Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що: -вони з відповідачкою знаходяться в зареєстрованому шлюбі з 4 лютого 2010 року, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з ним; -шлюб їх проіснував до січня місяця 2021 року; -спільне життя з відповідачкою у них не склалося у зв`язку з частими сварками між ними, в результаті яких відповідачка йшла з дому; -шлюбні відносини між ними припинені, спільне господарство вони не ведуть, тобто дані обставини свідчать про те, що шлюб носить формальний характер, існування якого суперечить його інтересам; -подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, спору про розподіл майна, що є їх спільною власністю, немає; -дитині повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини; -такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум; -відповідачка ніде офіційно не працює, однак є людиною молодого віку, здоровою, не має на утриманні неповнолітніх дітей, інвалідів або престарілих осіб; -він вважає, що розмір стягуваних аліментів на утримання дитини повинен дорівнювати 2500грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, звернувся до суду з позовом та просить: шлюб, укладений між ним та відповідачкою, розірвати; визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним; стягнути з відповідачки на його користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2500грн. щомісячно, до досягнення дитиною повнолітнього віку; стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. В судове засідання позивач не з`явився, подавши до суду заяву /а.с.20/, згідно якої позов підтримав, просив його задовольнити та просив розглянути справу без його участі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву /а.с.21/, згідно якої: -позов в частині позовних вимог про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком позивачем [PERSON] визнала повністю; -позов в частині позовної вимоги про стягнення аліментів визнала частково - просила суд стягнути з неї аліменти в меншій сумі, чим просить позивач, - в розмірі 1500грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки в даний час вона ніде не працює. Ніяких інших заяв та клопотань від сторін до суду не надходило. Процесуальні дії /забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження/ у справі не проводилися. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України: у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вважає, що справу можливо вирішити у відсутності позивача та відповідачки, без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 4 лютого 2010 року перебувають в зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, що підтверджується: свідоцтвом про шлюб /а.с.10/, свідоцтвом про народження дитини /а.с.5/, актом обстеження житлово-побутових і матеріальних умов /а.с.6/, та довідкою Сокирницького старостинського округу Хустської міської ради №328 від 11.05.2021 /а.с.7/. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України: у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд дійшов висновку, що визнання відповідачкою позову в частині позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітньої дитини разом з батьком позивачем [PERSON] не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб, а тому є законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в частині цих позовних вимог. Спору про спільно нажите майно сторони не заявляють. Відповідно до ст.180 СК України: батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України: за рішенням суду кошти на утримання дитини /аліменти/ присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст.182 СК України: при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1)наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2)доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку /доходу/ платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку /доходу/ платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток /дохід/, і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.184 СК України: суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст.81 ЦПК України: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вказав позивач у своєму позові: -відповідачка ніде офіційно не працює, однак є людиною молодого віку, здоровою, не має на утриманні неповнолітніх дітей, інвалідів або престарілих осіб; -він вважає, що відповідачка має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2500грн. щомісячно, але ніяких доказів цих обставин суду не надав. Відповідачка в заяві /а.с.21/ просила суд стягнути з неї аліменти в меншій сумі, чим просить позивач, - в розмірі 1500грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, оскільки в даний час вона ніде не працює, але ніяких доказів цієї обставини суду не надала. Крім того, ні позивач, ні відповідачка взагалі не вказали про інші обставини, які враховуються при визначенні розміру аліментів у відповідності до ст.182 СК України: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; матеріальне становище платника аліментів; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Виходячи зі змісту ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року: батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»: кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Тобто, саме на батьках дитини лежить обов`язок забезпечувати дитину фінансово, тим самим створивши їй умови для забезпечення достатнього фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Як вбачається зі ст.43 Конституції України: кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Оцінивши в сукупності встановлені по справі обставини, з врахуванням віку неповнолітньої дитини та потреб для забезпечення її гармонійного розвитку, суд прийшов до висновку, що позивач обґрунтовано та правомірно ставить свої позовні вимоги про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі з відповідачки на свою користь на утримання неповнолітньої дитини. Але, враховуючи принцип розумності та справедливості, з урахуванням того, що: -обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладається на обох батьків, тобто в рівних частках як на відповідачку, так і на позивача; -позивач не надав суду ніяких доказів свого заробітку /доходу/; -відповідачка не вказала ніяких причин, по яким вона не має можливості працювати та отримувати заробітну плату; -сторони мають одну неповнолітню дитину віком 9 років; -відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік»: для дітей віком від 6 до 18 років встановлено прожитковий мінімум: з 1 січня 2021 року 2395грн.; з 1 липня 2021 року 2510грн.; -мінімальний розмір аліментів на дитину віком від 6 до 18 років не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто з 1липня 2021 року не може бути меншим, ніж 1255грн.; -мінімальний рекомендований розмір аліментів на дитину віком від 6 до 18 років становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку /тобто на теперішній час 2510грн./ і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку /доходу/ платника аліментів; -позивачем не надано суду жодних доказів того, що відповідачка має достатній заробіток для того, щоб сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 2500грн. щомісячно; -відповідачкою не надано суду жодних доказів недостатності свого заробітку /доходу/, суд, діючи в інтересах неповнолітньої дитини, дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідачки, слід задовольнити частково у твердій грошовій сумі - в розмірі 2000грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. На думку суду ніяких причин, які б перешкоджали відповідачці сплачувати на користь позивача аліменти в розмірі 2000грн. щомісячно, не встановлено. Згідно квитанцій /а.с.1, 16/ - позивач при зверненні до суду сплатив документально підтверджені судові витрати по оплаті судового збору за позовні вимоги про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання неповнолітньої дитини в загальному розмірі 1816грн., які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України. Згідно з п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України: суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial