Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з вищевказаним позовом, мотивуючи тим?що 18.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17.06.2009 року було змінено на ПАТ «РОДОВІД БАНК», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №86/АА-00018.08.2, відповідно до якого банк відкрив [PERSON] не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 30 331,30 доларів США терміном по 18 липня 2015 року включно зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, згідно з договором №2287 купівлі-продажу автомобіля від 07.07.2008 р. Згідно додаткової угоди від 13.10.2008 року процентна ставка встановлюється у розмірі 16 % річних. Та оскільки своїх зобов'язань за договором, щодо своєчасного повернення кредиту та сплати процентів, позичальник не виконав, то виникла заборгованість, яка станом на 24.02.2015 року становить 23 980,15 дол. США і 6 073 464,06 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 18.07.2008 року було укладено договір поруки, згідно якого поручитель зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за вказаним кредитним договором. Позивач просив суд стягнути солідарно з обох відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 23 980 доларів 15 центів США та неустойку і 3% річних на суму 6 073 464,06 грн., стягнути солідарно з відповідачів судовий збір в розмірі 3 654 грн. Представник позивача ПАТ «Родовід Банк», згідно довіреності в справі, первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав. Представник [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічний позов підтримав, подав заперечення на позов та заяву про застосування строків позовної давності. Представник [PERSON], первісний позов не визнав та підтримав зустрічний позов. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає до часткового задоволення та слід задовольнити зустрічний позов. В судовому засіданні встановлено, що 18.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «РОДОВІД БАНК», найменування якого з 17.06.2009 року було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №86/АА-00018.08.2, відповідно до якого Банк відкрив [PERSON] не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 30 331,30 доларів США терміном по 18 липня 2015 року, включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 14,5 % річних. Наведене підтверджується Кредитним договором (а.с.9-12). Відповідно до п. 1.5 кредитного договору, процентна ставка за кредитом встановлюється в розмірі 14,50 процента річних. Встановлено, що 13.10.2008 року процентна ставка за кредитом була збільшена до 16% річних за Додатковою угодою між ПАТ «РОДОВІД БАНК» і [PERSON] , що слідує з копії цієї угоди (а.с.20-21). В п. 3.1.1 кредитного договору передбачено, що позичальник зобов»язується погашати заборгованість за кредитом, починаючи з місяця наступного за звітним, щомісяця, до «10»-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитами у сумі 361,00 доларів США та нарахованими процентами шляхом внесення готівкою чи перерахування коштів зі свого поточного рахунку на рахунок Банку №37390007383180.840. Датою сплати заборгованості за кредитом та процентами є день зарахування коштів на рахунки вказані у пункті 1.3, 1.6 цього Договору. А в п. 3.1.2 вказаного кредитного договору зазначено, що позичальник зобов»язується повернути одержані кредити згідно з умовами цього Договору не пізніше 18.07.2015 року. Згідно п. 3.6 кредитного договору, позичальник [PERSON] зобов»язується за порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1.6 процента від суми простроченої заборгованості. В суді, також, було встановлено, що відповідно до розрахунку заборгованості по кредиту, який проведено позивачем, за позичальником рахується заборгованість станом на 24.02.2015 року в сумі 23 980 доларів 15 центів США, (яка складається із суми простроченої заборгованості за кредитом 1 812,30 долари США, суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту 170,20 доларів США, прострочений кредит 14 365,81 доларів США, прострочені проценти 7 631,84 долари США) та неустойки і 3% річних на загальну суму 6 073 464,06 грн., зокрема, ( нарахована пеня 6 042 414,51 грн., сума трьох відсотків річних від суми простроченого кредиту та процентів за весь період - 31 049,56 грн.) Встановлено, що в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ВАТ «Родовід Банк» та відповідачем [PERSON] 18.07.2008 року було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язується солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором, а також усіх додаткових угод, які можуть бути укладені до закінчення строку його дії, що укладені між банком та позичальником /п.1.1 договору поруки/. Згідно п. п.1.2, 1.3 договору поруки поручитель свідчить, що він ознайомлений з умовами кредитного договору: сума не відновлювальної кредитної лінії 30 331,30 доларів США, процентна ставка за користування кредитом -14,50 % річних, строк повного погашення заборгованості 18.07.2015 року, відповідальність за порушення зобов'язань за кредитним договором -пеня у розмірі 1,6 % від суми заборгованості за кожен день прострочки. Поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати перед банком в тому ж обсязі, на тих же умовах та в ті ж строки, що і позичальник. Наведене стверджується копією договору поруки (а.с.25-26). Встановленим є те, що позивач за первісним позовом не ставив до відома поручителя [PERSON] про укладення 13.10.2008 року Додаткової угоди де пункт 1.5. кредитного договору було викладено в новій редакції, зокрема, було зазначено, що процентна ставка за кредитами за цим Договором збільшується і встановлюється в 16 % процентів річних. При вирішенні даної справи суд виходить з наступного. Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона /боржник/ зобов'язана вчинити на користь другої сторони /кредитора/ певну дію /передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо/ або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. В ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання /неналежне виконання/. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа /кредитодавець/ зобов'язується надати грошові кошти /кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику /грошові кошти у такій самій сумі/ у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Як передбачено ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як встановлено судом, позичальником порушено умови кредитного договору щодо своєчасної сплати коштів за кредитом та процентів відповідно до графіка погашення заборгованості. В судовому засіданні встановлено, що з 11.03.2009 року вперше виникло прострочення повернення кредитних коштів. Також, встановлено, що 26.02.2013 року позичальник оплатив кредит в розмірі 500 доларів США. Зазначене вбачається з розрахунку заборгованості та підтверджується представником [PERSON] Представник [PERSON] просить суд відмовити банку за пропуском строку позовної давності. Якщо за умовами договорів погашення кредиту та процентів повинно здійснюватись позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов'язань. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29.10.2014 року № 6-169цс14. Верховним Судом України в постанові від 06.11.2013 року по справі № 6-116 цс13 зроблено правовий висновок стосовно того, що у випадку неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. При цьому стягнення неустойки /пені, штрафу/ обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня /місяця/, з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. А згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом /судами/ касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суд приходить до висновку, що клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення поточної і простроченої заборгованості за кредитом, відсотками, не підлягає до задоволення. Дійсно, за укладеним кредитним договором позичальник мав вносити кошти щомісяця, до 10-го числа, згідно графіка, але допустив порушення даної умови та в березні 2009 року не сплатив черговий платіж і з 11.03.2009 року, як зазначає представник позичальника [PERSON], для банку починається перебіг строку позовної давності, оскільки позичальником не виконані зобов'язання за договором в обумовлений строк, та інші строки виконання зобов'язань умовами договору не передбачені, а банк звернувся до суду з даним позовом 20.03.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Однак, при цьому суд вважає, що оплата кредиту [PERSON] 26.02.2013 року в розмірі 500 доларів США перериває перебіг позовної давності, оскільки, згідно графіку черговий платіж в лютому 2013 року мав становити 389,06 дол. США, а сплачено було 500 дол. США, тобто було частково оплачено заборгованість за кредитом, що свідчить вчинення позичальником дії про визнання боргу (ч.1 ст. 264 ЦК України). Так, за ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Отже, щодо розміру заборгованості, яка підлягає до стягнення, суд вважає, обґрунтованою вимогу про стягнення з позичальника суми заборгованості, яка виникла станом на 24.02.2015 року в сумі 23 980 дол. США, і яка складається з суми простроченої заборгованості за кредитом 1 812,30 долари США, суми простроченої заборгованості за процентами по кредиту 170,20 доларів США, прострочений кредит 14 365,81 доларів США, прострочені проценти 7 631,84 долари США. При цьому суд, вважає, необґрунтованим клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] про застосування строків позовної давності до вимоги про стягнення пені, оскільки пеню банк розрахував за весь період, починаючи з 2009 року, а відповідно до п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, підлягає стягненню з позичальника [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» сума пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентами за рік, тобто з 24.03.2014 року по 24.02.2015 року в сумі 2 867 521 грн. 38 коп., що підтверджено розрахунком, наданим банком. Крім того, невірне нарахування банком пені на суму 6 042 414, 51 грн. підтверджено Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22.04.2016 року. Також, суд вважає, що є не доведеною вимога за первісним позовом, щодо стягнення з відповідачів трьох процентів річних за ст. 625 ЦК України, що нараховані банком за весь період на загальну суму 31 049 грн. 56 коп. В даному випадку, слід зазначити, що грошове зобовязання позичальника за кредитним договором виражене в іноземній валюті, тобто, в даному випадку не може йти мова про матеріальні втрати кредитора від знецінення грошових коштів. Також, вбачається, що банк протиправно нарахував відсотки на відсотки. При цьому, суд приймає до уваги положення ст.ст.552, ч.2 ст.625 ЦК України та п.18 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5, де зазначено, що за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Крім того, відповідно до листа ВСУ від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст.625 ЦК України в цивільному судочинстві», три відсотки річних на суму заборгованості зі сплати процентів, передбачених кредитним договором не нараховуються. Також, неправомірність нарахування банком 3% річних від суми простроченого кредиту і процентів за весь період підтверджено Висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 22.04.2016 року (а.с.210-223) . Так, 28.09.2015 року у даній справі, за клопотанням відповідача за первісним позовом, було призначено судово-економічну експертизу для вирішення питань яка сума заборгованості за кредитним договором № 86\\АА-00018.08.2 від 18.07.2008 року, по тілу кредиту, по відсотках, по пені, станом на 24.02.2015 року?, та чи відповідає наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед банком умовам укладеного між сторонами кредитного договору № 86\\АА-00018.08.2 від 18.07.2008 року і розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту за цим кредитним договором?, якщо ні, то яка сума заборгованості, та з яких сум вона складається? Експерт підтвердив суму заборгованості позичальника станом на 24.02.2015 року в розмірі 23980 дол. 15 центів США, та не підтверджено розрахунок пені і вказано на безпідставне нарахування 3 % річних на суми простроченого кредиту і процентів. Представник позивача просив суд стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з обох відповідачів. Частиною 1 ст. 554 ЦК України, зазначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що кредитор може звернутись з вимогою про виконання боргових зобов'язань як до позичальника, так і до поручителя, чи до обох одночасно. Відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників /солідарних боржників/ кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі. Поручитель [PERSON] подав суду зустрічний позов про визнання поруки припиненою на підставі ч.1 ст.559 ЦК України оскільки була збільшена процентна ставка за договором без згоди поручителя на 2 %. В п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 10 жовтня 2012 року в справі №6-112цс12: за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею основного зобовязання, а також у разі зміни кредитного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його фынансової відповідальності. Зі змісту норми вбачається, що припинення поруки в разі зміни основного зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. А тому рішення суду у справі, яке переглядається, не ґрунтується на вимогах матеріального права, оскільки всупереч зазначеному суд касаційної інстанції погодився з висновком суду апеляційної інстанції про те, що внесення змін до кредитного договору в частині збільшення розміру процентів за відсутності згоди поручителя на таку зміну не змінює обсягу його відповідальності. Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобовязання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обовязок перестають існувати. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо /правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 20 лютого 2013 року в справі № 6-172цс12/. А згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України вказані вище рішення Верховного Суду України є обовязковими для всіх судів України. Таким чином, у зобовязаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки, навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобовязань перед банком. Як встановлено судом і вказано вище, між банком та позичальником було укладено додаткову угоду до кредитного договору, згідно якої збільшено розмір процентної ставки за кредитом з 14,5 % річних до 16 % річних, додаткову угоду поручитель не підписував, доказів того, що йому було повідомлено про зміну умов основного зобовязання, суду не надано. Посилання представник позивача за первісним позовом на те, що в договорі поруки передбачено відповідальність поручителя за кредитним договором та за додатковими угодами, які можуть бути укладені до закінчення строку дії кредитного договору, що свідчить про надання згоди поручителем на укладення будь-яких додаткових угод, а тому підвищення процентної ставки не є збільшенням обсягу відповідальності поручителя, суд вважає необґрунтованими, оскільки ці умови договору поруки не свідчать про надання згоди поручителем на зміну умов кредитного договору, в т. ч. і на підвищення процентної ставки, що призводить до збільшення обсягу відповідальності останнього. А тому з врахуванням приписів наведених вище правових норм, суд вважає договір поруки припиненим та відмовляє в задоволенні позову в частині вимог до поручителя. Пунктом 1.1 кредитного договору визначена валюта кредиту долари США. За ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Застосування іноземної валюти як засобу платежу врегульовано і дозволено Декретом КМ України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про банки і банківську діяльність». Крім того, згідно Закону України «Про виконавче провадження» рішення судів про стягнення коштів в іноземній валюті підлягають виконанню таким же чином, які і про стягнення коштів в гривнях. Згідно п.12 вищенаведеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року за № 5 у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Таким чином, підлягає до стягнення з відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитом в сумі 23 980,15 дол. США та пеня в розмірі 2867 521грн.38 коп. На підставі ст.ст. 79,88 ЦПК України підлягає відшкодуванню банку за рахунок відповідача [PERSON] судові витрати по справі в сумі 3654 грн. А також, підлягає стягненню з ПАТ «Родовід Банк» на користь [PERSON] судові витрати по справі в сумі 640 грн., оскільки зустрічний позов підлягає до задоволення і порука [PERSON] за вказаним кредитним договором є припиненою.

Outcome: partial