відбувалася в будиночку, в якому немає вікон, а металеві двері [PERSON] зачинив на замок і сказав, що відпустить її тільки при умові написання нею розписки про те, що вона повинна повернути йому кошти, які він нібито витратив на ремонт її квартири. Вона почала відмовлятися, тоді [PERSON] почав бити її. З розбитим обличчям, з синяками на губі, бороді, та з тремтінням всього тіла від побоїв, вона погодилася написати розписку, оскільки відчула загрозу своєму життю та здоров'ю. Нотаріус, до якого звернувся [PERSON], відмовився засвідчити цю розписку, але порадив знайти свідків, які підпишуть розписку, що і було зроблено. Таким чином, розписка була у неї вибита [PERSON] Враховуючи те, що вона мала бути на роботі, спілкуватися з керівництвом, готувати звіти, вона не могла взяти ані відпустку, ані лікарняного, змушена була в пригніченому стані виконувати роботу і при цьому маскувати сліди фізичного насильства. Наступного дня - 28.07.2010 року вона звернулася до правоохоронних органів з заявою про побиття та примус до вчинення юридичного правочину. Зазначила, що під час написання розписки і засвідчені її свідками гроші [PERSON] їй не передавав, і в розписці написано про те, що вона повинна повернути гроші, які були оплачені [PERSON] в якості розрахунку за ремонт в її квартирі. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 203, 215, 216 ЦК України просила суд визнати розписку як недійсний правочин, стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду 10 000 грн. та відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] По доповнених позовних вимогах про стягнення з неї коштів в сумі 9234 грн. за душову кабіну зазначили, що в її квартирі немає душової кабіни, є ванна, [PERSON] не купував в ї квартиру ні ванну, ні душову кабіну. Вислухавши пояснення [PERSON], його представника, [PERSON], її представника, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Так, в суді встановлено, що 27.07.2010 року [PERSON] написала розписку, в якій зазначено, що в присутності свідків [PERSON], [PERSON] підтверджує, що винна [PERSON] грошові кошти в сумі 5 200 доларів США, 30 000 грн., оплачених ним в якості розрахунку за ремонт в її квартирі. Зобов'язується повернути всю суму в строк до 01 вересня 2010 року. Згідно до свідоцтва про зміну імені, виданого 20.09.2013 року [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». В суді встановлено та підтверджено самою [PERSON] те, що вказану розписку писала вона особисто, підпис на розписці належить їй. З пояснень сторін в суді було встановлено, що вони проживали деякий час разом, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Як встановлено по даній справі, а саме - по основному позову, який подано до Дніпровського районного суду міста Києва 02.10.2013 року, строк позовної давності закінчився 01.09.2013 року. Тобто, основний позов було подано до суду з порушенням строку позовної давності на один місяць. Сторона відповідача [PERSON] просила врахувати пропуск строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову як з цих підстав, так і по суті спору. Стороною позивача [PERSON] було подано клопотання про поновлення строку позовної давності, та визнання причин пропуску строку поважними. Обгрунтуванням наявності поважних причин пропуску строку позовної давності зазначено попереднє звернення з таким позовом до неналежного суду - Дарницького районного суду міста Києва, на підтвердження чого надано документи. Перевіривши надані до справи документи, встановлено, що згідно до ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 19.09.2013 року [PERSON] повернуто його позовну заяву до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 71 548 грн. для звернення до належного суду, оскільки даний позов подано до вказаного суду з порушенням підсудності. В указаній ухвалі зазначено, що позов було зареєстровано в суді 02.09.2013 року. З повідомлення пошти слідує, що рекомендований лист [PERSON] отримав 30.09.2013 року. З даного слідує, що до Дарницького районного суду міста Києва [PERSON] звернувся в трирічний строк, який закінчувався 01.09.2013 року (неділя). Відразу після отримання документів (30.09.2013 року) [PERSON] звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва (02.10.2013 року). При цьому враховується, що особа не є зобов'язаною володіти інформацією про територіальність вулиць міста, району. Ці обставини, відповідно до вимог законодавства, має перевіряти та з'ясовувати суд, шляхом направлень відповідних запитів до АБ. Враховуючи викладене, суд вважає, що причини пропуску строку позовної давності позивачем пропущено з поважних причин і він підлягає поновленню. Стороною [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог по зустрічному позову зазначено ст.