Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивач просить визнати [PERSON] [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що він, [PERSON] , являється власником домоволодіння [ADDRESS] . Він, перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 26 вересня 2006 року. Відповідачка під час перебування в шлюбі, була зареєстрована в належному йому домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , як член сім?ї. Однак, відповідачка не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено акт обстеження від 27.03.2020 року , а фактично вона за адресою реєстрації не проживає з часу розлучення - з 2006 року. Відповідачка не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком вона не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні він, ні інші члени сім`ї відповідачці не чинили. Факт реєстрації відповідачки порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, він позбавлений можливості оформити субсидію. Де зараз проживає відповідачка йому достеменно невідомо, а від спільних знайомих він дізнався, що на даний час відповідачка проживає в будинку [ADDRESS] . Оскільки відповідачка перестала бути членом його сім`ї, він, як власник на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для нього незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Представник позивача [PERSON] , адвокат Кобилинець Т.В. (ордер серії ІФ №092966 а.с.50-51)в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зіславшись на вищевикладені обставини, просила позов задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання на виклик не з`явилася, причину своєї неявки суд не повідомила, від неї не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлена, у встановленому Законом порядку, про що свідчать: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с. 37,44), рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.38,45). Від неї не поступив відзив на позов. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.ч.1,4 статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут). Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Копія довідки №121, видана Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області 06.02.2020 року (а.с.11) свідчить про те, що згідно з записів погосподарської книги №3 за 2016-2023 роки особовий рахунок № [NUMBER] [PERSON] , 1977 року народження є власником домоволодіння, яке знаходиться по [ADDRESS] . Копія довідки вих.№352 видана 08.05.2020р. Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області (а.с.48) свідчить про те, що за [PERSON] , 1977 року народження рахується будинковолодіння в [ADDRESS] Початок побудови 2007 рік. Копії довідки вих.№122 виданої 06.02.2020р. Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області (а.с.12) та копія довідки вих.№312 виданої 27.03.2020р. Кропивницьким старостинським округом Вигодської селищної ради Долинського району Івано-Франківської області (а.с.13) підтверджують те, що [PERSON] , зареєстрований та проживає в [ADDRESS] . Склад сім?ї : колишня дружина - [PERSON] , [INFO] ; син - [PERSON] , [INFO] (а.с.12,13). Судом встановлено, що [PERSON] вселилась у належний позивачу будинок, як член його сім`ї - дружина, оскільки сторони проживали однією сім`єю, а тому відповідачка у встановленому законом порядку набули права користування вказаним будинком. Таким чином, на період проживання у шлюбі дружина [PERSON] - [PERSON] набула особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинковолодінням належному на праві приватної власності позивачу, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Такий сервітут є тимчасовим. Копія свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.09.2006 року свідчить про те, що шлюб між громадянином [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 26.09.2006 року зроблено запис за №149 (а.с.9). Акт обстеження по факту місця проживання [PERSON] , від 27.03.2020 року (а.с.10) свідчить про те, що його дружина [PERSON] 1978р.н., зареєстрована в [ADDRESS] , але не проживає . Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідачки до будинку позивача, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки [PERSON] , яка зареєстрована у будинку, що належить [PERSON] , втратила статус члена сім`ї власника. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд України вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц. Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником майна - житлового будинку з господарськими спорудами розташованих за адресою: [ADDRESS] і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідачка [PERSON] , втратила статус члена сім`ї, а тому право відповідачки на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України. Відповідачка не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для позивача незручності у реалізації права власності та користуванні будинковолодінням. Суд вважає, що реєстрація відповідачки у будинковолодінні, яке належить позивачу на праві власності , порушує права останнього, оскільки перешкоджає здійсненню ним права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі ст. 41 Конституції України,ст.72 ЖК України, ст.ст. 391, 402, 405,406 ЦК України,

Outcome: approved