Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач подала до суду вказану позовну заяву та просила визнати недійсним договір дарування 27/100 часток комунальної квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON] 21 липня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленковим В.С. за реєстровим номером 6-744. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй на підставі договору дарування від 10 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за реєстровим № 409, на праві приватної власності належало 27/100 часток комунальної квартири [ADDRESS]. Увечері, 02.07.2015 року, на неї було скоєно напад. Зловмисник забрав ключ від її кімнати [ADDRESS]. У зв'язку з даними подіями вона 03 липня 2015 року звернулася до Московського РВ МУ ГУМВС України в Харківській області. Після чого, через декілька днів, невідомі проникли до вказаної кімнати та викрали документи на спірну квартиру. За даним фактом розпочате кримінальне провадження № 12015220470003315 від 14 липня 2015 року. По скоєним злочинам про підозру нікому не повідомлено. Вказані обставини підтверджується копією витягу з кримінального провадження № 12015220470003315, талонами-повідомленнями від 03, 10, 13 липня 2015 року Московського РВ МВС України в Харківській області, консультативним висновком лікарні швидкої допомоги від 04.07.2015 р. та фотокарткою її обличчя зі слідами забиття. До даних подій, фактично після набуття нею права власності на частину даної комунальної квартири, їй та її донці [PERSON] неодноразово телефонували невідомі особи та погрожували катуванням та вбивством у разі її відмови позбутися права власності на спірну квартиру. У зв'язку з вищевказаними подіями вона вирішила як найскоріше продати спірну квартиру. Але особисто займатися оформленням угоди боялася. За допомогою у продажі квартири звернулася до агентства по нерухомості «Слава», де і познайомилася з відповідачем - [PERSON], який представився працівником агентства. 07 липня 2015 року вона мала бесіду з відповідачем, та він пообіцяв, що швидко та безпечно для неї продасть її частку у комунальній квартирі [ADDRESS]. Для цього вони домовилися 21 липня 2015 року разом піти до нотаріуса та укласти угоду про оплату праці відповідача в розмірі до 1000 доларів США та «генеральну» довіреність відносно квартири на ім'я відповідача. 21 липня 2015 року вона з відповідачем прийшли до державного нотаріуса Шостої Харківської державної нотаріальної контори Теленкова B.C. Документи для підпису були вже готові та вона підписала їх, не дивлячись. Йшов час. Спочатку відповідач обіцяв виконати свій обов'язок по продажу квартири, але потім повідомив їй, що між ними укладено договір дарування та квартира вже його. Вона вимагала від відповідача передати їй договір дарування, але відповідач надав нотаріально засвідчену копію цього договору. Відповідач пообіцяв продати квартиру та дати їй половину її вартості. Але згодом відмовився від своїх обіцянок, повідомив, що квартиру продавати не збирається, вона належить йому, та він до неї вже звик. Таким чином, вона подарувала належне їй житло незнайомому чоловіку, якого бачила вперше за життя. Але в дійсності вона мала намір здійснити угоду на отримання від відповідача допомоги по продажу квартири. Вважає, що укладення договору дарування квартири не було з її боку вільним та не відповідало її внутрішньої волі, так як вона бажала її продати за допомогою відповідача. Відповідач проти задоволення позову заперечував у зв'язку з його безпідставністю та в судовому засіданні пояснив, що з позивачем познайомився у липні 2015 року. На той час працював в агентстві нерухомості «Слава». Позивач при знайомстві повідомила йому, що придбала кімнату у комунальній квартирі з чотирма зареєстрованими особами та великими боргами за комунальні послуги. Просила допомоги у виселенні мешканців квартири, та повідомила, що між нею та ними виникають конфлікти. За допомогу пообіцяла подарувати йому свою кімнату. З даною пропозицією він погодився. Договір дарування було укладено без якого оману та примусу, у повній відповідності до закону. Приблизно через рік, позивач стала вимагати від нього дві тисячі доларів США за спірну кімнату. Представник третьої особи - Шостої Харківської нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи даний учасник судового розгляду був повідомлений у встановленому порядку. Від представника надійшла заява з проханням проведення розгляду справи за відсутності представника держнотконтори. Представники третьої особи [PERSON]: [PERSON], [PERSON], проти задоволення позову заперечували, посилаючись на його безпідставність. Суд вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. До укладення договору дарування частини квартири від 21 липня 2015 року, 27/100 часток комунальної квартири [ADDRESS] належали позивачу на підставі договору дарування від 10 лютого 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Остапенко Є.М. за реєстровим № 409. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08 липня 2015 року. При укладенні оспорюваного договору позивач вважала, що укладає договір доручення на ім'я [PERSON] для того щоб він допоміг їй у продажі спірної частини квартири. Допитана під час судового розгляду свідок [PERSON] показала, що в липні 2015 року працювала в агентстві нерухомості «Слава». У той період часу до неї звернулася її знайома [PERSON] та попросила допомогти їй продати кімнату яку незадовго до цього придбала, при цьому позивач повідомила їй, що після придбання даної кімнати з'ясувалося, що в неї зареєстровані чотири особи за якими рахується велика заборгованість за комунальні послуги. Після чого, вона познайомила позивача з [PERSON] для того щоб останній допоміг [PERSON] у продажі кімнати. [PERSON] дарувати кімнату [PERSON] не бажала. Через деякий час, до агентства стала приходити [PERSON] і просити співробітників агентства допомогти в поверненні їй у власність кімнати, якою шляхом обману заволодів відповідач. Таким чином, встановлено, що позивач при вчиненні оспорюваного правочину, за наявності викладених в обґрунтування позову обставин, які знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, помилялася щодо природи договору дарування, прав та обов'язків сторін, оскільки з відповідачем познайомилася лише напередодні укладення договору і ніяких мотивів та підстав для передання йому безоплатно у власність 27/100 часток квартири у неї не було, тобто вказана помилка має істотне значення для позивача. Крім того, позивач укладаючи договір мала на меті те, що відповідач, за обумовлену ними винагороду буде допомагати їй у продажі зазначеної частини квартири. Судом достовірно встановлено, що у зв'язку із вчиненням договору дарування, очевидним є факт порушення прав позивача, оскільки вона позбавлена житла. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Під час розгляду справи встановлено факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача частини квартири. Позивач погоджувалася на укладення договору, за наявності якого відповідач на оплатній основі міг самостійно виконувати дії необхідні для продажу належної їй частини комунальної квартири. На підставі наведеного позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved