Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за Кредитним договором № б/н від 18 листопада 2010 року, мотивуючи позовні вимоги тим, що відповідачка отримала кредит в розмірі 15000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складають договір. Позивач свої зобовязання за договором виконав та надав відповідачці кредит. Пунктом 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань більше ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% суми позову. Відповідач свої зобовязання не виконала, внаслідок чого станом на 31 липня 2015 року має заборгованість в розмірі 23166,69 грн., з яких: 14495,71 грн. заборгованість за кредитом, 6441,61 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 650,00 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1079,37 грн. штраф (процентна складова). За наведеного позивач просить стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № б/н від 18 листопада 2010 року в розмірі 23166,69 грн. та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав, викладених в ньому, просив їх задовольнити. При цьому відмічав, що відповідачка отримала платіжні картки по даному договору та користувалася коштами, кошти не повернула, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] та її представник заперечували щодо задоволення позову, мотивуючи тим, що відповідно до заяви від 18 листопада 2010 року вона отримувала соціальну картку, кредитна картка відповідно до цього договору не видавалася. Крім того відмічала, що 30 грудня 2014 року невідома особа шахрайським шляхом заволоділа коштами в сумі 14600,00 грн., які зняті з картки «ПриватБанк» № 5168742350439091, що належить відповідачці. Відомості про злочин внесені до ЄРДР 01 січня 2015 року. Також зазначила, що номер її особистого мобільного телефону 097-928-67-62 було заблоковано невідомою особою, яка 30 грудня 2014 року в 14 год.54 хв. в м. Запоріжжя замінила SIM карту. Надалі, невідомою особою з карткового рахунку за допомогою авторизації з фінансового номеру телефону в 16 год. 02 хв. та 16 год. 18 хв. 30 грудня 2014 року здійснено 2 платежі через платіжну систему на суму 5000,00 грн. та 9000,00 грн. відповідно. Після того, як їй стало зрозуміло про викрадення коштів, остання звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» на гарячу лінію «3700» із аудіо заявою за номером №3011853, а також в правоохоронні органи. За таких обставин, вважає, що позов задоволенню не підлягає та просила відмовити в його задоволенні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Правовідносини, що виникли між сторонами ґрунтуються на вимогах норм ЦК України щодо зобовязань та їх виконання. Відповідно до ст.ст.1054,1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти; кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти; розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У судовому засіданні встановлено, що 18 листопада 2010 року [PERSON], підписавши заяву, погодилася з тим, що ця Заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. За вказаним договором, як вказує позивач, позичальнику встановлювався кредитний ліміт на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Крім того, встановлено, що 27 лютого 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] також був укладений договір про надання банківських послуг, згідно з яким останній був наданий кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою 36 % річних. Відповідач користувалася кредитними коштами з використанням кредитних карток. Наразі позивачем не доведено на виконання якого кредитного договору та на яких умовах банком відкрито кредитний рахунок, надані кошти, оформлено і видано відповідачці платіжні картки та по якому із договорів здійснено їх перевипуск. При цьому, як слідує із матеріалів справи, з 2010 року діяли нові Умови та Правила надання банківських послуг. Суд не бере до уваги твердження позивача про надання кредитних карток за одним кредитним договором (договором б/н від 18 листопада 2010 року), оскільки як вбачається сторони в різний час та на різних умовах погоджували істотні умови договорів, а відповідно і укладали їх. Як вбачається з виписки по рахунку відповідач користувалася коштами з 25 березня 2014 року з використанням платіжної картки 518********1097, надалі (з 26 грудня 2014 року) № картки інший 516********9091. В той же час, як свідчить витяг з програмного комплексу по ідентифікації клієнта, наданий позивачем в підтвердження отримання відповідачем картки за договором б/н від 18 листопада 2010 року, відповідачка 25 березня 2014 року отримала картку Універсальна Gold №5168742350439090. При цьому платежі з використанням вказаної картки відсутні за даними виписки по рахунку. Представник позивача вказував на технічний збій в системі щодо ідентифікації клієнта, однак доказів в підтвердження цих своїх тверджень не надав. Позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення заборгованості, як підставу позову вказує кредитний договір б/н від 18 листопада 2010 року, відповідно до якого, як зазначає, кошти надавалися зі сплатою 30% річних, процентна ставка на суму несанкціонованого перевищення ліміту кредитування становила 45% (такі умови кредитування надані до матеріалів справи). В той же час, як свідчить виписка по рахунку та розрахунок заборгованості, нарахування відсотків, а відповідно і розмір заборгованості визначався на інших умовах ( 2,3%; 2,7%, 3,5% в місяць). Суд звертає увагу, що позивачем не надано належних доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно отримання позичальником Пам`ятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг і Тарифів, щоб у сукупності із Заявою, свідчило про укладений у належній формі договору між сторонами про надання банківських послуг. Вказана позиція взаємоузгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15. Так, Верховний Суд України у вказаному рішенні вказав, що згідно із частинами першою, другою\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо вони не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Хоча вказана правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності, остання підлягає застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначає умови та порядок укладання між сторонами договору. При цьому, що під час розрахунку заборгованості позивачем застосовуються зовсім інші умови, а ніж ті, які визначені в Тарифах, що надані до матеріалів справи. Суд звертає увагу, що за даними виписки по рахунку заборгованість по кредитному договору становить 14\~608,31 грн. Однак позивачем не надано доказів, а судом не встановлено, що вказана заборгованість виникла саме по кредитному договору б/н від 18 листопада 2010 року, а саме вказаний договір є підставою позову. До того ж, суд звертає увагу на доводи відповідача щодо неотримання нею коштів в розмірі 14600,00 грн. Відповідно до виписки по карті клієнта № 5168742350439091 від 05 січня 2015 року, із зазначеної карти 30 грудня 2014 року в 16 год. 02 хв. та 16 год. 18 хв. знято грошові кошти в сумі 5200,00 грн. та 9360,00 грн. відповідно (а. с. 53). Кошти були переведені через унікальний веб-інтефейс Liqpay. Авторизація здійснювалась через фінансовий номер телефону з використанням паролів, вказаних в SMS-повідомленнях. Однак, як слідує з довідки, наданої ПрАТ «Київстар», сім-карта з абонентським номером мобільного телефону 097-928-67-62 (номер телефону [PERSON]П.) була замінена 30 грудня 2014 року в 14 год.54 хв. в м. Запоріжжя. В той же час [PERSON], працююча на посаді завідуючої аптеки № 20 (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 15), 30 грудня 2014 року перебувала на робочому місці з 09.00 год. до 18.00 год., що зафіксовано у табелі робочого час ( довідка ТОВ «І.К.ВЕЛ» від 21 липня 2015 року № 295) (а. с. 66). Після виявлення блокування сім картки телефону та зняття коштів, відповідачка звернулась до ПАТ КБ «Приватбанк» на гарячу лінію «3700» із заявою за номером №3011853, що слідує з переписки між сторонами та роздруківки дзвінків, наданих ПрАТ «Київстар». 01 січня 2015 року за заявою [PERSON] до ЄРДР внесено відомості про шахрайські дії, скоєні невідомою особою, яка 30 грудня 2014 року заволоділа коштами в сумі 14600,00 грн., які зняті з картки «Приватбанку» №5168742350439091, що належать відповідачці (витяг з кримінального провадження № 12015020010000004)(а. с. 52). Відповідно до\~статті 1073 ЦК України\~у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно із пунктом 37.2\~статті 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню в розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до розділу VI Положення про порядок емісії електронних платежів засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого постановою правління НБ України від 05 листопада 2014 року № 705, користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред'явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. З наведеного вбачається, що при здійсненні платіжних операцій 30 грудня 2014 року на загальну суму 14560,00 грн. відповідачка [PERSON] особисто не використовувала електронний платіжний засіб, судом не встановлено, що вона своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, повідомила правоохоронні органи про вчинений злочин, а тому суд приходить до висновку, що відповідачка не несе відповідальності за таку платіжну операцію здійснену за допомогою платіжної картки № 5168742350439091. Даний висновок суду відповідає Правовій позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 13 травня 2015 року (справа № 6-71цс15). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed