Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-02 00:00:00

Позивач ПрАТ ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, 22 травня 2017 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого була купівля-продаж побутового приміщення за ціною 20 000,00 грн. Позивач виконав умови договору, що підтверджується актом приймання-передачі від 22.05.2017 року. Відповідно до п. 5.1 договору відповідач зобов'язався до 01 червня 2017 року здійснити оплату придбаного майна у розмірі 20 000,00 грн. Однак відповідач виконав свої зобов'язання частково, а саме на суму 8 000,00 грн. Окрім того, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, предметом якого була купівля-продаж щитів опалуб очних, загальною кількістю 23 одиниці за ціною 37 492, 68 грн. Вказане майно було передане відповідачу, що підтверджується актом приймання-передачі. Відповідно до п.5.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання здійснити повну оплату до 15 червня 2017 року. Однак. Всупереч вимог договору відповідач не виконав взяті на себе згідно договору зобов'язання. Таким чином, відповідачем порушено умови договорів щодо термінів оплати, внаслідок чого заборгованість покупця перед продавцем складає 49 492,68 грн. У відповідності до п. 6.4 договору за прострочення оплати відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 0,5% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення оплати. Станом на 29.08.2017 року сума нарахованої пені становить 20 207,22 грн. окрім того, інфляційні втрати складають 892,45 грн, сума 3% річних з простроченої суми 309,17 грн. Тому просив суд стягнути з [PERSON] суму основного боргу 49492,69 грн, пеню у розмірі 20207,22 грн інфляційні втрати - 892,45 грн, 3% річних - 309,17 грн, а всього стягнути 70901,52 грн. При розгляді справи позивач неодноразово збільшував позовні вимоги, Остаточно просив суд стягнути з [PERSON] суму основного боргу 49492,69 грн, пеню у розмірі 39 509,36 грн інфляційні втрати - 1 996,78 грн, 3% річних - 626,47 грн, а всього стягнути 91 625,29 грн. При розгляді справи [PERSON] подав зустрічний позов до Приватного акціонерного товариства « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Свої вимоги обґрунтував тим, що з 10 червня 1986 року по 15 червня 2017 року він працював ц позивача на різних посадах, до звільнення займав посаду старшого виконавця робіт. З 01 січня 2016 року по 22 травня 2017 року ним проведено ряд інвентаризацій, під час яких було виявлено недостачу, зокрема побутове приміщення під інвентарним номером 414/1 та щити опалубочні углові. Користуючись своїм посадовим становищем генеральний директор [PERSON] змусив його підписати договори купівлі-продажу від 22 травня 2017 року, щоб скрити недостачу на підприємстві. Під час їх розмови з генеральним директором щодо недостачі вказаних вище приміщень та матеріалів, останній погрожував йому в тому числі звільненням та пообіцяв, що жодних платежів за договорами [PERSON] не буде здійснювати, адже договір фіктивний. Тому просив суд визнати договір купівлі-продажу №14/17-М від 22 травня 2017 року укладений між Приватним акціонерним товариством « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»та [PERSON] недійсним; визнати договір купівлі-продажу №15/17-М від 22 травня 2017 року укладений між Приватним акціонерним товариством « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»та [PERSON] недійсним. Представником Приватного акціонерного товариства « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»подано відзив на зустрічний позов. Зазначив, що посилаючись на примушення до укладення договорів купівлі-продажу №14/17-М та №15/17-М , відповідач не навів жодного доказу таких дій керівником Приватного акціонерного товариства « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6». Навіть після укладення договорів і до теперішнього часу [PERSON] не звертався до відповідних органів з приводу примушення до укладення оспорюваних договорів. При цьому, ПрАТ « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»двічі направляло [PERSON] листи з вимогами про здійсненя оплати за договорами, які останній отримував. Укладаючи договори купівлі-продажу відповідач вчиняв правочин добровільно, усвідомлював характер своїх дій, усвідомлював права та обов'язки, які виникають внаслідок вчинення правочинів. [PERSON] особисто було вчинено дії, які свідчать про прийняття та визнання ним укладених правочинів, а саме - прийняття майна, що є предметом правочинів, про що свідчить підписання ним актів приймання-передачі майна за цими договорами; здійснення часткової оплати по одному з договорів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Проти вимог зустрічного позову заперечував, просив суд відмовити у його задоволенні. У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову. Вимоги зустрічного позову підтримав, просив суд задовольнити у повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги за основним позовом підлягають до задоволення частково, у задоволенні зустрічного позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. 22 травня 2017 року між Приватним акціонерним товариством « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №14/17-М, предметом якого була купівля-продаж побутового приміщення за ціною 20 000,00 грн. Позивач виконав умови договору, що підтверджується актом приймання-передачі від 22.05.2017 року. Відповідно до п. 5.1 договору [PERSON] зобов'язався до 01 червня 2017 року здійснити оплату придбаного майна у розмірі 20 000,00 грн. Однак відповідач виконав свої зобов'язання частково, а саме на суму 8 000,00 грн. 22 травня 2017 року між між Приватним акціонерним товариством « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6»та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу №15/17-М, предметом якого була купівля-продаж щитів опалубочних, загальною кількістю 23 одиниці за ціною 37 492, 68 грн. Вказане майно було передане [PERSON], що підтверджується актом приймання-передачі. Відповідно до п.5.1 договору відповідач взяв на себе зобов'язання здійснити повну оплату до 15 червня 2017 року. 26 червня 2017 року та 31 липня 2017 року Приватним акціонерним товариством « ТРЕСТ КИЇВМІСЬКБУД-6» на адресу [PERSON] було направлено вимоги про виконання умов договорів, які отримані останнім, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Як встановлено ч.1 ст.691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу. Відповідно до ч.1, 2 ст.692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що [PERSON] виконав свої зобов'язання за договором №14/17-М частково, а саме на суму 8 000,00 грн. За правилами ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У визначений договором строк повернення коштів, відповідач свої зобов'язання не виконав, чим порушив права позивача і які підлягають захисту в судовому порядку, шляхом стягнення основної суми боргу в 49 492,68 грн та інфляційні втрати - 1 996,78 грн, 3% річних - 626,47 грн. У відповідності до п. 6.4 договору за прострочення оплати відповідач зобов'язаний сплатити позивачу пеню у розмірі 0,5% від суми несплаченого платежу за кожен день прострочення оплати. Позивачем нараховано пеню у розмірі 39 509,36 грн. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Проте, із заявленим розміром пені, що позивач просить стягнути з відповідача, суд не може погодитись та знаходить за доцільне зменшити розмір пені до 12 000,00 грн. Щодо вимог зустрічного позову слід зазначити наступне. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. У п. 24 даної постанови надано роз'яснення, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Згідно договорів купівлі-продажу продавець передав товар, покупець його прийняв та зобов'язався його оплатити у визначений договорами строк, а тому договори купівлі-продажу, на момент їх вчинення, були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Відповідач [PERSON] та його представник не надали суду належних та допустимих доказів, які б свідчили, що договори не відповідають вимогам положенням ст. ст. 16, 203 - 204, 215 ЦК України та доказів того, позивач не бажав реального настання на момент вчинення правочину тих правових наслідків, що були обумовлені договорами купівлі-продажу. Невиконання або неналежне виконання сторонами договору своїх зобов'язань не може бути підставою для визнання його недійсним згідно вимог ст. 215 ЦК України. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Стаття 81 ЦП України визначає що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, враховуючи, що волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, а правочини були спрямовані на реальне настання наслідків на момент укладання, суд приходить до висновку, що зустрічний позов задовленню не підлягає, оскільки не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Відповідно до ст. 141 ЦК України судові витрати суд покладає на відповідача. Відповідно до ст.ст. 15, 16,57, 203, 215, 229, 230, 235, 655, 625 ЦК України, та

Outcome: partial