Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 50025.65 грн., посилаючись на те, що між Публічним Акціонерним Товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» та відповідачем 23.12.2011 року було укладено кредитний договір б/н, де відповідач отримала кредит в розмірі 4000.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Сторони припустили до виконання своїх зобов`язань передбачених договором. Проте, відповідач порушив свої зобов`язання щодо щомісячного повернення кредитної заборгованості, передбаченої договором. А тому, просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 31.08.2017 року має заборгованість 50025.65 грн., в тому числі заборгованість за кредитом - 3938.91 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 40030.63 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3197.75 грн. Оскільки на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання своїх зобов`язань і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав та інтересів позивача, тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» змушений був звернутися до суду з позовом та просить у відповідності до вимог ст.ст. 1050,1054 ЦК України стягнути з відповідача вищевказану заборгованість, а також стягнути судові витрати. Представник ПАТ КБ ПриватБанк в судове засідання не з`явився, надав клопотання про розгляд справи у відсутність представника позивача. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі просить їх задовольнити. Представник відповідач адвокат Ковальов В.О., в судовому засіданні вимоги позову не визнає просить відмовити в задоволенні позову, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. Заслухавши представника відповідача, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.ст. 525,526,530, 1054,625 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в термін передбачений договором. Боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані ним збитки. Судом встановлено, що 23.12.2011 року, відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, та отримано кредит в розмірі 4000.00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач свої зобов`язання по договору не виконував і станом на 31.08.2017 року внаслідок ним взятих на себе кредитних зобов`язань сума його заборгованості перед позивачем становить 50025.65 грн., в тому числі заборгованість за кредитом - 3938.91 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 40030.63 грн., заборгованість за пенею та комісією - 3197.75 грн., а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 500.00 грн. штраф (фіксована частина), 2358.36 грн. штраф (процентна складова). Зазначена заборгованість відповідача підтверджується розрахунком заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 31.08.2017 року (а.с.5,6). Таким чином, на підставі досліджених доказів суд вважає, що відповідач дійсно має борг перед Банком за вказаним кредитним договором. Однак у позові позивача належить відмовити у зв`язку з пропуском позивачем позовної давності з таких підстав. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно із ч.3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставною для відмови в позові. А відповідно до частини 5 цієї ж статті - якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач у позові не вказує про поважність пропуску строку давності. З матеріалів справи не вбачається, що причини пропуску позивачем, встановленого законом строку, є поважними. Договір між сторонами було укладено 23.12.2011 року. З позовом до суду позивач звернувся 01.02.2018 року. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч.1 ст. 625 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно статті 258 ЦК України, для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно ч.ч. 1,2 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особа, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньою. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого ст. 81 ЦПК, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень. Так, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Приймаючи до уваги наведене, суд визнає заявлені позовні вимоги обґрунтованими, але вважає за необхідне відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Твердження позивача про те, що відповідачем особисто підписана анкета-заява позичальника, чим він засвідчив свою обізнаність про умови надання споживчого кредиту, а також погодився з тим, що згідно п. 1.1.7.31 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю у 50 років, суд до уваги не приймає, так згідно вимог ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). На вказану обставину зазначив в своїй правовій позиції Верховний суд України від 04.11.2015 року у справі №6-1926цс15. В матеріалах справи відсутні дані про те, що відповідач дав згоду на збільшення трирічного строку позовної давності, а також підписав вказаний договір про збільшення позовної давності, а тому в задоволенні позову, на думку суду, слід відмовити. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України, підстав для відшкодування позивачу судового збору не має.

Outcome: dismissed