Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Позивач просить скасувати висновки органу опіки та піклування Овруцької районної державної адміністрації №02-215/203 та №02-215/1012, мотивуючи тим, що дані висновки органів опіки і піклування є такими, що складені з порушенням законодавства, ґрунтуються на не достовірній інформації, а саме: 1) в обох спірних висновках зазначено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS], однак згідно довідки, яка додана до позовної заяви, [PERSON] знятий з реєстрації за цією адресою. Тобто, орган опіки і піклування вважає за доцільне залишити проживати дітей з особою, яка не має постійного місця проживання та реєстрації. Тому висновок про те, що батьком створені всі умови для проживання та розвитку дітей є не достовірним. Представниками органу опіки і піклування обстежувалася квартира за адресою [ADDRESS], але [PERSON] не є власником цього помешкання, не зареєстрований там, і все майно, яке там знаходиться (окрім особистих речей) також не належить [PERSON]; 2) в спірних висновках в супереч вимогам ч. 3 ст.253 ЩІК України, відсутні встановлені законодавцем обов'язкові додатки, які повинні бути додані до висновку, а саме: 1) акт обстеження умов життя заявника, складений за місцем його проживання; 2) свідоцтво про народження дитини; 3) медичний висновок про стан здоров'я дитини, про її фізичний і розумовий розвиток. Причому, висновок №02-215/203 скріплений печаткою, як того вимагає законодавець, а у висновку №02-215/1012 є лише підпис, що являється порушенням законодавства; 3) також, при складанні обох актів №02-215/203 та №02-215/1012, працівники органів опіки та піклування посилаються на те, що [PERSON] забрав самовільно дітей за їх проханням, та зі слів дітей вони бажають проживати з батьком, а не з матір'ю. При цьому, орган опіки та піклування порушує ч.2 ст.160 СК, де зазначено, що місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. На даний час [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] не досягли десятилітнього віку, в зв'язку з чим, на підставі норми ч.2 ст. 160 СК, не може братись до уваги думка малолітніх дітей при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Тобто, висновки органу опіки і піклування №02-215/203 та №02-215/1012 оформлені не у відповідності з законодавством: в них не зазначено за якою адресою мають проживати діти, не зазначено із яких саме принципів виходив орган опіки і піклування при визначенні місця проживання із батьком, а не з матір'ю, не надано обґрунтування чому відхиляються доводи щодо доцільності проживання дитини з матір'ю, яка має постійне зареєстроване місце проживання, працює, характеризується позитивно, оскільки батьки у відповідності до вимог чинного законодавства мають рівні права та обов'язки щодо дитини. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Представники відповідача та третя особа в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили. Суд, вислухавши пояснення сторін та третьої особи, дослідивши та перевіривши в судовому засіданні докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 64 Конституції України передбачено право кожного на судовий захист. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В ст.16 ЦК України законодавець закріпив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Причому визначив, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові, оскільки, завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи. Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В судовому засіданні встановлено, що позивачкою заявлено вимоги, в яких вона на захист своїх прав просить скасувати висновки органу опіки та піклування Овруцької районної державної адміністрації №02-215/203 (є 02-25/303) та №02-215/1012 (є 02-25/1012) (а.с. 14-19), які подані в зв'язку з розглядом цивільних справ № 286/8252/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відібрання дітей та повернення їх до місця проживання та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей. Однак, з огляду на зміст ч. 6 ст. 19 СК України, оцінка висновків органу опіки та піклування на предмет достовірності інформації, викладеної в них, має бути надана при вирішенні саме вказаних справ. За таких обставин, виходячи з положень ч.6 ст. 19 СК України, які закріпили можливість суду не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, тобто можливість суду дослідити та оцінити вказаний висновок під час розгляду спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, суд приходить до висновку про невідповідність обраного позивачем способу свого захисту, способам, визначеним законодавством. Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В правовій нормі ст. 171 СК України знайшло законодавче закріплення врахування думки дитини при вирішенні питань, що стосуються її життя. Зокрема, дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно є безпідставним посилання позивача на правову норму, що міститься в ст. 160 СК України, яка передбачає добровільне (за згодою) визначення місця проживання дитини. Є безпідставним і посилання позивача на ч.3 ст. 253 ЦПК України, оскільки положення даної статті регулюють підготовку до розгляду справ про усиновлення дітей. Таким чином, аналізуючи обставини справи та норми діючого законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп..

Outcome: dismissed