Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач просить визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою №\~53 в будинку № 61 на проспекті [PERSON] в м. Ужгород та виселити відповідача із зазначеної квартири. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі- продажу від 08.10.2013 року, що відповідач, яка доводиться їй сестрою, була зареєстрована за вказаною адресою, як колишній власник 1/3 частини квартири. Після укладення договору купівлі-продажу 1/3 частини квартири, позивач попросила відповідача звільнити квартиру, на що остання повідомила, що звільнить квартиру, коли придбає нове житло, в подальшому стала уникати обговорення даної теми. В березні 2016 року позивач звернулася до відповідача з письмовою вимогою про звільнення квартири та зняття з реєстрації. Однак жодної відповіді не надійшло. Натомість, з боку відповідача почали надходити погрози. За однією з таких погроз Ужгородським міськрайонний судом Закарпатської області була прийнята постанова, якою відповідача було визнано винною за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Наявність реєстрації відповідача за даною адресою та її проживання є перешкодою для позивача як власника. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнала, зазначила, що в добровільному порядку знялася з реєстраційного обліку, на підтвердження чого надала копію паспорта. Щодо виселення зазначила, що наданий час вже має житло, яке відремонтувала, і наразі переїжджає до нового житла. У судовому засіданні представник третьої особи підтримав позовні вимоги. З наданих доказів судом встановлено, зокрема, наступне. З свідоцтва на право власності від 01.12.2004 р., свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.10.2014 року, договору купівлі-продажу 1/3 частки квартири від 08.10.2013 року, Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, встановлено, що позивач є власником квартири №53 в будинку №61 на проспекті [PERSON] в м. Ужгород. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджатися своїм майном, а також може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З довідки Відділу реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Ужгородської міської ради встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO]. З копії паспорту відповідача [PERSON] встановлено, що останню 11.04.2017 року знято з реєстрації місця проживання та зареєстровано за адресою [INFO]. Враховуючи, що відповідач добровільно знялася з реєстраційного обліку, та з цього моменту втратила право користування квартирою, інших підстав права користування сторонами не наводилося, а тому суд приходить до висновку, що дана вимога не підлягає до задоволення. Щодо вимоги про виселення, суд вважає, що відповідач проживає у квартирі, яка на праві приватної власності належить позивачу, без законних підстав, чим чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, а тому позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод у здійсненні права власності на квартиру, шляхом виселення [PERSON] з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Outcome: partial