Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

Позивач подав в суд позов, в якому просив стягнути з відповідача середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні за період з 27.11.2014 року по 28.12.2015 року в розмірі 37\~051 грн. 42 коп. та компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 05.01.2015 року з урахуванням індексу інфляції в сумі 17\~260 грн. 88 коп. В обґрунтування вимог позивач посилався на те, що з 12.12.2011 року по 21.03.2014 року він працював в ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на посаді начальника виробничого цеха. 21.03.2014 року він був звільнений з роботи за ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Відповідно наказу Оржонікідзевського районного суду м. Харкова з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі за період з серпня по листопад 2013 року у розмірі 11 813,88 грн. Рішенням Оржонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 стягнуто на його користь заборгованість по заробітній платі в сумі 1 489,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період 21.03.2014 року по 26.11.2014 року у розмірі 27\~745 грн. Стягнуті кошти у повному обсязі були отриманні ним 03.12.2015 року, проте, на день звільнення, в порушення вимог ст.115-116 КЗпП України, відповідач не виплатив належну йому заробітну плату. Середньоденна заробітна плата складає 99,86 грн. виходячи з наступного розрахунку (2476,19+1818,18) / 43 = 99,86 грн. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає період з 27.11.2014 по 02.12.2015 (дата погашення заборгованості по заробітній плати), а саме 371 робочих днів складає 37 051,42 (99,86* 371). Компенсація за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 02.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції становить 17 260,88 грн. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача проти позову заперечував. Посилався на те, позивачем пропущений спеціальний тримісячний строк позовної давності, встановлений для звернення до суду за захистом прав та інтересів, які виникають в сфері трудових правовідносин. Також представник відповідача посилався на те, що з виданням Орджонікідзевським районним судом м. Харкова судових рішень про стягнення на користь [PERSON] сум заборгованості із заробітної плати, положення статей 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявника, а зобов'язання колишнього роботодавця виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь [PERSON], що не регулюється матеріальними нормами трудового права. \~ Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено,\~\~ що позивач [PERSON] працював в ТОВ «Елавус ЛТД»\~\~з\~\~12 грудня 2011 року до 21.03.2014 року. Звільнився за згодою сторін. Після звільнення відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і позивач був вимушений звертатися до суду про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки. Відповідно до наказу Оржонікідзевського районного суду м. Харкова з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» було стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з серпня по листопад 2013 року у розмірі 11 813,88 грн. Рішенням Оржонікідзевського районного суду м. Харкова від 26.03.2015 року стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 1 489,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період 21.03.2014 року по 26.11.2014 року у розмірі 27\~745 грн. Стягнуті кошти у повному обсязі були отриманні позивачем 03.12.2015 року. Пунктом 1\~Статті 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що Високі Договірні Сторони зобов'язуються виконувати остаточні рішення Суду в будь- яких справах, у яких вони є сторонами. Відповідно до вимог\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-ІУ\~суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права». Згідно з пунктом 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 19.12.2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя» згідно зі\~статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди повинні застосовувати при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Враховуючи, що Україна визнає юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції, то застосування судами цієї Конвенції має здійснюватись\~з\~обов'язковим урахуванням практики Європейського суду з\~прав людини не тільки щодо України, а й щодо інших держав». Поряд з цим,\~ст. 8-1 КЗпП України\~визначає, якщо міжнародним договором або міжнародною угодою, в яких бере участь Україна, встановлено інші правила, ніж ті, що їх містить законодавство України про працю, то застосовуються правила міжнародного договору або міжнародної угоди. Суд вважає за можливе, розглядаючи дану справу, застосувати до спірних правовідносин практику Європейського Суду, а сааме: рішення у справі\~\~«Меньшакова проти України». У своєму рішенні Європейський суд з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року зазначив наступне: П.56. Незважаючи на відмінності в результатах проваджень проти СМ3 та СМСК виявляється, що доводи заявниці не було прийнято судами. Зокрема, рішення суду від 15 червня 1999 року та 26 листопада 2003 року щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до\~статті 117 Кодексу законів про працю\~могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 8 липня 1997 року та 25 травня 1998 року і тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат.\~З прийняттям цих рішень статті 116 та 117Кодексу законів про працю\~більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов'язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов'язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права». П.57. Відповідно до статті 117 Кодексу «при відсутності спору щодо суми заборгованості із заробітної плати, звільнені працівники мають право на компенсацію за несвоєчасну виплату такої заборгованості за період «фактичного розрахунку» (частина перша статті 117), а «при наявності спору про розміри сум» заборгованості із заробітної плати компенсація повинна бути виплачена, якщо спір вирішено на користь працівника (частина друга статті 117). Особливу увагу слід звернути на те, що частина друга статті 117 Кодексу, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановления судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117. Таким чином, немає обґрунтованих підстав стверджувати, що ці положення передбачають право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як її сума була\~встановлена судом. П.58. Хоча можна стверджувати, що обґрунтуванню, наведеному судами щодо оскаржуваних рішень, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію\~статті 117 Кодексу законів про працю.\~Суд дійшов висновку, що воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно. П.65. З огляду на тлумачення судами відповідного національного законодавства у справі заявниці, Суд вважає, що вимоги заявниці щодо компенсації за період\~після присудження заборгованості із заробітної плати рішенням суду не мають жодного правового підґрунтя. Зокрема,\~стаття 117 Кодексу законів про працю\~не могла бути розтлумачена як така, що встановлює право на отримання компенсації за затримку виплати заробітної плати, що мала місце після того, як вона була присуджена заявниці за рішенням суду. Отже, з урахуванням наведеного Рішення Європейського Суду з прав людини, у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі\~статті 117 Кодексу законів про працю\~після ухвалення рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 26.03.2015 року у справі № 644/12610/14-ц про стягнення з ТОВ фірма «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] суму заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунків. Поряд з цим, суд вважає можливим частково задовольнити вимогу [PERSON] про стягнення компенсації втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати заробітної плати. Відповідно до\~частини другої статті 233 КЗпПУ, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати ( рівно як і усіх виплат, на які він має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством)без обмеження будь-яким строком. Суд погоджується з розрахунком, наданим представником відповідача, відповідно до якого індекс споживчих цін за період невиплати грошового доходу з 21 березня 2014 року по листопад 2015року складає: 1,033* 1,038* 1,01 *1,004* 1,008* 1,029* 1,024* 1,019* 1,03*1,053*1,108*1,14*1,022*1,004*0,99*0,992*1,023*0,987*1,02*1,031*1,053*1,108*1,140*1,022*1,004*0,990*0,992*1 ,023*0,987*1,020*100 = 1,725 %. При цьому, індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід (грудень 2015 року), до розрахунку не включається. Отже, величина приросту індексу споживчих цін з березня 2014 року по листопад 2015 року складає: 172,50 % - 100% = 72,50 %. Сума компенсації за серпень - листопад 2013 року з суми 1 489,82 грн. складає (1 489,82 грн. * 72,50 %) /100% = 1 080,16 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial