Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.12.2017 року, що видане [PERSON] на Ѕ частку житлового будинку [ADDRESS] . Свої вимоги, які в подальшому уточнив, обґрунтовує тим, що він є сином [PERSON] , [INFO] . [PERSON] за життя належав на праві приватної власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З 24.11.1998 позивач зареєстрований за вказаною адресою та постійно там проживає. У цьому ж будинку також зареєстрований у якості наймача відповідач [PERSON] .. [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина на зазначений вище житловий будинок. У травні 2012 року він звернувся до Другої Сумської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Сумській області (на сьогодні правонаступник - третя особа Сумська міська державна нотаріальна контора) за оформленням спадкових прав після померлої матері, написав відповідні заяви, де йому стало відомо, що мати [PERSON] за життя склала заповіт, згідно якого все її майно, яке буде належати на день її смерті, заповідає відповідачу [PERSON] . Позивач поставив під сумнів законність зазначеного заповіту і у 2012 році звернувся до Ковпаківського районного суду м.Суми до відповідача [PERSON] з позовною заявою про визнання заповіту недійсним, а [PERSON] звернувся до нього зі зустрічним позовом про усунення від права на спадкування. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 26.02.2014 року по цивільній справі № 1806/10499/12, провадження № 2/592/516/14, у задоволенні первісного та зустрічного позовів було відмовлено. Дізнавшись під час судового розгляду справи обставини того, що відповідач не подавав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, та враховуючи, що він фактично не проживав за вказаною адресою смерті [PERSON] , позивач 05.03.2014 звернувся до Другої Сумської нотаріальної контори із заявою в якій просив не видавати відповідачу [PERSON] свідоцтво про право власності за заповітом на майно померлої [PERSON] , однак йому було відмовлено. 12.12.2015 року позивач звернувся з позовною заявою до Ковпаківського районного суду м.Суми до відповідача [PERSON] з позовом про встановлення факту постійного не проживання відповідача, визнання його таким, що не прийняв спадщину у задоволенні якої йому було відмовлено. Також у лютому 2016 року він звернувся до Другої Сумської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Сумській області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на все спадкове майно після померлої [PERSON] і отримав постанову нотаріуса від 26.02.2016 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Приймаючи до уваги не вирішення спору по суті, у серпні 2017 року він звернувся з позовною заявою до Ковпаківського районного суду м.Суми до відповідача [PERSON] з позовом про встановлення факту постійного не проживання відповідача [PERSON] з [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою [ADDRESS] , визнання за [PERSON] права власності на житловий будинок за адресою [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] у м.Суми [PERSON] Третьою особою по зазначеній цивільній справі було залучено Другу Сумську державну нотаріальну контору Головного управління юстиції у Сумській області, яка листом від 28.08.2017 року направила до Ковпаківського районного суду м.Суми лист та копію спадкової справи. В подальшому 21.12.2017 року Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області видала відповідачу [PERSON] оспорюване свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.12.2017 року на його ім`я на 1 / 2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Про зазначений вище факт позивач не знав і знати не міг, так як у силу Закону України «Про нотаріат» та ст.19 Конституції України Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області не могла видати вказане свідоцтво відповідачу до вирішення спору по суті. Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.04.2018 по цивільній справі № 592/7860/17 його позовні вимоги було задоволено повністю. Рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.04.2018 по цивільній справі № 592/7860/17 набрало чинності, в т.ч., щодо встановлення факту постійного не проживання відповідача [PERSON] з [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 20.06.2018 по цивільній справі № 592/7860/17 відповідачу поновлено строк на апеляційне оскарження вказаного судового рішення та зупинено дію рішення Ковпаківського районного суду м.Суми від 23.04.2018. Таким чином, з наведених вище обставин, вбачається, що Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області (зараз правонаступник Сумська міська державна нотаріальна контора) була залученою у якості третьої особи до розгляду цивільної справи № 592/7860/17 та її посадові (службові) особи достеменно усвідомлювали про наявність невирішеного спору з питання спадкоємництва після смерті [PERSON] [INFO] , тобто те, що відповідач [PERSON] до вирішення спору не є спадкоємцем який прийняв спадщину та який має право на спадкування у розумінні ст.ст.1223, 1268, 1296, 1297 ЦК України. На підставі цього позивач вважає видане [PERSON] Другою Сумською державною нотаріальною конторою Головного управління юстиції у Сумській області свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.12.2017 року на 1 / 2 частку житлового будинку [ADDRESS] недійсним. 25.03.2019 відповідачем [PERSON] було подано відзив у якому зазначив, що він вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Заперечення з мотивує тим, що позивачем не наведено жодного доказу стосовно порушення ним пава позивача чи законних інтересів. Позивач просить суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 21.12.2017 року на [PERSON] на 1/2 частку житлового будинку [ADDRESS] . Підставами для визнання свідоцтва недійсним в позовній заяві зазначено, що Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області не могла видати вказане свідоцтво оскільки був наявний спір. Та посилається на лист-відповідь Другої сумської нотаріальної кантори від 27.06.2012 в якому зазначено, що при порушенні провадження щодо оспорювання факту, щодо посвідчення якого просить інша сторона вчинення відповідної дії зупиняється до вирішення спору у суді. Але відповідно до Закону України «Про нотаріат» саме обґрунтована письмова заява, та повідомлення суду про надходження такої заяви є підставою для зупинення. Тобто законом чітко передбачено що повинна бути подана саме обґрунтована заява, а не просто заява. А обґрунтованість заяви визначається в судовому рішенні про задоволення позову або в ухвалі про забезпечення позову. 26.02.2014 року [PERSON] за позовом до [PERSON] , третя особа Друга сумська нотаріальна контора справа № 1806/10499/12 про визнання заповіту недійсним було відмовлено. 05.03.2014 року позивач звертається листом до Другої Сумської нотаріальної кантори в якій він просив не видавати [PERSON] свідоцтво про право власності за заповітом. 06.03.2014 року йому було надано лист-відповідь за № 591/02-14 в якій зазначено дослівно «Якщо на протязі одного місяця з моменту отримання Другою Сумською державною нотаріальною конторою письмової заяви про Ваш намір звернення до суду не надійде ухвала суду про заборону на видачу свідоцтва про право на спадщину, то спадщина після смерті [PERSON] буде оформлятись згідно чинного законодавства». Тобто нотаріусом було чітко зазначено, що потрібна ухвала суду про заборону видачі свідоцтва. Цивільним процесуальним кодексом також передбачено процедуру забезпечення позову шляхом накладення заборони вчиняти певні дії. В січні 2016 року [PERSON] було подано позов до [PERSON] , третя особа Друга Сумська державна нотаріальна контора справа № 592/11704/15 про встановлення факту не проживання, визнання особи такою, що не прийняла спадщину. Заяви про забезпечення позову про заборону вчиняти певні дії подано не було. В позові було відмовлено. В липні 2017 року [PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] , третя особа Друга Сумська державна нотаріальна контора справа № 592/7860/17 про встановлення факту постійного не проживання та визнання права власності у порядку спадкування за законом. Постановою Апеляційного суду Сумської області у задоволенні позову відмовлено. Заяви про забезпечення позову про заборону вчиняти певні дії подано не було. Позивач, а також його представники були обізнані про свої права стосовно можливості подання відповідної заяви. Більш того нотаріус повідомляв про таку можливість, але позивач не скористався своїм правом. Тому твердження позивача про те, що Друга Сумська державна нотаріальна контора Головного управління юстиції у Сумській області не могла видати вказане свідоцтво оскільки був наявний спір є хибним. Відповідач вважає, що прав на спадкування його ніхто не позбавляв і він на законних підставах отримав свідоцтво про право на спадщину. 03.04.2019 року представником позивача [PERSON] було надано відповідь на відзив відповідача [PERSON] з якого вбачається, що наданий відповідачем відзив не містить будь-яких доказів, які б підтверджували правову позицію відповідача, або спростовували доводи позивача. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Крім того, зазначив, що відповідач [PERSON] за заповітом є спадкоємцем після смерті [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , з початку 2007 р. не проживає. Для прийняття спадщини особа повинна звернутися з заявою про прийняття спадщини або фактично проживати. Позивач не вступив у право власності в порядку спадкування, та вважає що у нього є всі законні підстави бути власником свого спадкового майна. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував з зазначених у відзиву на позов підстав, просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Сумської міської державної нотаріальної контори в судове засідання не з`явився, надали лист про розгляд справи без їх участі. Суд, заслухавши думки сторін, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. 26.02.2014 Ковпаківським районним судом м.Суми ухвалено рішення у справі № 1806/10499/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Друга Сумська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування. Рішення набрало законної сили. Судовим рішенням встановлено, що за [PERSON] зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла і після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] В Другій Сумській державній нотаріальній конторі позивач дізнався про те, що в 2003 році позивач склала заповіт. Згідно з заповітом, який був складений 11.06.2003 [PERSON] ( [PERSON] ) все належне їй майно заповідала [PERSON] . З 2001 року [PERSON] проживав в будинку [ADDRESS] за домовленістю з власницею будинку [PERSON] Вказану обставину не заперечував і позивач-відповідач [PERSON] . З березня 2001 року [PERSON] був зареєстрований в цьому будинку, що підтверджується витягом з будинкової книги і проживав в будинку до 2007 року. Під час розгляду цієї справи відповідач визнавав факт не проживання за зазначеною адресою з 2007 року. Під час розгляду цієї справи судом встановлено, що 21.12.2017 [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1 / 2 житлового будинку розташованими за адресою: [ADDRESS] . Нотаріус Другої Сумської державної нотаріальної контори Головного управління юстиції у Сумській області видаючи свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS] той факт, що позивач має право на обов`язкову частку. Тому свідоцтво на спадщину за заповітом було видано лише на 1/2 частину житлового будинку. Ураховуючи заявлені підстави позову у зв`язку з цим встановлені обставини суд вважає, що спірні правовідносини є цивільними і врегульовані Цивільним кодексом України (ЦК України) та Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст. 1220 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Позивач звертаючись з позовом вважав, що відповідач не має право на спадкування адже фактично разом не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Він мав лише зареєстроване місце проживання. Втім з огляду на наведені положення закону та встановлені обставини вбачається, що думка позивача є хибною. Відповідач згідно наведених положень закону мав право на спадкування як спадкоємець за заповітом (ст. 1223). Позивач вважав, що відповідач не прийняв спадщину адже не проживав зі спадкодавцем, а мав лише зареєстроване місце проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Відповідно до ст. 6 Закону реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Положеннями статті 7 Закону визначений перелік підстав для зняття з реєстрації місця проживання. Таке зняття може бути здійснено за заявою самої особи або судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 № 20/5 яка діяла на час відкриття спадщини і втратила чинність 07.03.2012, доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи. Після 07.03.2012 та на час судового розгляду згідно з підпунктами 3.21, 3.22 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем. Наведені положення вказували на те, що спадкоємець який мав зареєстроване місце проживання зі спадкодавцем вважається таким що прийняв спадщину. Відповідач будучі обізнаним у такому врегулюванні прийняття спадщини вільно міг оформити її у будь-який час. Відповідного судового рішення про позбавлення відповідача права користування житлом немає. Наведені положення Цивільного кодексу України про право на спадкування (ст.1223) та прийняття спадщини (ст. 1268) вказують на те, що за законом відповідач є таким, що прийняв спадщину. Лише той факт що він фактично не проживав за зареєстрованим місцем проживання не є підставою для позбавлення відповідача прав на спадкування, а відтак для задоволення заявленого позову. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Інші доводи учасників розгляду не впливають на встановлені обставини та зазначені висновку суду.

Outcome: dismissed