Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» в травні 2018 року звернувся в суд із позовом, в якому зазначив, що 10.04.2007 року між Банком та відповідачем [PERSON] укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії кредиту, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати позичальнику [PERSON] кредит в сумі 380 000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити відсотки за користування коштами в строк до 09.04.2014 року. Відповідно до угоди від 30.06.2009 року строк погашення кредитних коштів продовжено до 09.04.2019 року. Крім того, 27.12.2007 року між сторонами укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії кредиту, згідно якого Банк зобов`язався надати кредит в сумі 297 000,00 грн. на умовах повернення коштів та нарахованих відповідно до положень договору відсотків в строк до 27.12.2017 року. З метою забезпечення належного виконання зобов`язвань за вищевказаними угодами між сторонами укладено договори іпотеки від 10.04.2007 року та від 27.12.2007 року. Також, з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором кредиту від 10.04.2007 року в той же день між Банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель зобов`зався перед Банком відповідати за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення кредиту, сплати відсотків, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків. Внаслідок неналежного виконання взятих на себе зобов`язань позичальником за укладеним 10.04.2007 року договором кредиту виникла заборгованість, яка, з врахування проведених коригувань (вимога про зміну розміру позовних вимога подана на стадії підготовчого засідання) станом на 13.12.2019 року становить: 321 915 грн. заборгованості за основним кредитом та 618 441 68 грн. заборгованості за відсотками. Відповідно до змінених вимог у вказаній частині позивач просить стягнути з відповідачів у солідарному порядку наведений розмір заборгованості, відшкодувати судові витрати. У відповідності до первісно поданої позовної заяви позивач зауважує про наявність заборгованості за договором кредиту від 27.12.2007 року, яка виникла станом на 01.04.2018 року, та просить стягнути з відповідача [PERSON] 129 999,00 грн. боргу за тілом кредиту, 232 157 40 грн. як заборгованості за нарахованими відсотками, відшкодувати судові витрати. Відповідачем [PERSON] надано відзив на позовну заяву, де звернуто увагу на тому, що позивачем використане право на пред`явлення вимог про дострокове виконання зобов`язань шляхом звернення до нотаріуса із заявою про видачу виконавчого напису, внаслідок чого відбулась зміна строку виконання зобов`язання та терміну повернення кредитних коштів. Позивачем отримано виконавчі написи нотаріуса за № 411 від 04.04.2011 року та за № 521 від 10.05.2011 року. Посилаючись на вказані обставини, відповідач вказує на минуванні строків позовної давності, визначених для пред`явлення вимог позивачем. Відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву про визнання договору поруки від 10.04.2007 року припиненим. В обгрунтування наведених вимог позивач зазначає, що внаслідок порушення основним позичальником взятих на себе зобов`язань з повернення кредитних коштів банком пред`явлено вимогу про дострокове повернення боргу, яка не була виконана у тридцятиденний термін. У зв`язку з наведеним, Банк звернувся до нотаріуса за видачею виконавчого напису. Позивач посилається положення ст. 559 ЦК України, згідно якої порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, та просить задовольнити заявлені зустрічні вимоги. Відповідачем [PERSON] також надано відзив на позов, де зазначено, що [PERSON] припинила погашення заборгованості за кредитом, а тому Банк, на підставі умов кредитних договорів пред`явив вимогу про дострокове погашення кредиту. Так, 10.05.2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л. вчинено виконавчий напис за вимогою банку в розмірі 534 783,92 грн. за кредитним одговором від 10.04.2007 року. Крім того, вказаним нотаріусом 04.04.2011 року вчинено виконавчий напис за вимогою банку в розмірі 195 254,74 грн. На думку сторони, Банк змінив строк виконання основного зобов`язання та визначив умови дострокового повернення коштів. З огляду на викладене, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 12.12.2019 року до участі в справі як правонаступника ПАТ «Укрсоцбанк» в якості позивача залучено АТ «Альфа Банк». Представник позивача в судове засідання подав заяву про можливість слухання справи у відсутності представника. Представники відповідачів підтримали викладені у відзивах та зустрічній позовній заяві заперечення та вимоги. Представник відповідача [PERSON] звертала увагу на тому, що транш в розмірі 270 000,00 грн., який зараховано до розміру заборгованості за договору кредиту від 10.04.2007 року, фактично позичальником не отримувався. Судом встановлено наступні обставини. Між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] 10.04.2007 року укладено договір про надання не відновлювальної кредитної лінії, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності. Згідно договору надання кредиту здійснюється окремими частинами, зі сплатою 18 % річних та комісій в межах максимального ліміту заборгованості до 380 000,00 грн. Відповідно до п.1.1.1.1 договору кредит надається у 2-му кварталі 2007 року. На підставі додаткової угоди № 1 від 21.10.2007 року сторони визначили відсоткову ставку, що застосовується до кредиту, на рівні 22,0 % річних. Додатковою угодою № 2 від 30.06.2009 року про внесення змін до не відновлювальної кредитної лінії від 10.04.2007 року, сторони погодили надання кредиту траншами в загальному розмірі 406 760,99 грн. з наступним порядком надання: 2-й квартал 2007 року - 380 000,00 грн., червень 2009 року - 26 760,99 грн. Сторонами погоджено графік погашення кредиту з останнім платежем 09.04.2019 року. Також, між Банком та [PERSON] 27.12.2007 року укладено договір не відновлювальної кредитної лінії, згідно якого Банк зобов`язався надати в користування позичальника кредит окремими частинами (траншами) в загальному обсязі 297 000,00 грн. із зобов`язанням повернення коштів в строк до 26.12.2017 року та сплатою відсотків за кредитом в розмір 14.5 % річних. Додаткової угодою № 1 від 21.10.2008 року сторони змінили розмір відсоткової ставки, визначивши її на рівні 19 % річних. В забезпечення належного виконання позичальником зобов`зань за укладеними договорами кредиту між сторонами укладено договори іпотеки від 10.04.2007 року та від 27.12.2007 року. Крім того, між Банком та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки від 10.04.2007 року, згідно якого [PERSON] як поручитель зобов`язався перед Банком у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 10.04.2007 року. Додаткової угодою до договору поруки сторони визнали розмір кредиту в сумі 406 760,99 грн., строк виконання основного зобов`язання - не пізніше 09.04.2019 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. За змістом ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що позичальником допущене неналежне виконання взятих на себе зобов`язань, що призвело до виникнення заборгованості за укладеними договорами кредиту. Вирішуючи питання про розмір заборгованості, суд звертає увагу на такому. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За положеннями ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отримання позичальником коштів та розміри фактично внесених платежів на погашення заборгованості підтверджено наданими позивачем розрахунком заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з випискою по рахунках позичальника. Є необхідним звернути увагу, що позичальник не зверталась із будь-якими вимогами до Банку з приводу не отримання коштів в сумі 270 000,00 грн., які згідно умов договору кредиту від 10.04.2007 року позичальник отримує в 2-му кварталі 2007 року. Під час укладення додаткових угод до договору, зокрема останньої від 30.06.2009 року, за умовами якої сторона отримала в 2007 році 270 000,00 грн., позичальник на необхідність внесення змін до умов договору не зазначала. Даним правовідносинам відповідає за своїх характером і договір іпотеки, згідно якого позичальник з метою забезпечення належного виконання умов кредитного договору передала у заставу нерухоме майно вартістю 500 000,00 грн. За таких обставин посилання відповідача про неотримання коштів у вищевказаному розмірі не є належно підтвердженими. Не спростовано також стороною відповідачів правильність нарахування відсотків відповідно до встановлених договорами кредиту відсоткових ставок. При цьому, суд не може в повному обсязі погодитись з існуванням заборгованості за договорами у пред`явленому позивачем розмірі. Як встановлено в судовому зсіданні внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань 20.10.2010 року Банком на ім`я [PERSON] направлено претензію № 94-11/6154 з вимогою погашення заборгованості за договором кредиту від 10.04.2010 року, яка виникла станом на 20.10.2010 року, в сумі 418 570,48 грн., з яких, в тому числі: заборгованість за кредитом 321 915,32 грн., заборгованість за відсотками - 87 103,81 грн. Позичальнику надано строк до 30.10.2010 року для погашення заборгованості. Крім того, 20.10.2010 року Банком на ім`я позичальника направлено вимогу № 94-11/6154*, де вказано про необхідність в строк до 28.11.2010 року здійснити погашення загальної заборгованості, яка виникла станом на 28.10.2010 року, в сумі 180 157,07 грн., де розмір основного боргу складає 129 999,09 грн., відсотки - 44 116,75 грн., пеня - 6041,23 грн. Згідно з п. 3 додаткової угоди № 2 до договору кредиту від 10.04.2007 року сторони погодили, що у разі порушення позичальником строків сплати процентів п.2.5. договору та/ або кредиту як в повному обсязі, так і частково, більше ніж на 30 днів, кредитор має право вимагати дострокового погашення кредиту, нарахованих відсотків та можливих штрафних санкцій в повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення позичальнику, а позичальник, в свою чергу, зобов`язуєьться достроково погасити в повному обсязі кредит, нараховані відсотки та можливі штрафні санкції протягом 30 календарних днів з дати одержання вищезазначеного письмового повідомлення. Відповідно до п. 3.2.7 договору кредиту від 27.12.2007 року у випадку порушення позичальником взятих на себе зобов`язань за письмовим повідомленням кредитора до позичальника кредитор має право в односторонньому порядку розірвати договір, що має наслідком дострокове, протягом 30 календарних днів від дня отримання позичальником відповідної письмової вимоги, погашення заборгованості. Приймаючи до уваги, що внаслідок прострочення позичальником погашення заборгованості за кредитними договорами Банком реалізоване право на пред`явлення вимог про дострокове виконання зобов`язань за ними, а направленими вимогами визначено строк, протягом якого виникла заборгованість підлягає погашенню, слід вважати обгрунтованими вимоги Банку в частині заборгованості за тілом кредиту по таких договорах та в частині нарахованих на змінену дату виконання зобов`язань відсотків. У задоволенні позовних вимог про стягнення відсотків, які були нараховані банком після закінчення строку кредитування, слід відмовити за їх необґрунтованістю, оскільки таке право кредитодавця припинилося після зміни строку виконання зобов`язань. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеної у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 916/4692/15. Відповідно до умов кредитних договорі сторони встановили як строк їх дії, так і строки виконання зобов`язань з періодичним погашенням заборгованості (графіки внесення платежів). Таким чином, умовами договорів погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов`язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов`язання, яке виникло на основі договору. Згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України строк виконання кожного щомісячного зобов`язання спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позивач звернувся до суду з позовом в травні 2018 року. Оскільки умовами договору від 27.12.2007 року сторони встановили як строк його дії, так і строки виконання зобов`язань з періодичним погашенням заборгованості (графіки внесення платежів) у задоволенні вимог про стягнення суми основного боргу та нарахованих відсотків слід відмовити внаслідок пропущення строку позовної давності за відповідними щомісячними платежами, внесення яких необхідно будо здійснювати позичальнику в період з березня 2009 року (перший місяць з припиненням погашення заборгованості) по 28.11.2010 року (зміна строку виконання зобов`язань), а щодо іншої частини заборгованості - внаслідок спливу позовної давності, відлікованої з 28.11.2010 року. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. З графіку погашення заборгованості за нарахованими відсотками вбачається, що позичальником 20.12.2017 року здійснено внесення коштів в сумі 5 грн. на погашення заборгованості за договором кредиту від 20.12.2017 року. З аналізу положень ст. 264 ЦК України суд приходить до висновку, що в даному випадку переривання позовної давності не може застосовуватись, оскільки внесення коштів виконано після минування трирічного строку з дня виникнення права на пред`явлення вимоги, а термін «переривання» розуміється як «обставина в межах строку» (згідно з ч.4 ст. 264 ЦК України час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується). Наведений висновок також узгоджується зі змістом ч.1 ст. 267 ЦК України, згідно якої особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Строк позовної давності у зв`язку зі зміною строк виконя зобов`язань за договором кредиту від 10.04.2010 року слід обраховувати від 30.10.2010 року. За договором кредиту від 10.04.2007 року останні платежі позичальником виконано 28.01.2013 року, яким усунуто прострочену заборгованість за кредитом, а також 20.12.2017 року на суму 5 грн. Строк позовної давності, який був перерваний вчиненням позичальником дій на визнання заборгованості 28.01.2013 року, слід обраховувати в такому випадку саме з відповідної дати та протягом 3 наступних років. Внесення платежу на суму 5 грн. не може вважатись перериванням строк позовної давності оскільки, за аналогією вищевикладеного, на відповідну дату такого платежу строк позовної давності завершився. Крайнім строком слід вважати 28.01.2016 року. За таких обставин, суд відмовляє у задоволенні вимог про стягнення заборгованості у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України). Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку позовної вимоги. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15). Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення кредитором вимог до поручителів про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, має обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює строк виконання основного зобов`язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. В такому разі кредитор зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта статті 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. Оскільки кредитором змінено строк виконання основного зобов`язання та визначено умови дострокового повернення коштів, при цьому, протягом шести місяців Банк із вимогою до поручителя не звернувся, порука є припиненою в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів. Пунктами 2, 7 частини 2 даної норми способами захисту визначено: визнання правочину недійсним; припинення правовідносин. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Приймаючи до уваги, що припинення договору поруки не є належним способом захисту порушеного права у виниклому спорі, суд, на виконання завдань цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) вважає за можливе визнати припиненою поруку за укладеним договором поруки від 10.04.2007 року.

Outcome: partial