ст.203, 215, 216 ЦК України. Частиною 3 ст.203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких те, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ст.203 ЦК України, в том числі - частини третьої. Відповідно до ч.2 ст.216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. [PERSON] на підтвердження своєї вимоги про визнання правочину недійсним посилається на постанову про відмову в порушенні кримінальної справи від 05.08.2010 року, винесену на підставі її заяви від 28.07.2010 року, та покази свідка. Перевіривши вказану постанову, суд приходить до висновку, що це не є належний доказ того, що вільного волевиявлення на написання розписки [PERSON] не мала. В даній постанові зазначено те, що зі слів [PERSON], її заставив написати розписку [PERSON] та під час розмови вдарив її в обличчя. В ході перевірки було встановлено, що порушень громадського порядку не було встановлено, опитані громадяни зазначали, що в нічний час 27.07.2010 року підозрілих подій, осіб, бійок та конфліктних ситуацій не бачили, шуму та крику не чули. Свідок зі сторони [PERSON] [PERSON] пояснила в суді, що вона знає [PERSON] з 2003 року, є подругами, в літку 2010 року вона бачила [PERSON] з синяками, які з'явилися від ударів [PERSON], по що розповідала їй [PERSON] Сама вона (свідок) не була присутня при написанні розписки, не бачила нанесення побоїв, про все це їй відомо зі слів [PERSON] Крім зазначених документу та показу свідка, на які посилається в підтвердження своїх позовних вимог по зустрічному позову [PERSON], доказів суду не було надано, що дає підстави для відмови зустрічних позовних вимог про визнання розписки як недійсного правочину і про стягнення моральної шкоди. Судом враховується і те, що у разі написання спірної розписки без додержання вимоги наявності волевиявлення [PERSON], остання з цього приводу не зверталася протягом трьох років семи місяців ні до суду, ні до інших установ. З постановою про відмову в порушенні кримінальної справи погодилася, оскільки не оскаржувала її. Слід звернути увагу і на те, що [PERSON] надала пояснення і усно і в письмовому вигляді, які є суперечливі щодо оформлення розписки, а саме - що після написання розписки на Русанівських садах, вони з [PERSON] поїхали в Київ до нотаріуса, який відмовив у засвідчені цієї розписки, але порадив знайти двох свідків, які захочуть підписати цю розписку, що і було потім зроблено. Дане є невідповідним тому, що в розписці, написаній [PERSON] на Русанівських садах (ще до поїздки до нотаріуса) вже були нею ([PERSON]) зазначені свідки та повні їх дані, номера посвідчення, паспорту, повні адреси їх проживання в місті Києві. Стосовно позовних вимог [PERSON] суд приходить до наступного. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду і такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір укладається у письмовій формі, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Повернути позику, згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний у строк та в порядку, що встановлені договором. Аналогічна вимога передбачена і ст.530 ЦК України. Як зазначалося вище, [PERSON] в розписці від 27.07.010 року, написаній нею та підписаній не, зазначила, що вона винна [PERSON] грошові кошти в сумі 5 200 доларів США та 30 000 грн., які зобов'язується йому повернути в строк до 01.09.2010 року. Враховуючи дане та вищевикладене, суд вважає, що є всі підстави для задоволення вимог про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 71 548 грн., виходячи з суми 5 200 доларів США, що за курсом НБУ становило на 27.08.2013 року 41 548 грн. (100 доларів США =799 грн.), та 30 000 грн. Щодо позовної вимоги про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 9 234 грн., витрачених останнім на придбання прямокутної кабіни з гідромасажем з парою 900*1700*2200мм (ліва), суд приходить до того, що дана позовна вимога є недоведеною та необґрунтованою. Суду не було надано жодного доказу щодо наявності, встановлення даної кабіни в квартирі [PERSON] Крім цього, дана вимога не має ніякого відношення до обґрунтувань законодавства щодо вимоги про стягнення боргу по розписці, а інших підстав законодавства до цієї позовної вимоги [PERSON] не зазначав. Враховуючи задоволені частини позовних вимог [PERSON], на користь останнього з [PERSON] має бути стягнуто судовий збір в сумі 715 грн. 48 коп., відповідно до вимог ст.88 ЦПК України. Вимога про стягнення на користь [PERSON] з [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 2 400 грн. не підлягає задоволенню, оскільки суду не було надано доказів про понесення даних витрат та інших необхідних доказів щодо цієї вимоги. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial