Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

Позивач ПАТ «Креді [PERSON]» звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, в якому просив визнати за ним (ПАТ «Креді [PERSON]») право власності на заставлене майно автомобіль марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER], зареєстрований [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС №784000, виданого [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, надати право ПАТ «Креді [PERSON]» зняття з реєстраційного обліку в органах ДАІ, на продаж з публічних торгів та вчиненні інших дій, повязаних з реалізацією предмета застави - автомобіль марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER], зареєстрований [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС №784000, виданого [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року. На обгрунтування позову, позивач зазначив, що 28 жовтня 2005 року між [PERSON] та АТ «ІНДЕКС-БАНК», правонаступником якого є ПАТ «Креді [PERSON]», було укладено кредитний договір №1448/2005, за умовами якого [PERSON] було надано кредит в розмірі 119 064 грн. 00 коп., строком до 28 жовтня 2010 року з процентною ставкою за користування кредитом в розмірі 23,0% річних. 09 лютого 2006 року між [PERSON] та Банком було укладено договір застави, відповідно до умов якого в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором №1448/2005 від 28 жовтня 2005 року, [PERSON] було передано в заставу належне йому майно автомобіль марки OPEL Vectra OZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER], зареєстрований [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, належний заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС №784000, виданого [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, з визначеною вартістю заставного майна, що становить 148 830 грн. 00 коп. 25 вересня 2010 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На момент смерті за [PERSON] існувала заборгованість за зазначеним кредитним договором в розмірі 76 360 грн. 10 коп. Станом на 15 квітня 2014 року за кредитним договором існує заборгованість в розмірі 76 360 грн. 10 коп., з якої 51 607 грн. 62 коп. прострочена заборгованість за кредитом, 24 752 грн. 48 коп. прострочена заборгованість за відсотками. Позивач також зазначив, що відповідно до ст.1220 ЦК України внаслідок смерті позичальника [PERSON] була відкрита спадщина, та Банком 25.11.2010 року за вих.№24/4-6515 було направлено претензію до Першої [PERSON] державної нотаріальної контори, якою заявлено вимоги до спадкоємців позичальника [PERSON] листом від 19.01.2012 року за вих.№111/01-16 Перша [PERSON] державна нотаріальна контора повідомила [PERSON] про заведення спадкової справи №434/2010, надходження заяви про відмову від прийняття спадщини від сина спадкодавця [PERSON], [INFO], та зазначено про те, що інші спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та відмовою від прийняття спадщини не зверталися, свідоцтва про право на спадщину не видавалися. Крім того, позивач зазначив, що він неодноразово звертався до [PERSON] міської ради з заявами про розгляд звернення щодо визнання спадщини [PERSON] автомобіля марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, що знаходиться за адресою м.Кіровоград, вул.Карабінерна, 27, відумерлою, однак [PERSON] міська рада відмовилася звертатися до суду з позовом про визнання спадщини відумерлою, обгрунтовуючи відмову тим, що на даний час відсутні докази відмови від спадщини дружини померлого позичальника [PERSON]; управління власності та приватизації комунального майна [PERSON] міської ради є виконавчим органом [PERSON] міської ради та утримується за рахунок бюджету, при цьому, кошти для здійснення витрат, повязаних з проведенням технічної інвентаризації та оформленням права власності на майно, що може бути визнано відумерлим, - відсутні; та чинне законодавство, встановлюючи початок, не встановлює граничного (кінцевого) строку, в межах якого орган місцевого самоврядування може звернутися до суду з відповідною заявою. Крім того, вказав, що 26.10.2011 року [PERSON] звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором із [PERSON] та 15 червня 2012 року позов залишено без розгляду. Таким чином, зобовязання за кредитним договором, забезпеченим заставою, не виконані належним чином, через смерть боржника, його спадщина не прийнята, тому у кредитора та заставодержателя виникає право на вимогу про звернення стягнення на предмет застави. Ухвалою Ленінського районного суду від 11 серпня 2014 року до участі в справі в якості співвідповідача залучено управління власності та приватизації комунального майна [PERSON] міської ради. Представник позивача під час судового розгляду справи, будучи присутньою в попередніх судових засіданнях, позов підтримала з підстав, зазначених у ньому, просила позов за заявленими позивачем позовними вимогами задовольнити. Крім того, будучи присутньою в судовому засіданні 06.05.2015 року після розгляду судом клопотання представника відповідача [PERSON] міської ради про закриття провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.205 ЦПК України, в задоволенні якого ухвалою суду від 06 травня 2016 року було відмовлено, представник позивача подала заяву від 06 травня 2016 року за вх.№12284 про подальший розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій також просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, при цьому, будучи присутнім у попередніх судових засіданнях представник [PERSON] міської ради позов не визнав, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, зазначивши на обгрунтування заперечень, що позивачем ПАТ «КредіАгріколь Банк» при зверненні з позовом до суду не обгрунтовано належними доказами порушення його прав [PERSON] міською радою, крім того, позивачем обрано не належний спосіб захисту, оскільки, виходячи з положень ст.392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, разом з тим, позивач ПАТ «Креді [PERSON]» не є власником транспортного засобу автомобіля марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, тим самим позивач звернувся до суду з позовом за захистом неіснуючого права. Також, на обгрунтування заперечень зазначив, що не відповідає дійсності твердження позивача про те, що спадщина, яка відкрилася після смерті [PERSON] не прийнята, оскільки, як вбачається із листів Банку на адресу [PERSON] міської ради, [PERSON] вказує на те, що йому відомо про те, що в будинку №97 по вул.Карабінерній у м.Кіровограді на час відкриття спадщини проживала дружина спадкодавця [PERSON], у звязку з чим спадщина належить їй на підставі ст.1268 ЦК України. Більш того, вимога Банку щодо надання права позивачу на зняття з реєстраційного обліку в органах ДАІ суперечить вимогам законодавства України, та, зокрема, п.24 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388. Представник відповідача управління власності та приватизації комунального майна [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в порядку ч.2 ст.158 ЦПК України подав заяву від 18.09.2014 року про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що Управління заперечує проти задоволення позову, повністю погоджуючись з доводами іншого відповідача - [PERSON] міської ради на обгрунтування заперечень проти позову. Враховуючи надані представником позивача пояснення, а також позицію представників відповідачів щодо пред'явленого позивачем позову, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернувся позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає, що вимоги позивача не ґрунтуються на вимогах закону, є безпідставними, необґрунтованими та недоведеними, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 жовтня 2005 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником прав та обовязків якого є публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]», та [PERSON] було укладено кредитний договір №1448/2005, за умовами якого кредитор надає позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит у сумі 119 064 грн. 00 коп. зі сплатою 23% відсотків річних, з терміном користування кредитом з 28 жовтня 2005 року по 28 жовтня 2010 року. Відповідно до п.1.2 кредитного договору кредит надається на придбання автомобіля. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати нарахованих відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат позичальник в день укладання договору укладає: договір застави та договір страхування (п.1.3 кредитного договору). З наданих позивачем документів, судом також встановлено, що 04 листопада 2005 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником прав та обовязків якого є публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]» та [PERSON] було укладено договір про заставу автотранспортного засобу, за умовами якого зазначений договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають із кредитного договору №1448 від 28 жовтня 2005 року, укладеного між сторонами, за умовами якого заставодавець зобовязується перед заставодержателем повернути кредит в розмірі 119 064 грн. 00 коп. Предметом зазначеного договору застави є транспортний засіб автомобіль марки OPELVectra, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, чорного кольору, державний номер [NUMBER], належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІЯ №099392, виданого [PERSON] МРЕВ 31 серпня 1999 року. Заставлене майно сторони оцінили в розмірі 148 830 грн. 00 коп. 25 вересня 2010 року позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ОЛ №120417, актовий запис в Книзі реєстрації смертей від 27 вересня 2010 року за №2533. 