Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач просить виселити відповідача з будинковолодіння в с. Антонівці, вул. Хмельницька, 1. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником цього будинку, у якому зареєстрований відповідач, котрий зловживає алкогольними напоями, веде аморальний спосіб життя, завдає шкоди будинку та хворіє на відкриту форму туберкульозу. В судовому засіданні позивач позов підтримала із зазначених у позовній заяві мотивів. Ствердила, що відповідач є її братом, який, зловживаючи алкогольними напоями створює неможливі умови проживання в будинку, не докладається до ремонту будинку, а тому ремонт їй доводиться робити за власні кошти. Визнала, що із житлового будинку вона переселила відповідача у літню кухню цього ж будинковолодіння, де він проживає кілька років. Представник позивача позов підтримала. Покликається на те, що відповідач є членом сімї колишнього власника житлового будинку, а тому його житлові права залежать від обсягу прав нового власника. Визнавши відсутність у відповідача іншого житла, вважає за можливе його поміщення до відповідного будинку-інтернату. Третя особа на стороні позивача [PERSON] позов підтримав, ствердив, що відповідач зловживає алкогольними напоями, порушує громадський порядок, не реагує на зауваження. Відповідач проти задоволення позову заперечив. Покликається на те, що він з народження був зареєстрований у цьому будинку, який належав його матері, після смерті якої будинковолодіння успадкувала лише його сестра. Покликається на відсутність у нього іншого житла, виселення його сестрою з будинку для проживання в антисанітарних умовах цілорічно у літній кухні, відсутність джерел для існування, фактичне голодування, добровільне проходження лікування проти туберкульозу. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Будинковолодіння в с. Антонівці, вул. Хмельницька, 1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.05.2011 р. та витягу про державну реєстрацію прав від 01.06.2011 р. належить [PERSON] після смерті матері [PERSON], яка померла 12.10.2010 р.. [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO] з 30.09.1997 р. (дати видачі паспорта), що підтверджується паспортом НА397142, виданим 30.09.1997 р. Ярмолинецьким РВ УМВС України в Хмельницькій області. Відповідно до довідок виконкому Антоновецької сільської ради №195 від 16.03.2017 р., №217 від 28.03.2017 р. він зареєстрований та проживає в [INFO]. Окрім відповідача за вказаною адресою зареєстровані його сестра - [PERSON], її донька [PERSON] [INFO], та інший брат [PERSON], що підтверджується довідкою виконкому Антоновецької сільської ради №122 від 10.02.2017 р.. У відповідності до довідки виконкому Антоновецької сільської ради №282 від 26.04.2017 р., [PERSON] хоча й зареєстрований за вказаною адресою, однак, там не проживає. [PERSON] хворіє на туберкульоз, що підтверджується довідкою №47 б/д, виписним епікризом тощо. Посилання представника позивача на ухилення відповідача від лікування спростовується зазначеною довідкою, адже з неї вбачається, що відповідач проходив стаціонарне лікування з 04.02.2017 р. по 22.02.2017 р.. Сторонами визнано, що з житлового будинку позивач виселила відповідача у господарську споруду літню кухню, приналежну до цього ж будинковолодіння, де останній фактично проживає впродовж кількох років. Це ж підтверджується й актом обстеження умов проживання від 05.05.2017 р.. Посилання відповідача на те, що алкогольними напоями він не зловживає та не порушує громадський порядок, спростовується показами свідків [PERSON], [PERSON], матеріалами перевірок правоохоронними органами. Враховуючи відсутність у відповідача джерел для існування, суд вважає доведеним факт неприйняття відповідачем участі в ремонті та утриманні будинковолодіння. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує ст. ст. 157, 116 ЖК України. Згідно із ст. 157 ЖК, членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно із ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. На необхідності попереднього застосування заходів громадського впливу позивачу наголошувалось ще ухвалою суду від 21.03.2017 р. про залишення позову без розгляду. Заявою від 04.04.2017 р. представник позивача зобовязався подати такі докази у майбутньому, однак, протягом усього часу розгляду справи не подав. Заходи запобігання і громадського впливу до відповідача не застосовувались. Покликання позивача на неодноразові виклики працівників поліції, не стосуються суті спору. З поданих висновків та листів органів поліції не вбачається розгляду питань щодо власне систематичного руйнування чи псування жилого приміщення, використання його не за призначенням. Єдиному зафіксованому випадку пошкодження віконного скла, висновком від 07.05.2016 р. було надано оцінку як такому, що має лише цивільно-правові наслідки (зі слів відображених у висновку показів [PERSON] скло було розбито випадково). Інші ж звернення, щодо відмови працівників Ярмолинецької ЦРЛ відвезти відповідача у протитуберкульозний диспансер, або щодо вчинення протиправної поведінки свого підтвердження не знайшли. При цьому, суду було надано єдину постанову про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за ст. 173-1 КУпАП, датовану 10.04.2017 р., щодо подій, які мали місце 29.03.2017 р. після звернення позивача із цим позовом. Ст. 116 ЖК України обумовлює можливість виселення наймача у тому випадку, коли систематичне порушення правил співжиття унеможливлюють проживання разом із ним в одному будинку. Сторонами ж визнано та актом від 05.05.2017 р. підтверджено, що у будинку відповідач не проживає, а проживає, хоч і за тією ж адресою, але у літній кухні. З матеріалів справи не вбачається намагань відповідача вселитись саме у житловий будинок. Покликання представника позивача на те, що відповідач не належить до членів сімї наймача, не відповідає закону, зокрема, ст. 64 ЖК України, згідно із якою до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Члени ж сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Покликання представника позивача на судову практику, зокрема, постанову Верховного Суду України від 05.11.2014 р. у справі №6-158цс14 в силу наведеного є безпідставним, враховуючи відмінність фактичних обставин. Так, у даній справі, на відміну від зазначеної представником позивача, відповідач не втратив статусу члена сімї наймача, у той час, як в розумінні ст. 64 ЖК України вказані у постанові від 05.11.2014 р. особи у родинних відносинах між собою не перебували. Натомість, у вказаній постанові чітко зазначено, що право на користування жилим приміщенням членів сім'ї власника будинку і наймачів регулюється різними нормами. Зокрема, права і обов'язки членів сім'ї власника будинку регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, а права і обов'язки наймачів - статтями 158 - 170 ЖК УРСР, а також главою 59 ЦК України. Ст. 405 ЦК України, про яку наголошено представником позивача у судових дебатах, на спірні відносини не поширюється, оскільки із зазначених у цій статті підстав позовні вимоги не заявлялись та позовна вимога заявлена у формулюванні, не передбаченому цією статтею. Суд також вважає за необхідне звернути увагу сторін на те, що створення негативних санітарних та морально-психологічних умов для проживання один одного є недопустимим. Однак, належним способом захисту таких прав чи інтересів є звернення до відповідних правоохоронних органів (до чого фактично вдавалась позивач), звернення до суду із позовними вимогами, але тими, які відповідають змісту порушеного права та характеру самого порушення. Незадоволення способом життя члена родини та обумовлені цим суперечки сторін не є підставою, передбаченою законом для виселення. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, судові витрати згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають покладенню на позивача. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed