Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 30478,09 гривень та судові витрати в сумі 1600,00 гривень. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номеру від 17.08.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9814,37 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Відповідач порушив умови договору і станом на 15.08.2017 року має перед позивачем заборгованість в розмірі 30478,09 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 9814,38 гривень заборгованість за кредитом, 7260,61 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 13346,38 гривень заборгованість за пенею та комісією, 56,72 гривень штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Представник позивача у судове засідання не зявився, в позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач та її представник в судове засідання не зявилися, до суду надав заяву про розгляд справи без їх участі, наполягають на доводах, викладених у відзиві на позовну заяву від 11.06.2018 та 22.03.18, просять суд у задоволені позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 30\~478,09 грн. відмовити в повному обсязі. Відповідач в своєму відзиві зазначив, що строк дії Генеральної угоди від 17 серпня 2012 року становив до 17 серпня 2014 року, тобто на теперішній час строк дії вказаного договору сплив. Оскільки датою останньою погашення заборгованості слід вважати 31 серпня 2014 року. Також відповідачем зазначено, що на її імя випущено дебіторську картку ПАТ КБ Приватбанк, що має номер 5*63 для надання їй матеріальної допомоги міжнародною благодійною організацією «Товариство червоного хреста». Позивач, скориставшись надходженням на цю дебіторську картку грошових коштів 24 жовтня 2016 року здійснив списання з неї грошової суми в розмірі 1 грн., що відображено в розрахунку заявлених ним позовних вимог, в цей же період позивач також здійснив списання з цієї ж дебіторської картки в розмірі близько 800 грн., але ця сума зовсім не відображена ним у вищезгаданому розрахунку. Відповідач звертає увагу на те, що сума в розмірі 1 грн. не вносилась нею особисто в рахунок погашення кредитного договору, передбаченого генеральною угодою від 17 серпня 2012 року, натомість банківська установа позивача здійснила самовільне списання цієї суми з дебіторської картки відповідача, що була призначена виключно для отримання матеріальної гуманітарної допомоги не узгодивши ці дії з відповідачем. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.07.2018 дана цивільна справа передана в провадження судді Сенаторова В.А. Ухвалою Марїнського районного суду Донецької області від 31.07.2018 року прийнята справа до провадження та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт без номеру від 17.08.2012 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 9814,37 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 2.1 Генеральної угоди погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Встановлено, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та Банком Кредитний договір, підтверджується підписом у заяві. Відповідач порушив умови договору і станом на 15.08.2017 року має перед позивачем заборгованість в розмірі 30478,09 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 9814,38 гривень заборгованість за кредитом, 7260,61 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 13346,38 гривень заборгованість за пенею та комісією, 56,72 гривень штраф відповідно до п. 2.2 Генеральної угоди. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Статтею 2 вищевказаного Закону передбачено мораторій на виконання договірних зобовязань та на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними та іншими договірними зобовязаннями. Так, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно паспорту громадянина України ВВ29361, виданого Марїнським РВ УМВС України в Донецькій області 22 січня 1998 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована з 20.09.2004 року за адресою: м. Марїнка, вул. Артема, б. 29. Згідно довідки про склад сім`ї, виданою 25 січня 2018 року за № 455 Військово-цивільною адміністрацією міста Мар`їнка та села Побєда Мар`їнського району Донецької області позивач та її член сім`ї мати пенсіонер [PERSON], [INFO] зареєстровані та проживають у м. Мар`їнка. Згідно з індивідуальними відомостями про застраховану особу, виданими УПФУ в Мар`їнському районі Донецької області від 30 січня 2018 року за № 137/05-11 на ім`я відповідача, з липня 2013 року по грудень 2016 року нею не сплачувались страхові внески, окрім цього, з січня 2015 року по грудень 2016 року відсутня сума заробітку для нарахування пенсії. Зі змісту податкових декларацій про майновий стан і доходи за 1 квартал 2015 року, 2015 та 2016 роки вбачається, що будь-які доходи відповідачем не отримуються. Відповідно до виписки №1107 із медичної карти стаціонарного хворого КЛПУ «Мар`їнська центральна районна лікарня» свідчить про те, що в період з 29 жовтня 2013 року по 12 листопада 2013 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні цієї лікувальної установи з приводу невправимої пістопераційної вентральної грижі. Згідно виписки №1107 із медичної карти стаціонарного хворого КЛПУ «Мар`їнська центральна районна лікарня» свідчить про те, що в період з 29 травня 2017 року по 06 червня 2017 року [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні вказаної медичної установи. У виписці міститься запис про те, що стан її здоров`я погіршився після поховання чоловіка. Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного хворого Мар`їнської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 01 липня 2016 року свідчить про те, що [PERSON] страждає на грижову хворобу та часті простудні захворювання. Як вбачається зі змісту позовної заяви місце проживання відповідача взагалі залишилось поза увагою позивача, оскільки ним до позовних вимог включено не тільки заборгованість за кредитом та процентами, а й нараховано пеню та комісію, а також позивачем до відповідача застосовано штраф. Згідно до ч.ч. 1 та 3 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. На підставі ч. 1 ст. 638 вказаного кодексу, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Встановлено, що відповідачем не надавалась згода на застосування пені, комісії, штрафу та навіть не повідомлялась позивачем про це, оскільки на їїю адресу позивач не спрямовував листи, в яких попереджував та обгрунтовував підстави для застосування пені,комісії,штрафу всупереч приписів Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Як передбачено вимогами ст. 536 вищенаведеного кодексу, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Окрім цього, приписами ч. 1 ст. 1054 кодексу визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як передбачено вимогами ст. 629 наведеного кодексу, договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі ч.ч. 1 та 2 ст. 651 цього кодексу, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Окрім цього, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України також висловила свою позицію щодо спірних правовідносин в постанові від 13 березня 2017 року, яка додана позивачем до відгуку на позовну заяву. Згідно правового висновку судді ВСУ [PERSON] у постанові від 13 березня 2017 року № 6-2879цс16, банки зоб`овязані чітко дотримуватись приписів ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Встановлено, що на імя відповідача випущено дебіторську картку ПАТ КБ Приватбанк, що має номер 5*63 для надання їй матеріальної допомоги міжнародною благодійною організацією «Товариство червоного хреста». Встановлено, що позивач, скориставшись надходженням на цю дебіторську картку грошових коштів 24 жовтня 2016 року здійснив списання з неї грошової суми в розмірі 1 грн., що відображено в розрахунку заявлених ним позовних вимог, в цей же період позивач також здійснив списання з цієї ж дебіторської картки в розмірі близько 800 грн., але ця сума зовсім не відображена ним у вищезгаданому розрахунку. Як вбачається зі змісту листа Державної фіскальної служби України від 24 червня 2016 року №14009/6/99-99-13-02-03-15, відповідно до п.п. «в» п.п. 165.1.4 п.165.1 ст. 165 Кодексу до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включається сума виплат (крім заробітної плати чи інших виплат та відшкодувань за цивільно-правовими договорами), що здійснюються з урахуванням п. 170.7 ст. 170 Податкового кодексу України іншими неприбутковими організаціями (крім кредитних спілок та інших небанківських фінансових установ) та благодійними фондами України, статус яких визначається відповідно до закону, на користь отримувачів таких виплат, крім будь-яких виплат або відшкодувань членам керівних органів таких організацій або фондів та пов'язаним з ними фізичним особам. Отже, оскільки сума отриманої відповідачем матеріальної гуманітарної допомоги від благодійної організації не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, банківська установа не мала права, тим паче без узгодження з відповідачем на спрямування будь-якої суми, що знаходилась на дебіторській картці №5*63 на погашення зобовязань по кредитному договору. Як вбачається зі змісту п.п.1.7 п.1 Реструктуризація заборгованості Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та доручення до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 серпня 2012 року, дана Генеральна угода в частині розділу 1 «Реструктуризація заборгованості» діє протягом строку дії Договору 1. Як вбачається зі змісту [PERSON] із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, строк позовної давності стосовно вимог банка по поверненню кредиту, оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку складає 50 років. Однак, п.1.1.7.12 наведених правил містить відомості про те, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна з сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії Договору, він автоматично лонгується на той же строк. Крім того, відповідно до п. 2.1 розділу 2 Генеральної угоди, «Долучення до Умов та правил надання продукту кредитних карт», банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 9814,38 грн. на строк 24 місяці, з 17 серпня 2012 року по 31 серпня 2014 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на строк 24 місяців з 17 серпня 2012 року по 31 серпня 2014 року шляхом надання кредитної лінії на платіжну карту на споживчі потреби в сумі 9814,38 грн. в обмін на зобовязання позичальника по поверненню кредиту, сплати відсотків в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в зазначені в заяві,Умовах та правилах строки. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця позичальник надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 491,11 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, а також інших витрат у відповідності з Умовами та правилами. Дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 31 серпня 2014 року. В судовому засіданні встановлено, що строк дії Генеральної угоди від 17 серпня 2012 року становив до 17 серпня 2014 року, тобто на теперішній час строк дії вказаного договору сплив. Суд вважає, що датою останнього погашення заборгованості є 31 серпня 2014 року, то позивач мав звернутись до суду в межах загальної позовної давності, тривалість якої встановлена ст. 257 ЦК України протягом трьох років, тобто до 31 серпня 2017 року. Встановлено, що позивач звернувся до суду із позовною заявою 25 вересня 2017 року, про свідчить відбиток штампу канцелярії суду про надходження позовної заяви до суду, тобто з пропуском строку позовної давності, при цьому до позовної заяви не додано заяви позивача про поновлення строку позовної давності. Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України 8 червня 2016 року розглянула позов про стягнення суми позики за договором з урахуванням індексу інфляції, процентів за користування коштів та пені за несвоєчасне виконання зобовязань. При розгляді справи №6-3006цс15 Верховний Суд України висловив свою правову позицію. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір установлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 ЦК України). Таким чином враховуючи факт самовільного списання банківською установою позивача 24 жовтня 2016 року суми в розмірі 1 грн. з дебіторської карти відповідача, призначеній для отримання матеріальної гуманітарної допомоги від благодійної організації «Товариство червоного хреста», не надання відповідачем доказу сплати особисто відповідачем цієї суми у вигляді платіжного доручення, заперечення самим відвідачем факту сплати цієї суми, визнання оператором контакт-центру позивача факту списання банківською установою позивача цієї суми з дебіторської карти відповідача та вищевикладену правову позицію ВСУ, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідача 13346,38 грн. заборгованості за пенею та комісією, 56,72 грн.- штрафу відповідно до п.2.2 Генеральної вимоги є безпідставними, оскільки суперечать чинному законодавству України. З урахуванням викладеного, суперечить приписам статті 266, частини другої статті 258 ЦК України і вищенаведений пункт з [PERSON] із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06 березня 2010 року № СП-2010-256, в якому позивач зазначив, що строк позовної давності стосовно вимог банка по поверненню кредиту,оплати відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені,штрафів,витрат банку складає 50 років. Окрім цього, в зазначених Умовах та правилах відсутній підпис відповідача, який би підтвердив її згоду щодо строку позовної давності тривалістю у 50 років. Як вбачається зі змісту постанови Верховного Суду України від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, згідно зі статтею 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Аналогічна правова позиція визначена Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року № 6-68цс15. Окрім цього, як вбачається зі змісту ухвали від 19 лютого 2018 року по справі № 444/9519/12-ц, провадження № 14-10 цс 18 [PERSON] Верховного Суду, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на те, що у справі № 444/9519/12-ц на вимоги про стягнення процентів за користування кредитними коштами поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки. Аналіз релевантних норм права дав підстави для висновку, що стаття 266 ЦК України встановлює, що позовна давність стосовно додаткових позовних вимог, які є похідними від основної вимоги, спливає одночасно зі спливом позовної давності щодо основної вимоги, у зв'язку з чим застосування наслідків позовної давності до основної вимоги виключає можливість стягнення процентів і пені поза її межами. Сплив позовної давності не припиняє зобов'язання і не є підставою для припинення самого права, а лише позбавляє можливості одержати судовий захист порушеного цивільного права за умови заяви сторони у спорі до винесення судом рішення. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного судузвернувся до практики Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Цей суд зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, що є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). З огляду на це в ухвалі від 23 січня 2018 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду констатував, що необхідно відступити від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, оскільки поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові (частина 4 статті 267 ЦК України). Дослідивши наявні матеріали справи, суд прийшов до висновку, що факти, наведені, позивачем в обґрунтування позовних вимог, не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, у зв'язку з чим, суд вважає позов таким, що задоволенню не підлягає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до висновку, що, оскільки у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, то відповідно до положень ст.141 ЦПК України, не підлягають відшкодуванню витрати, понесені позивачем при зверненні із цим позовом до суду.

Outcome: dismissed