Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач подала до суду позовну заяву до відповідача, в якому просить визначити частки у спільній сумісній власності на квартиру [ADDRESS], визнавши за нею право власності на ? частину вказаної квартири, та усунути їй перешкоди у користуванні цієї квартирою шляхом вселення її та її неповнолітнього сина [PERSON] у вказану квартиру та надання їм комплекту ключей від вхідних дверей квартири, оскільки відповідач перешкоджає їх проживанню в цій квартирі, змінив замки та ключі не надав. Позивач зазначила, що з квартири вони з сином виселились під примусом відповідача, у неї із сином немає іншого житла, у квартирі, яка їй належить на праві власності, їм проживати неможливо, оскільки там проживають хвора бабуся та мати позивачки, яка здійснює догляд за нею, квартира перебуває у антисанітарному стані. Також, просить стягнути з відповідача понесені нею судові витрати. Відповідач у судовому засіданні з позовом не погодився та зазначив, що позивач добровільно виселилась з дитиною зі спірної квартири, добровільно зняла з реєстрації за адресою [ADDRESS] себе та їх спільного сина, вона постійно проживає за іншою адресою, у неї є окрема квартира, що знаходиться у її власності. Ключі від вхідних дверей він дійсно не надав позивачці, оскільки вони розлучились, вона йому чужа людина, тому він не може довірити їй ключі, крім того, він змінив замки на вхідних дверях вже після добровільного виселення позивачки. Крім того вважає, що його частка у спільній сумісній власності на вказану квартиру є значно більшою, ніж частка позивачки, та має становити ? частини, оскільки він за свої кошти робив ремонт квартири, тоді як позивач не працювала, та утримує вказану квартиру. Від представника третьої особи у судове засідання надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.08.1996 року по 22.12.2014 року. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] 02.08.2005 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло №15078 від 08.12.2004 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно довідки МКП «Основаніє» від 29.03.2016 року, [PERSON] та її син [PERSON] з 16.12.2014 року зареєстровані в [INFO] / раніше Будьоного/ 14 кв.10. Разом з ними зареєстрована бабуся позивачки [PERSON]. Згідно довідки ЗЗШ №15 від 29.03.2016 року [PERSON] навчається в цій школі в 2015-2106 роках, згідно копії медичної картки дитини, картка заведена на [PERSON], який на час заведення картки проживає в [INFO]. Згідно договору дарування від 20.04.2011 року, [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] /зараз - вул.Світла/ в м.Запоріжжі. Позивач належним чином здійснила державну реєстрацію свого права власності на цю квартиру, що підтверджується витягом з державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює разом з позивачкою та знає її вже три роки, відповідача також бачила. Їй відомо, що у них були не дуже добрі відносини у родині, а в 2015 році вони розлучились. Їй відомо зі слів позивачки, що відповідач примусив її виїхати з квартири по вул.Курузова 15/9 в м.Запоріжжі, вивіз її речі до її батьків, та наполіг, щоб позивачка з сином виписались з цієї квартири. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком позивачки. Коли два роки тому його донька розлучилась з відповідачем, то він привіз її з сином та з їх речами до них в квартиру. Спочатку донька з сином жили у них, потім поїхали жити в квартиру до бабусі, але бабуся лежача хвора, тому разом вони проживати не можуть. Зараз донька з дитиною знімають квартиру. Зі слів доньки знає, що вона не може попасти в квартиру по вул.Курузова. Свідок [PERSON] мати позивачки суду пояснила, що відповідач фактично виселив її доньку з онуком з квартири вул.Курузова 15/9 в м.Запоріжжі, просто привіз їх з речами в квартиру до батьків. Позивачка з дитиною спочатку проживали в [INFO] /зараз - вул.Світла/ в м.Запоріжжі, яка належить позивачці, але там проживає бабуся лежача хвора, за якою свідок здійснює догляд, тому дитині там проживати неможливо. Зараз позивачка з дитиною винаймають житло, їм ніде жити. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він знайомий і відповідача, і позивачки. Він допомагав позивачці перевозити її речі до квартири її батьків після розлучення з відповідачем. При цьому, переїзд проходив спокійно, без конфліктів. Свідку не відомо, добровільно чи ні виїхала зі спірної квартири позивач. Йому відомо, що на даний час в спірній квартирі проживає відповідач зі своєю дівчиною. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знайома з відповідачем, бувала у нього в квартирі. В цій квартирі відповідач проживає разом зі своєю дівчиною, і з їх слів вона знає, що позивачка також знайшла собі іншого чоловіка. Про обставини виселення позивачки їй нічого не відомо. Суду наданий акт від 18.07.2016 року, підписаний гр.[PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають відповідно у квартирах 11, 9 та 8 будинку 14 по вул.Світлій в м.Запоріжжі, у якому зазначено, що в кв.10 вказаного будинку проживають [PERSON] та члени її сім»ї син [PERSON], бабуся [PERSON] та її мати [PERSON]. Квартира двокімнатна, в одній кімнаті проживає [PERSON] із сином, а в іншій її бабуся та мати, яка доглядає бабусю. Квартира перебуває у поганому стані, потребує капітального ремонту, та враховуючи хворобу бабусі, малолітній дитині важно знаходитись у квартирі. Суду надані, також, фотографії за 2011 2012 роки, на яких позивач та її син зображені у квартирі [ADDRESS]. Відповідач вказані обставини не оспорює. Суду надані, також, фотографії, зроблені у невідомі дати з квартири [ADDRESS] /зараз - вул.Світла/ в м.Запоріжжі, відповідач не оспорює, що ці фотографії зроблені саме в цій квартирі. Вислухавши сторони, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У відповідності до ст.321 ЦК України право власності є непорушним, а у відповідності до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст.370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. В даному випадку судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є об»єктом спільної сумісної власності позивачки та відповідача. Суду не надано даних про те, що між сторонами існують якісь домовленості щодо розподілу часток у праві спільної сумісної власності на цю квартиру, або рішення суду з цього приводу, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги про визначення права власності на ? частину у праві власності на вказану квартиру за кожним з співвласників обґрунтовані та підлягають задоволенню. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що його частка має бути більшою та має складати ?, оскільки такі позовні вимоги відповідач не заявив, вказані обставини не були предметом розгляду цієї справи. Судом встановлено, що після розлучення сторін по справі [PERSON] та її син [PERSON] з 16.12.2014 року зареєстровані в [INFO] / раніше Будьоного/ 14 кв.10, і вказана квартира належить позивачці на праві власності. Суду не надано належних та допустимих доказів того, що позивач разом з неповнолітнім сином виселилась та знялась з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS] під будь-яким примусом, тобто того, що відповідач примусово виселив її та сина з вказаної квартири та в подальшому перешкодив її вселенню. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] фактично нічого не знають про обставини саме виселення позивачки із сином зі спірної квартири та подальшого перешкоджання їй вселитись у спірну квартиру, а пояснили лише про те, що після розлучення сторін по справі відповідач привіз позивачку з дитиною та їх речами в квартиру до її батьків. На даний час позивач та її неповнолітній син зареєстровані та мають право користування квартирою 10 б.14 по вул.Світла в м.Запоріжжі, яка належить позивачці на праві власності. Даючи оцінку акту від 18.07.2016 року, підписаному гр.[PERSON], [PERSON], [PERSON], який наданий суду позивачем, суд враховує те, що цей акт складений не житловою організацією, підписи громадян, зазначених у цьому акті, належним чином не завірені, та позивач не заявляв суду клопотання про допит вказаних свідків у судовому засіданні. З наведених підстав суд не може взяти до уваги вказаний акт. Крім того, з наданих фотографій, на яких зображені приміщення квартири [ADDRESS], видно, що квартира дійсно потребує ремонту, проте не вбачається, що вона знаходиться в антисанітарному стані і що її не можна пристосувати до проживання позивачки та її сина. Будь-яких інших доказів твердженням позивача про те, що у неї немає можливості проживати із сином у належній їй двокімнатній квартирі, суду не надано. При цьому встановлено, що квартира [ADDRESS] є однокімнатною, в ній на даний час проживає відповідач, і відносини між позивачем та відповідачем з приводу цієї квартири вкрай напружені, що, в першу чергу, шкодить інтересам неповнолітньої дитини. Крім того, відповідач, оспорюючи той факт, що позивачка виїхала зі спірної квартири під його примусом і зазначаючи, що вона це зробила добровільно, пояснив, що він дійсно поміняв замки на вхідних дверях та на надав позивачці ключі від них вже після того, як позивач добровільно виїхала з квартири. Вказані обставини жодним чином не спростовані. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивача про зобов»язання [PERSON] не чинити їй та сину перешкоди в користуванні квартирою №9 в б.15 по вул.Курузова в м.Запоріжжі та надання їй ключів від вхідних дверей вказаної квартири є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позовні ж вимоги про вселення в даному випадку задоволені бути не можуть, оскільки суду не надано належних та достатніх доказів того, що позивач виселилась з квартири під примусом відповідача і що він чинить їй перешкоди, не дозволяючи вселитись з сином у квартиру, при тому, що у позивачки з дитиною є інше житло, а неповнолітній [PERSON] не має права власності та права користування спірною квартирою. Суд приходить до висновку про те, що визначення рівних часток у праві власності на цю квартиру між позивачем та відповідачем, а також зобов»язання відповідача надати їй ключі від вхідних дверей квартири, буде належним способом захисту права власності, користування та розпорядження належною позивачці часткою квартири [ADDRESS]. Крім того, у відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки понесені нею витрати на сплату судового збору в сумі 1102,40 грн., згідно наданої квитанції.

Outcome: partial