Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач ПрАТ «Поліграфкнига» КП «ДАК «Укрвидавполіграфія» звернувся до суду з позовом до відповідачів про їх виселення з кімнати №3 [ADDRESS], мотивуючи вимоги тим, що житловий будинок [ADDRESS] перебуває на балансі та обслуговуванні позивача. На підставі розпорядження КМДА від 01.12.2004 року № 2184 «Про використання жилих приміщень у будинку [ADDRESS] у Подільському районі», на виконання розпорядження КМДА від 20.10.2004 року № 1917 кімнати № 1 та № 2 у квартирі № 60 було надано для проживання на підставі ордеру [PERSON] на чотири особи (він, дружина, дві дочки). Зазначають, що незважаючи на те, що у користування сім'ї було надано лише 2 кімнати, відповідачі самовільно зайняли також кімнату №3 квартири №60, яка звільнилася. Посилаючись на те, що відповідачі не реагують на вимоги ПрАТ «Поліграфкнига» КП «ДАК «Укрвидавполіграфія» звільнити самовільно зайняту кімнату, вимушені звернутись до суду з даним позовом, у якому просить виселити [PERSON] та [PERSON] з кімнати №3 [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, оскільки також і із-за відповідачів до теперішнього часу не виконано розпорядження про передачу будинку до комунальної власності територіальної громади м. Києва. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги позовної підтримав з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями, просить позов задовольнити. Представник відповідачів, відповідачі у судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та також застосувати наслідки пропуску строку позовної давності як підставу для відмови у задоволенні позову. Зокрема, обґрунтовуючи тим, що [PERSON] в 1993 році заселився у будинок по [ADDRESS], який на той час мав статус гуртожитку, а саме у квартиру № 60 як службова особа органів внутрішніх справ, оскільки проходив службу в Управлінні Державної служби охорони при ГУ МВС України в м. Києві ОБВМ по охороні Київської офсетної фабрики, яка входила у Поліграфічне об'єднання. Згодом в квартиру вселилась [PERSON], а після народження дітей - [PERSON] в 1995 році та [PERSON] в 2001 році, сім'я була зареєстрована за вказаною адресою. При цьому, сім'я займала дві кімнати квартири №60. З 01.03.2004 року сусідка по блоку звільнила кімнату № 3 кв. 60, після чого з дозволу адміністрації підприємства сім'я зайняла цю кімнату та там ними зроблено капітальний ремонт з внутрішнім переплануванням влітку 2004 року, внаслідок чого всі три кімнати 1,2,3 квартири № 60 стали вважають однією квартирою з окремим входом та окремим сантехнічним вузлом. Також відповідачі зазначили, що Розпорядженням КМДА від 20.10.2004 року будинок № 26 визнано жилим з по квартирним заселенням, на підставі чого, він відповідач, звертався до ПрАТ «Поліграфкнига» та Подільської районної в місті Києва державної адміністрації із заявами на отримання ордеру на три займані кімнати. Такий ордер сім'я не отримала, однак продовжує користуватися трьома кімнатами. Вважають своє проживання у квартирі №60 законним, оскільки мають право на поліпшення житлових умов за нормами проживання, а також зважаючи на хворобливість дітей. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, відповідачів, покази свідків, дослідивши в сукупності надані докази та матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 20.08.1998 року було укладено договір оренди між Головним підприємством РВО «Поліграфкнига» та УДСО при ГУ МВС України в м. Києві, відповідно до умов якого РВО «Поліграфкнига» передала у користування службовцям УДСО при ГУ МВС України в м. Києві житлове приміщення загальною площею 234,74 кв.м., що знаходяться у приміщенні, яке числиться на балансі Головного підприємства РВО «Поліграфкнига» за адресою: [ADDRESS] (а.с. 193-198). Згідно зі Списком співробітників полку міліції УДСО при ГУ МВС України в м. Києві, які проживають в гуртожитку по [ADDRESS], [PERSON] займає кімнату № 13 (2 пов.) площею 32,01 кв. Розпорядженням КМДА від 20.10.2004 року № 1917 «Про використання будинку на [ADDRESS]» визнано будівлю [ADDRESS] жилим будинком з по квартирним заселенням, прийнято зазначений будинок до комунальної власності територіальної громади м. Києва, надано жилі приміщення в будинку мешканцям, які в них проживають, зареєстровані та перебувають на квартирному обліку (а.с.57-58). Відповідно до розпорядження КМДА від 01.12.2004 року № 2184 «Про використання жилих приміщень у будинку [ADDRESS] у Подільському районі», на виконання розпорядження КМДА від 20.10.2004 року № 1917 надано жилі приміщення у будинку [ADDRESS], зокрема, [PERSON] на чотири особи (він, дружина, дві дочки) кімнати № 1 та № 2 жилою площею 28,30 кв.м. (загальна 40,83 кв.м.) у квартирі № 60 на 2 поверсі (а.с.5-7). На підставі даного розпорядження Головне управління житлового забезпечення КМДА зобов'язане було видати мешканцям відповідні ордери (п.2 Розпорядження). Зокрема [PERSON] отримав ордер на зайняття кімнат № 1 та № 2 жилою площею 28,30 кв.м. (загальна 40,83 кв.м.) у квартирі № 60 у серпні 2009 року (а.с. 221). Однак, як встановлено судом та не спростовано відповідачами в ході розгляду, що з березня 2004 року родина [PERSON] зайняла ще одну звільнену кімнату №3 квартири 60, в якій проживають і на даний час. Впродовж тривалого періоду часу [PERSON] неодноразово звертався до позивача та Подільської РДА в м. Києві із заявами про видачу йому ордеру на зайняття кімнати №3. Однак у видачі такого ордеру відповідачу було відмовлено (а.с. 64, 65, 85, 86). Посилаючись на те, що [PERSON] перебуває на квартирному обліку з 04.03.1999 року у складі сім'ї з 4 осіб: [PERSON], 1970 р.н., [PERSON], 1975 р.н., [PERSON], 2001 р.н., [PERSON], 1995 р.н. як такі, що потребують поліпшення житлових умов, а також з огляду на те, що сплачують комунальні послуги за фактично зайняті 3 кімнати, [PERSON] та [PERSON] зверталися до суду з позовом про визнання за ними права користування кімнатою. Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суд м. Києва від 13.07.2016 року, у задоволенні такого позову було відмовлено (а.с.193-198). Небажання відповідачів добровільно звільнити кімнату №3 стало підставою для звернення ПрАТ «Поліграфкнига» КП «ДАК «Укрвидавполіграфія» до суду з даним позовом, який підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно із ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільній справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 52 ЖК Української РСР, жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів. Статтею 58 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. З матеріалів справи вбачається і сторонами по справі не заперечується, що відповідачі займають кімнати № 1, 2, 3 в квартирі [ADDRESS] При цьому кімнати № 1 і 2 відповідачі займають на підставі розпорядження КМДА №2184. В кімнату № 3 вони вселилися самовільно у зв'язку з тим, що особа, яка проживала в ній, звільнила дану кімнату. При цьому, доказів про те, що позивачі реалізували в порядку ст.54 ЖК Української РСР своє право на отримання жилого приміщення, що звільнилось в квартирі, не надали. Самовільне об'єднання кімнат в самостійну ізольовану квартиру, а також оплата комунальних послуг, не свідчить про набуття права користуватися самовільно зайнятим приміщенням. Самовільне зайняття кімнати № 3 в квартирі [ADDRESS] без жодної на те законної підстави дає підстави для висновку про необхідність виселення відповідачів на підставі ст.ст.109, 116 ЖК Української РСР. Так, відповідно до ст.61 ЖК Української PCP користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем і наймачем, на ім'я якого видано ордер. Згідно із ст. 109 ЖК Української PCP виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення, що передбачено ст. 116 ЖК України. Зважаючи на те, що [PERSON] не мають ордеру на заняття кімнати №3, а тому самовільно зайняли дану кімнату, такі особи підлягають виселенню з даної кімнати на підставі ст. 116 ЖК України без надання іншого житлового приміщення. Що стосується заяви відповідача [PERSON] про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, відповідно до якої відповідач просив відмовити у задоволенні позову з тих підстав, що у кімнату №3 кв.60 сім'я їх заселилася у березні 2004 року, а тому звертаючись з даним позовом у червні 2015 року, позивач пропустив строк позовної давності на звернення із вимогою про виселення відповідачів, слід зазначити наступне. ЖК УРСР не містить окремих положень про строки позовної давності, проте, як передбачено статтею 62 цього Кодексу, при розгляді спорів, що випливають з договору найму жилого приміщення, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому перебіг строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або повинна була довідатися про порушення її права (ст. 261 ЦК України) . Судом встановлено, що, правовідносини щодо самовільного зайняття житлового приміщення носять триваючих характер, оскільки вони виникли в момент незаконного зайняття житлового приміщення та продовжують існувати на час розгляду справи у суді. Таким чином, факт порушення прав позивача можна констатувати щоденно впродовж зазначеного періоду, що діє підстави для заявлення позовних вимог про виселення осіб в будь-який час даного періоду. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що у позивача були наявні всі передбачені законом підстави для звернення до суду. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Стаття 11 ЦПК України визначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статті 15-16 ЦК України визначають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню. За таких обставин, доводи заяви відповідача про пропуск строку позовної давності позивачем не знайшли свого доведення у суді, а тому не можуть бути підставою для відмови у задоволенні даного позову. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 33, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 9, 97, 109, 116, 128, 129, 132 ЖК Української PCP, ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», Примірного положення про гуртожитки, затвердженого Постановою Рада Міністрів УРСР від 03.06.1986 № 208, чинної на день виникнення правовідносин, Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року

Outcome: approved