25 листопада 2010 року ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником прав та обовязків якого є ПАТ «Креді [PERSON]» подав в Першу [PERSON] державну нотаріальну контору в порядку ст.1281 ЦК України претензію до спадкоємців померлого [PERSON] на суму боргу за кредитним договором №1448/2005 від 28 жовтня 2005 року, який на час відкриття спадщини становив 76 360 грн. 10 коп. Зазначений розмір заборгованості за кредитним договором №1448/2005 від 28 жовтня 2005 року підтверджується також розрахунком заборгованості, наданим позивачем, за яким станом на 15 квітня 2014 року за кредитним договором існує заборгованість в розмірі 76 360 грн. 10 коп., яка складається з простроченої заборгованості за кредитом в розмірі 51 607 грн. 62 коп., простроченої заборгованості за відсотками в розмірі 24 752 грн. 48 коп. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, місцем відкриття спадщини є останнє відоме місце проживання спадкодавця (ч.1 ст.1220, ч.1 ст.1221 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1268, ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270, ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщинуабо не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, для прийняття якої встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ч.1 ст.1270 ЦК України. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відповідно до інформації [PERSON] міської державної нотаріальної контори №1 за вих.№1193/01-16 від 08.08.2014 року, за даними Спадкового реєстру (Інформаційна довідка зі спадкового реєстру за №38065214 від 06.08.2014 року) після смерті [PERSON], померлого 25 вересня 2010 року, була заведена спадкова справа №434/2010 року. Як вбачається із фотокопії спадкової справи №434/10 до майна померлого 25 вересня 2010 року [PERSON], наданої на запит суду під час судового розгляду справи [PERSON] міською державною нотаріальною конторою №1 за вих.№1193/01-16 від 08.08.2014 року, з заявою про відмову від прийняття спадщини за №224 від 25 березня 2011 року звернувся син спадкодавця [PERSON]. Крім того, вбачається, що [PERSON] міською державною нотаріальною конторою №1 отримані претензії банків про обовязки спадкодавця [PERSON], померлого 25 вересня 2010 року, в т.ч. і від банку ПАТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником прав та обовязків якого є «ПАТ «Креді [PERSON]». Інші спадкоємці не звертались і заяви про прийняття спадщини або відмову від спадщини в встановлений законом строк не подавали. Свідоцтва про право на спадщину не видавались. Під час судового розгляду справи представник відповідача [PERSON] міської ради зазначав про наявність іншого спадкоємця спадкодавця [PERSON] дружини [PERSON], яка фактично прийняла спадщину в порядку ст.1268 ЦК України, так як на момент смерті спадкодавця проживала разом з ним за адресою м.Кіровоград, вул.Карабінерна, 97, у звязку з чим, та за клопотанням сторін, судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України було направлено відповідні судові запити доУправління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області та до Ленінського відділу державної реєстрації актів цивільного стану. Зокрема, за інформацією Управління Державної міграційної служби України в Кіровоградській області від 13 жовтня 2014 року [PERSON], [INFO], з 28 листопада 2000 року зареєстрована за адресою [INFO]. Відповідно до копії актового запису про розірвання шлюбу №139 від 19.05.2004 року наданої Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану від 16.10.2014 року за №844/02-22, шлюб між [PERSON] та [PERSON], який було укладено у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану м.Кіровограда актовий запис №336 від 26 травня 1995 року, розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за №139 від 19 травня 2004 року, підстава для реєстрації розірвання шлюбу рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 26 листопада 2002 року. Таким чином, враховуючи, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 26 листопада 2002 року, та відбулася реєстрація розірвання шлюбу 19 травня 2004 року, відповідно до положень Цивільного кодексу України, [PERSON] не є спадкоємцем за законом після смерті спадкодавця [PERSON], крім того, заповіт на її імя спадкодавцем [PERSON] також не складався. Відповідно до ст.1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобовязаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіального громади за місцем відкриття спадщини. Територіальна громада, яка стала власником відумерлого майна, зобовязана задовольнити вимоги кредиторів спадкодавця, що заявлені відповідно до ст.1231 ЦК України. Тобто, аналізом зазначеної вище правової норми встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких орган місцевого самоврядування може подати заяву до суду про визнання спадщини відумерлою, а також встановлено, що визнання спадщини відумерлою здійснюється виключно у судовому порядку, при цьому заява відповідного органу місцевого самоврядування про визнання спадщини відумерлою подається до суду за місцем її відкриття після спливу одного року з часу відкриття спадщини, без подання такої заяви неможливе судове визнання спадщини відумерлою, оскільки закон не визначає інших суб'єктів таких заяв, і лише за рішенням суду спадщина може бути визнана відумерлою і лише за рішенням суду спадщина може перейти у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, після чого, територіальна громада, яка на підставі рішення суду стала власником відумерлого майна, зобов'язана задовольнити вимоги кредиторів, оскільки до спадкоємців майна переходять не тільки права, а й обов'язки спадкодавця, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину, і лише ті вимоги, які заявлені відповідно до ст.1231 ЦК України. Це стосується лише спадкування територіальною громадою обов'язку відшкодувати майнову шкоду (збитки) та моральну шкоду, завдану спадкодавцем. Крім того, судом встановлено, і представником позивача під час судового розгляду не заперечувався факт відсутності судового рішення, яке б набрало законної сили, про визнання спадщини відумерлою, так як з відповідною заявою до суду в порядку, регламентованому вимогами ст.ст.274-278 ЦПК України, орган місцевого самоврядування не звертався і рішення з цього питання судом не ухвалювалося, а позивач, в свою чергу, в порядку адміністративного судочинства не оскаржував бездіяльність органу місцевого самоврядування, звертаючись при цьому до останнього з проханням звернутися до суду з заявою про визнання спадщини [PERSON], що складається з транспортного засобу та квартири, - відумерлою. В свою чергу, позивач, звертаючись з позовом до суду про визнання права власності на транспортний засіб - автомобіль марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER], зареєстрований [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС №784000, виданого [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, який є предметом застави, як на підстави позовних вимог, зазначив про наявність укладеного зі [PERSON] кредитного договору №№1448/2005 від 28 жовтня 2005 року та договору застави транспортного засобу, наявність простроченої заборгованості за кредитним договором, відсутність спадкоємців, які б прийняли спадщину після смерті позичальника [PERSON] та виникнення у позивача права на вимогу про звернення стягнення на предмет застави. Відповідно ст.572 ЦК України та ст.1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Відповідно до ст.589 ЦК України у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання, необхідних витрат на утримання заставленого мана, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до змісту укладеного між сторонами договору застави транспортного засобу від 04 листопада 2005 року, наданого позивачем, вбачається, що у разі невиконання заставодавцем умов кредитного договору, заставодержатель має право звернути стягнення на заставлений автомобіль і задовольнити за рахунок цього майна свої вимоги в повному обсязі, включаючи суму кредиту, комісійну винагороду, пеню та інші платежі та санкції, передбачені вказаним кредитним договором (п.3.3.3 Договору). Таким чином, аналізуючи зазначений договір застави транспортного засобу, судом відзначається, що умовами укладеного між сторонами договору про заставу транспортного засобу передбачено лише право вимоги позивача як заставодержателя звернути стягнення на предмет застави, у разі невиконання заставодавцем умов кредитного договору, та умови зазначеного договору не передбачають набуття позивачем права власності на заставлений автомобіль. Крім того, відповідно до ст.3 ЦПК України, ст.15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК України). Способи захисту цивільних прав визначені в ст.16 ЦПК України, до яких, зокрема, належить визнання права. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тим самим, аналіз зазначеної правової норми свідчить про те, що особа має право на звернення до суду з позовом про визнання права власності, причому, таке право у особи виникає за умови, що це право власності оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати особою документа, який засвідчує її право власності. Виходячи також із змісту наведених вище норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність субєктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. В свою чергу, позивач, при зверненні до суду, в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України, не довів суду належними доказами, що відповідачем по справі [PERSON] міською радою оспорюється або ж не визнається право власності ПАТ «Креді [PERSON]» на транспортний засіб автомобіль OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER]. Крім того, позивач ПАТ «Креді [PERSON]» не є власником зазначеного транспортного засобу, так як власником транспортного засобу є позичальник [PERSON], що не заперечувалося і представником позивача під час судового розгляду справи. Відповідно до ст.ст.316-319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Субєктами права власності є український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 ЦК України. Усі субєкти права власності є рівними перед законом. Власник володіє, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В свою чергу, положеннями укладеного 04 листопада 2005 року між АТ «Індустріально-експортний банк», правонаступником прав та обовязків якого є публічне акціонерне товариство «Креді [PERSON]» та [PERSON] договору про заставу автотранспортного засобу, за умовами якого зазначений договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають із кредитного договору №1448 від 28 жовтня 2005 року, укладеного між сторонами, за умовами якого заставодавець зобовязується перед заставодержателем повернути кредит в розмірі 119 064 грн. 00 коп. та предметом якого є транспортний засіб автомобіль марки OPELVectra, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, чорного кольору, державний номер [NUMBER], належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії ЕІЯ №099392, виданого [PERSON] МРЕВ 31 серпня 1999 року, передбачено лише право Банку звернути стягнення на предмет застави, у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором, та не передбачено набуття Банком права власності на зазначений транспортний засіб у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором. Більш того, судом відзначається, що відповідно до ст.13 Закону України «Про заставу» в редакції, чинній на момент укладення договору про заставу транспортного засобу, у випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. В той же час, наданий позивачем до позову договір про заставу автотранспортного засобу від 04 листопада 2005 рокунотаріально не посвідчений. В позові позивач посилався на договір застави від 09 лютого 2006 року, однак зазначений договір від цієї дати до позову не надано. Відповідно до ст.16 зазначеного Закону право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Крім того, не грунтується на вимогах Закону і заявлена позивачем вимога про надання йому (позивачу) права зняття з реєстраційного обліку в органах ДАІ, на продаж з публічних торгів та вчиненні інших дій, повязаних з реалізацією предмета застави - автомобіль марки OPELVectraOZCF69, 2005 року випуску, шасі (кузов) №WOL0ZCF6951093154, державний номер [NUMBER], зареєстрований [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, належний [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу КХС №784000, виданого [PERSON] МРЕВ 03.02.2006 року, з тих підстав, що відповідно до п.24 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КМУ від 07 вересня 1998 року №1388, реєстрація (перереєстрація), зняття з обліку транспортних засобів, що належать фізичним особам, здійснюється за місцем звернення власника транспортного засобу або уповноваженої особи незалежно від місця реєстрації (проживання) власника. Більш того, публічні торги (реалізація заставленого майна через аукціони), що передбачено ст.21 Закону України «Про заставу», має місце після звернення стягнення на заставлене майно, яке здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави; реалізація заставленого майна, на яке звернено стягнення, провадиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого напису нотаріусів у встановленому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. З огляду на викладене вище, судом відзначається, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного права позивача, тобто, суд може захистити лише порушене право позивача, в свою чергу, відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача, при цьому, обставину дійсного (реального) порушення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача (або наслідки у вигляді збитків чи інших обмежень) має довести належними, допустимими і достовірними доказами саме позивач. За принципом змагальності, визначеним ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тобто на позивача, поряд із обовязком довести факт порушення свого субєктивного права відповідачем, також покладено обовязок довести підставу позову, а саме: обставини, якими він обґрунтовує свої позовні вимоги і з якими закон повязує настання певних правових наслідків, тобто необхідність доведення позивачем суду таких фактів як наявність обставин, з якими закон повязує настання певних правових наслідків для позивача (тобто доведення заявленої підстави позову) та факт порушення його субєктивного права відповідачем. Таким чином, судом відзначається, що позивачем ПАТ «Креді [PERSON]» не доведено суду заявленої підстави позову, а так само порушення його субєктивного права відповідачами, окрім того, відзначається, що позивач не довів суду наявності у нього субєктивного права, за захистом якого він звернувся до суду, що є підставою для відмови в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed