Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» (далі за текстом « ПАТ») звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить: стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.12.2012 року у розмірі 18917 грн. 72 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2674 грн. 40 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 12116 грн. 29 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 2750 грн. 00 коп.; штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. 00 коп.; штрафу (процентної складової) - 877 грн. 03 коп. В обґрунтування позову навів наступне. Відповідно до укладеного договору № б/н від 07.12.2012 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 2700,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг», де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 «Умов та Правил надання банківських послуг». Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом № СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладаннi договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, згiдно якої договором приєднання є договiр, умови якого встановленi однiєю iз сторiн у формулярах або iнших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цiлому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 «Умов та правил надання банківських послуг». Одночасно пунктом 1.1.3.2.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід`ємних частин договору. Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в п. 1.1.3.1.9. «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідно до п. 1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції по картрахункам. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», - позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно п. 2.1.1.5.6 «Умов та правил надання банківських послуг», - у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплати винагороди банку. Власник карти зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п. 1.1.2.7 «Умов та правил надання банківських послуг». Відповідно до п. 2.1.1.7.6 «Умов та правил надання банківських послуг», - при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов'язання за даним договором. Статтею 525 ЦК України передбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов'язання. Згідно ч.2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Відповідно до п. 2.1.1.12.9 «Правил користування платіжною карткою», боржник доручає списувати з будь якого рахунку відкритого в банку, зокрема з картрахунку, грошові кошти, для здійснення платежу з ціллю повного або часткового погашення боргових зобов'язань. Відповідно до п. 1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг» за незгодою зі зміною Правил та/або «Тарифів Банку», які викладені на банківському сайті, позичальник зобов'язується надати банку письмову заяву про розірвання цього Договору та погасити виниклу перед Банком заборгованість. На підставі п. 1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг», Банк має право на зміну Тарифів, які викладені на банківському сайті, а також інших умов обслуговування рахунків. Відповідно до ч.2 ст. 1054 та ч.2 ст. 1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно п. 2.1.1.3.5 «Умов та правил надання банківських послуг» клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах суми, підлягаючих сплаті банку за даним договором, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку у разі настання строків платежів за іншими договорами клієнта в межах, встановлених цими договорами (договірне списання), в межах платіжного ліміту картрахунку. Відповідно до н. 2.1.1.12.11 Правил користування платіжною карткою», банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому або у встановленої банком долі в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обов'язків за цим договором. Згідно п. 1.1.3.2.2 «Умов та правил надання банківських послуг», у разі порушення власником або довіреною особою вимог діючого законодавства України та/або умов даного договору та/або у разі виникнення овердрафту, банк має право призупинити здійснення розрахунків по карті (заблокувати карту) та/або визнати карту недійсною до моменту усунення порушень, а також вимагати дострокового виконання боргових обов'язків в цілому або у встановленою банком часткою у разі невиконання власником або довіреною особою власника своїх боргових обов'язків та інших обов'язків за цим договором. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31.10.2015 року має заборгованість - 18917 грн. 72 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом - 2674 грн. 40 коп.; заборгованості по процентам за користування кредитом - 12116 грн. 29 коп.; заборгованості за пенею та комісією - 2750 грн. 00 коп.; штрафу (фіксованої частини) - 500 грн. 00 коп.; штрафу (процентної складової) - 877 грн. 03 коп. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Пунктом 1.1.7.12 «Умов та правил надання банківських послуг» передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту підписання. Якщо на протязі цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором відповідач порушив зазначені вище норми законодавства та умови кредитного договору. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву, згідно якої позов підтримав повністю, просить розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що позов визнає частково та підтвердив зміст заперечень, поданих відповідачем, згідно яких вбачається наступне. В своїй позовній заяві ПАТ КБ «ПриватБанк» стверджує, що між відповідачем та позивачем був укладений договір № б/н від 07.12.2012 року, згідно якого отримав кредитну (платіжну) картку та отримав з неї кошти у розмірі 2700 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до 07.12.2013, тобто закінченню строку дії договору. На даний момент позивач вимагає стягнути з відповідача заборгованість в сумі 18917 грн. 72 коп. Позовні вимоги визнає лише в частині заборгованості за кредитом у розмірі 2674.40 грн. та несплаченими процентами на поточну заборгованість у розмірі 30% за рік користування кредитом (а саме з 07.12.2012р. по 07.12.2013р.), заперечує проти інших позовних вимог банку, тому що вважає, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, та у позивача взагалі відсутнє право на звернення до суду із даними вимогами. Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, котрі мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб які беруть участь у справі виникає спір. До звернення до суду будь-яких письмових претензій по оплаті заборгованості банк не висував. Цивільним законодавством визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, який називається позовною давністю (ст. 256 ЦК України), загальна тривалість позовної давності обмежена 3 роками (ст. 257 ЦК України), а позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) - 1 роком (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦКУ). Враховуючи, що згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором сальдо простроченої заборгованості виникло - 07.12.2013 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, як наслідок розпочався відлік позовної давності, який закінчився - 07.12.2014 року, зазначене стосується позовної давності щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) і складає 1 рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Позовна заява подана - 15.12.2015р., тобто пізніше ніж через 1 рік і 10 днів з моменту закінчення позовної давності, згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, або часткової відмови у позовних вимогах. Таким чином, вважає, що на даний час, позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає лише частковому задоволенню, у зв'язку із закінченням позовної давності згідно ч.4 ст. 267 ЦК України в частині стягнення неустойки, пені, штрафу за користування кредитом. З урахуванням споживчого характеру спірних кредитних правовідносин, судова практика по даній категорій справ щодо застосування позовної давності, конкретизована у п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.12, та у листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10-70/0/4-13 від 16.01.13. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Вважає, що законодавець визначає кредит, як грошові кошти, що видаються позичальнику банком, а зустрічне надання за даним договором полягає у поверненні кредиту, тобто вказаних коштів, та процентів. Факт надання грошових коштів, може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивач не надав жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача необґрунтовані належними та допустимими доказами. Оскільки доказів надання кредиту позивачем не надано, розрахунок боргу, також є необґрунтованим, зокрема є незрозумілим наступне. Не згоден з розміром основного боргу складає 2700 грн.,так як у доданій позивачем анкеті-заяві не визначено розмір кредитного ліміту, при ознайомленні з розрахунком позивача вже з'являється сума 2674.40 грн. - зазначений факт викликає обґрунтований сумнів у достовірності позовних вимог. По-друге, необґрунтованим вважає розрахунок заборгованості по процентах, які обраховуються від суми основного боргу, тому що вказаний кредит надано строком на 1 рік, та позивач у своїй позовній заяві всіляко намагається обійти цю обставину та нараховує відсотки за 3 роки. Анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня, відповідні докази вчинення даного правочину між сторонами не надано. Штраф та пеня є різновидами неустойки, тобто одного і того ж самого виду юридичної відповідальності, до якої (відповідальності) позивач намагається притягнути відповідача, що прямо суперечить ст. 61 Конституції України, до речі, Верховний Суд України у своїй Постанові по справі № 6-47цс12 від 31.10.12 чітко визначив дану позицію. Зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості необґрунтований жодними належними та допустимими доказами, містить намагання стягнути з відповідача безпідставні борги, а також притягнути відповідача до одного виду юридичної відповідальності за одне й те ж саме правопорушення. У зв'язку з тяжким матеріальним становищем відповідач неодноразово звертався до ПАТ з проханням провести перерахунок боргу згідно чинного законодавства та провести реструктуризацію боргу на певний період, заява про наявність певних обставин, що не дають відповідачеві в повному обсязі виконати взяті на себе зобов'язання, а саме: наявність на утримання двох батьків пенсіонерів, один з яких має каліцтво та інвалідність, а також малолітньої дитини, була банком проігнорована, відповідачеві було запропоновано лише виплатити всю нараховану заборгованість одним платежем, хоча банк відповідача до себе не викликав, а відповідач самостійно намагався знайти консенсусу вирішенні даного питання. Просить вважати дане заперечення в частині обґрунтування пропуску позовної давності - заявою про застосування позовної давності та відмовити у задоволенні позовної заяви в частині стягнення з відповідача: 12116,29 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом як необґрунтовану; 2750,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 500.00 грн. - штраф (фіксована частина); 877.03 грн. - штраф (процентна складова); 1218.00 грн. - судові витрати. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: розрахунок (а.с.4), анкета - заява (а.с.5), довідка (а.с.6-7), витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.8-31), довідка (а.с.34), банківська ліцензія (а.с.35), свідоцтво (а.с. 35,зворот), статут (а.с.36), свідоцтво про шлюб (а.с.54), свідоцтво про народження (а.с.55), довідка (а.с.60), пенсійне посвідчення (а.с.61), посвідчення (а.с.62). Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні наступні письмові докази: розрахунок (а.с.4), анкета - заява (а.с.5), довідка (а.с.6-7), витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.8-31), довідка (а.с.34), банківська ліцензія (а.с.35), свідоцтво (а.с. 35зворот), статут (а.с.36), належними доказами, так як ці докази містять інформацію щодо предмета доказування а саме укладення та виконання договору. Суд, відповідно до ст. 58 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні наступні письмові докази: свідоцтво про шлюб (а.с.54), свідоцтво про народження (а.с.55), довідка (а.с.60), пенсійне посвідчення (а.с.61), посвідчення (а.с.62) не належними доказами, так як ці докази не містять інформацію щодо предмета доказування, а стосуються сімейного та майнового стану відповідача. Суд, відповідно до ст. 59 ЦПК України, вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом. Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, вважає достовірними досліджені у судовому засіданні наступні письмові докази: розрахунок (а.с.4), анкета - заява (а.с.5), довідка (а.с.6-7), довідка (а.с.34), банківська ліцензія (а.с.35), свідоцтво (а.с. 35,зворот), статут (а.с.36), свідоцтво про шлюб (а.с.54), свідоцтво про народження (а.с.55), довідка (а.с.60), пенсійне посвідчення (а.с.61), посвідчення (а.с.62). Суд, відповідно до ст. 212 ЦПК України, вважає досліджений у судовому засіданні витяг з «Умов та правил надання банківських послуг» (а.с.8-31), недостовірним доказом, так як з цього документу не вбачається, що при укладення договору відповідач був ознайомлений з вказаними документом. Суд, оцінюючи відповідно до ст. 212 ЦПК України, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказ окремо а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. 7 грудня 2012 року [PERSON] заповнив заяву, в якій зазначив, що ця заява з пам'яткою, «Умовами і правилами надання банківських послуг» а також Тарифами складають між ним та ПАТ договір та вказав, що «Умови, правила» та Тарифи йому надавалися для ознайомлення в письмовому вигляді. Відповідач отримав кредит у розмірі 2664 грн. 40 коп. Відповідачем кредит повернутий не був. Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором. Згідно вимог ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплатити проценти, розмір яких встановлюється, зокрема договором. У судовому засіданні встановлено, що між позивачем та відповідачем укладений, передбачений ст. 1054 ЦК України, кредитний договір. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно правого висновку Верховного Суду України у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором, викладеним в постанові у справі № 6-1716цс15, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором дані правовідносини регулюються також Законом України «Про захист прав споживачів». За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Таким чином, виходячи з тієї обставини, що представник відповідача визнає факт укладення договору строком на один рік, отримання відповідачем кредиту у сумі 2464 грн. 40 коп. та визнає таку умову, яка сплата річних відсотків в сумі 30%, суд вважає, що з урахуванням вимог ст.ст. 536, 1049, 1054 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд вважає, що відповідач повинен повернути шляхом сплати позивачу 2464 грн. 40 коп. отриманих кредитних коштів, а також 30% річних, що дорівнює 802 грн. 20 коп. (3464 грн. 40 коп. : 100 х 30). Суд приходить до переконання, що позовні вимоги про стягнення процентів у сумі, що перевищує 802 грн. 40 коп. суперечать визнаними сторонами умовам договору та вимогам ст.ст. 536, 1054 ЦК України, ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Як передбачено ст.649 ЦК України, неустойкою (штрафом,пенею), є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разу порушення зобов'язання. В свої позовних вимогах позивач, як на підставу стягнення пені та комісії посилається на п. 2.1.1.5.5 «Умов та правил надання банківських послуг», згідно яких позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Суд приходить до переконання, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, яка містить п.2.1.1.5.5, який передбачає, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору, що вони підписувались позивачем. Вказівка в заяві (а.с.5), на те, що «Умови, правила» та Тарифи відповідачу надавалися для ознайомлення в письмовому вигляді, не підтверджує, що саме ці «Умови, правила» та Тарифи, на які посилається в позові позивач, надавалися відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, не підтверджується будь-якими доказами. Крім того, позивачем на наданий розрахунок окремо розміру пені та окремо розміру комісії. Тому, виходячи з вимог ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача пені та комісії є необґрунтованими, а заперечення відповідача ґрунтуються на вимогах закону. Виходячи з тієї обставини, що представник відповідача не заперечує обов'язку сплатити штраф, суд приходить до висновку про наявність у відповідача обов'язку сплатити штраф в загальній сумі 1377 грн. 03 коп. Разом з тим, суд вирішуючи питання про задоволення заяви позивача про застосування наслідків закінчення строку позовної давності, виходить з наступного. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України при розгляді справи № 6-240цс14 встановлено, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Пунктом 1.1.7.31 наданого суду позивачем витягу з «Умов та правил» встановлено, що строк позовної давності складає 50 років. Суд приходить до переконання, що позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами договору, що вони підписувались позивачем. Вказівка в заяві (а.с.5) на те, що «Умови, правила» та Тарифи відповідачу надавалися для ознайомлення в письмовому вигляді, не підтверджує, що саме ці «Умови, правила» та Тарифи, на які посилається в позові позивач, надавалися відповідачу для ознайомлення в письмовому вигляді, не підтверджується будь-якими доказами. На підставі викладеного, суд вважає, що договір про збільшення строку позовної давності, не був укладеним між позивачем та відповідачем. Тому, при вирішенні заяви про застосування наслідків закінчення строку позовної давності, суд виходить з вимог ст. 258 ч.2 п.1 ЦК України, згідно якої позовна давність щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) встановлена в один рік, вимог ст.261 ч.1 ЦК України відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та ст. 267 ч.4 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, або часткової відмови у позовних вимогах. Суд приходить до переконання, що позивач мав можливість дізнатися про порушення свого права в грудні 2013 року, коли відповідач після закінчення строку договору, не виконав свої обов'язки з повернення кредиту, але звернувся до суду з позовом про стягнення штрафу в грудні 2015 року, тобто пропустивши строк позовної давності. Оскільки позивач не навів поважних причин пропуску строку позовної давності і суд не встановив таких поважаних причин, то відповідно до вимог ст. 267 ч.4 ЦК України у задоволенні позовних вимог з приводу стягнення штрафу належить відмовити внаслідок спливу строку позовної давності. Беручи до уваги вимоги ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом є обґрунтованими, позовні вимоги про стягнення пені та комісії є необґрунтованими. Позовні вимоги про стягнення штрафу суд знаходить обґрунтованими, але такими, що не підлягають задоволенню внаслідок спливу строку позовної давності. Позовні вимоги в частині стягнення процентів за користування кредитом є обґрунтованими в межах суми 802 грн. 20 коп. Тому суд вважає, що позов належить задовольнити частково. На підставі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача, пропорційно задоволеним позовним вимогам належить стягнути витрати по сплаті судового збору в сумі 1218 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial