Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

Позивач подала до суду позов до Товариства з обмеженою відповідальністю «Брокер Ікс Ель» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, у якому просила стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 266, 67 грн. Пізніше позивач подала заяву про збільшення позовних вимог, просила встановити факт перебування її у трудових відносинах з відповідачем з 11 вересня 2014 року по 09 жовтня 2014 року на посаді бізнес-тренера, зобов'язати відповідача внести до її трудової книжки запис про прийняття на роботу та звільнення з роботи за п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 266, 67 грн., заборгованість по заробітній платі у розмірі 4000 грн., компенсацію за порушення строків виплати заробітної плати у розмірі 1 988, 40 грн., три проценти річних від простроченої суми заборгованості по виплаті заробітної плати у розмірі 89, 75 грн., вихідну допомогу у розмірі 4000 грн., компенсацію за порушення строків виплати вихідної допомоги у розмірі 1 988, 40 грн., три проценти річних від простроченої суми заборгованості по виплаті вихідної допомоги у розмірі 89, 75 грн., середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги у розмірі 38 476, 96 грн., компенсацію за невчасно виплачений середній заробіток у розмірі 10 254, 00 грн., три проценти річних від простроченої суми заборгованості по виплаті середнього заробітку у розмірі 422, 65 грн. та середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні з 02 травня 2015 року по день постановлення судового рішення. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що вона працювала на посаді бізнес-тренера у ТОВ «Брокер Ікс Ель» з 11 вересня 2014 року по 09 жовтня 2014 року з посадовим окладом 4000 грн. Трудового договору у письмовій формі відповідач з позивачем не укладав, але її фактично було допущено до роботи. 09 тжовтня 2014 року її було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням штату через тяжке фінансове становище відповідача. При її звільненні з роботи відповідач розрахунку з нею не провів, записів до трудової книжки не вніс, а тому позивач змушена звернутися з позовом до суду. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, хоча належним чином відповідач повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Тому суд, відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього кодексу. Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Статтею 24 КЗпП України передбачено, що трудовий договір укладається, як правило в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим: 1)при організованому наборі працівників; 2)при укладенні трудового договору про роботу в районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я; 3)при укладенні контракту; 4)у випадках, коли працівник наполягає на укладенні трудового договору у письмовій формі; 5)при укладенні трудового договору з неповнолітнім (стаття 187 цього Кодексу); 6)при укладенні трудового договору з фізичною особою; 7)в інших випадках, передбачених законодавством України. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Судом встановлено, що позивача було фактично допущено до роботи 11 вересня 2014 року, вона працювала на посаді бізнес-тренера у відділі персоналу, в її обов'язки входила розробка методичних матеріалів, проведення тренінгів (навчання персоналу). Зазначених обставин відповідачем не спростовано. Також судом встановлено, що 09 жовтня 2014 року позивача було звільнено з роботи у зв'язку з скороченням чисельності штату працівників, тобто трудовий договір з позивачем було розірвано з ініціативи власника на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача про встановлення факту перебування її у трудових відносинах з відповідачем з 11 вересня 2014 року по 09 жовтня 2014 року на посаді бізнес-тренера та звільнення її з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п'ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню. Статтею 49 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вилати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Таким чином, підлягають також задоволенню вимоги позивача про зобов'язання відповідача внести записи до її трудової книжки про прийняття на роботу та звільнення з роботи. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Власник або уповноважений ним орган повинен виплатити у зазначений строк не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вимоги позивача про стягнення на її користь заробітної плати у розмірі 4000 грн. є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Також суд вважає, що підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги у розмірі 4000 грн., відповідно до ст. 44 КЗпП України. Що стосується вимоги позивача про стягнення на її користь компенсації за невикористану відпустку, то такі вимоги є необгрунтованими, так як позивач не зазначила, за яку саме відпустку вона просить стягнути з відповідача компенсацію та підтвердила, що вона набула права на таку компенсацію. Тому ця позовна вимога не підлягає задоволенню. Оскільки судом встановлено, що фактично існує спір щодо розміру належних позивачу сум при звільненні її з роботи та про саме перебування її на роботі, позивачем не надано суду доказів звернення до відповідача з заявами про виплату належних їй при звільненні з роботи сум, то суд вважає, що позовні вимоги про стягнення компенсацій за невчасно виплачені кошти та середнього заробітку за час затримки виплати є необгрунтованими, а тому такими, що не підлягають задоволенню. Також є безпідставними, а тому такими, що не підлягають задоволенню, позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача трьох відсотків річних за порушення строків виплати належних при звільненні з роботи сум на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки спір стосується виплат, передбачених КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Разом з тим, суду не надано належних та допустимих доказів вручення позивачу копії наказу про звільнення або видачі йому трудової книжки. Таким чином, судом не встановлено на час розгляду справи порушення позивачем строку звернення з позовом до суду та підстав для застосування строків позовної давності. Враховуючи викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 730, 80 грн. (487, 20 грн. + 243,60 грн.).

Outcome: partial