Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Правекс-банк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачами зобовязань за укладеним сторонами договорами кредиту і поруки та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути солідарно із обох відповідачів заборгованість за кредитним договором № 279-021/07Р від 17.09.2007 року в розмірі 28\~969, 54 доларів США, що станом на 21.06.2015 року складається із кредиту в розмірі 21\~633 долари США, процентів в розмірі 7\~336,54 доларів США. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав повністю. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили повністю, посилаючись на отримання кредиту, виникнення заборгованості через тяжкий матеріальний стан, здійснення останнього платежу 21.05.2012 року, звернення до банку щодо реструктуризації, просили застосувати наслідки спливу позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, подав письмові заперечення на позов, в яких просив слухати справу за його відсутності. Вислухавши відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 17 вересня 2007 року між ПАТ «КБ «Правекс-банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 279-021/07Р, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в загальній сумі 32\~797 доларів США, що підтверджується договорами, додатками до них, умовами кредитування. 17 вересня 2007 року між ПАТ «КБ «Правекс-банк» та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір поруки, згідно якого [PERSON] поручався за зобовязаннями [PERSON] за кредитним договором, що підтверджується договорами. Вказані договори були укладені в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Заявою, розрахунком, іншими матеріалами справи підтверджується факт одержання відповідачем [PERSON] передбачених кредитним договором коштів, що також вказує на виконання умов договору позивачем. Вказані обставини також визнаються сторонами. Розрахунком заборгованості, квитанціями підтверджується факт невиконання відповідачем умов договору та наявність боргу в розмірі 28\~969, 54 доларів США, що станом на 21.06.2015 року складається із кредиту в розмірі 21\~633 долари США, процентів в розмірі 7\~336,54 доларів США. Розмір заборгованості відповідачами не оспорений. У позасудовому порядку спір не було врегульовано, що підтверджується вимогою банку, заявою відповідача. Вирішуючи питання про особу, на яку слід покласти в судовому порядку обовязок сплати заборгованості, суд приймає до уваги наступне. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. З розрахунку заборгованості, квитанцій вбачається, що з 21 травня 2012 року відповідач [PERSON] перестала виконувати свої зобов`язання за цим договором. 21.11.2015 року позивач звернувся до суду про стягнення з відповідачів заборгованості за вказаним кредитним договором. Зобов'язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів. Частиною 1 ст.553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з положеннями ч.1, ч.2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Правовий аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припиненням права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію було викладено у постанові Верховного Суду України від 17 вересня 2014 року (справа № 6-53цс14). Враховуючи викладене, з матеріалів справи вбачається, що банк звернувся з позовом до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором після спливу шести місяців з часу несплати боржником чергового платежу за договором. Виходячи з цього порука є припиненою на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог позивача до поручителя - відповідача [PERSON], що вказує на те, що заперечення цього відповідача ґрунтуються на законі. За таких обставин, цивільно-правові обовязки щодо сплати кредитної заборгованості слід покласти саме на боржника у грошовому зобовязанні відповідача [PERSON], заперечення якої не знайшли обєктивного підтвердження пі час судового розгляду. Вирішуючи питання про позовну давність суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до п.1.2 кредитного договору № 279-021/07Р від 17.09.2007 року кредит надано терміном до 17.09.2014 року, позов предявлено 23.11.2015 року, тобто в межах передбаченого законом строку позовної давності. Таким чином, граничний обумовлений сторонами правочину термін виконання грошових зобовязань за вказаним вище договором - 17.09.2014 року, тому доводи відповідача про початок перебігу строку позовної давності з часу останнього чергового платежу за договором 21.05.2012 року суд вважає необґрунтованими. За таких обставин, суд вважає, що встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом не сплинув, тому достатніх підстав для застосування наслідків його спливу суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати слід стягнути з відповідача [PERSON] в повному обсязі.

Outcome: partial