Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-23 00:00:00

Позивач ПрАТ«Азот» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про\~ стягнення\~грошових коштів,\~а \~саме \~податку \~на доходи\~фізичних осіб\~ у\~сумі 7574,60\~грн.\~та військовий\~збір в\~сумі 631,22\~грн. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського\~районного суду\~м.\~Черкаси від\~09.10.2017\~року у\~справі №\~711/6851/17\~позов [PERSON] \~до Публічного\~акціонерного товариства\~«АЗОТ» задоволено.\~Стягнуто з\~ПрАТ «АЗОТ»\~на користь\~ [PERSON] заборгованість\~по заробітній\~платі в\~сумі 12\~189,54\~грн.\~та середній\~заробіток за\~час затримки\~виплати заробітної\~плати в\~сумі 42\~081,12\~грн.,\~який визначений\~без утримання\~податку на\~доходи фізичних\~осіб та\~інших обов`язкових\~платежів,\~передбачених законодавством.\~Вказане рішення\~суду набрало\~законної сили\~06.11.2017\~року.\~21.11.2017 державним\~виконавцем Придніпровського\~відділу державної\~виконавчої служби\~міста Черкаси\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Черкаській\~області було\~відкрито виконавче\~провадження №\~55180681\~про стягнення\~з ПрАТ\~«АЗОТ» на\~користь [PERSON] \~заборгованості по\~заробітній платі\~в сумі\~12\~189,54\~грн.\~та середнього\~заробітку за\~час затримки\~виплати заробітної\~плати в\~сумі 42\~081,12\~грн.,\~який визначений\~без утримання\~податку на\~доходи фізичних\~осіб та\~інших обов`язкових\~платежів,\~передбачених законодавством. Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 30.01.2018 виконавче провадження № 55180681 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2017 року. Так, частиною 1 статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку.\~Відповідно до\~ст.\~67\~Конституції України\~кожен зобов`язаний\~сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок і розміри сплати податку на доходи фізичних осіб і військового збору встановлені Податковим кодексом України. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. На виконання встановленого податковим законодавством порядку, позивач нарахував, утримав та сплатив до бюджету від імені відповідача податок на доходи фізичних осіб в сумі 7 574,60 грн. та військовий збір в сумі 631,22 грн., що підтверджується довідкою ПрАТ «АЗОТ» № 1286 від 27.11.2020 та платіжними дорученнями №1694 та №1699 від 05.03.2018. Тож, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу, та, як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Таким чином, у позивача виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. У зв`язку з вказаним, 21.04.2020 позивач звернувся до [PERSON] з листом - вимогою перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 8 205,82 грн. в якості податку на доходи фізичних осіб в сумі 7 574,60 грн. та військового збору в сумі 631,22 грн., проте отримавши вказаний лист, цю вимогу відповідач залишив без реагування. Таким чином, позивач просить суд, стягнути з [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «АЗОТ» грошові кошти в сумі 8 205,82 грн. та судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою суду від 10.02.2021 відкрито провадження у справі та розгляд справи визначено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 19.01.2021 відповідачкою [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог та закрити провадження у справі, оскільки нею 18.01.2021 на рахунок позивача сплачено заборгованість в сумі 8205,82 грн. 17.02.2021 головою правління ПрАТ «Азот» до суду подано заяву про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю спору на час подачі цієї заяви та одночасно просили вирішити питання про повернення позивачу сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 24.03.2021 відмовлено у задоволенні клопотання про закриття провадження у зв`язку з відсутністю предмету спору. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю адвокат Савенко Ю.Н. суду пояснила, що на час звернення до суду між ними спір існував , і заборгованість не була сплачена, проте відповідачем на даний час перераховані кошти в сумі 8205,82 грн. і спору на час розгляду справи немає. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, оскільки на час розгляду справи нею сплачена заборгованість і предмет спору відсутній, просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за таких підстав: Встановлено, що Придніпровського районного суду м. Черкаси від 09.10.2017 року у справі № 711/6851/17 позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «АЗОТ» задоволено. Стягнуто з ПрАТ«АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 12 189,54 грн. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 42 081,12 грн., який визначений без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством. Вказане рішення суду набрало законної сили. Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 21.11.2017 відкрито виконавче провадження № 55180681 про стягнення з ПрАТ«АЗОТ» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в сумі 12 189,54 грн. та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 42 081,12 грн., який визначений без утримання податку на доходи фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, передбачених законодавством. Постановою державного виконавця Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 30.01.2018 виконавче провадження № 55180681 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Крім того, встановлено, що підприємством сплачені, враховуючи розмір 42081грн. 12коп. податок на доходи фізичних осіб 7574,60 грн. та військовий збір 631,22., а всього 8205,82 грн. Отже, до виплати [PERSON] підлягала сума 33875,30 грн., що підтверджується даними довідки від 22.04.2020 № 511 та платіжних доручень №1694 від та №1699 від 07.03.2018, відповідно. На письмову вимогу від 21.06.2020 № 501-06/245 щодо відшкодування підприємству шкоди у розмірі 8205,82 грн., відповідач [PERSON] не відреагувала, хоча, як зазначила під час розгляду справи, таку вимогу нею було отримано. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.\~5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст.\~77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.\~2 ст.\~78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений\~ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням\~ст. 16 ЦК України. Частиною 1\~статті 117 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163 Податкового кодексу України\~визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно із п.п.\~15.1\~ст.\~15 Податкового кодексу України\~платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктом\~168.1.1\~п.168.1\~ст.168 Податкового кодексу України\~визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п.\~167.1\~ст.\~167 Податкового кодексу України\~ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно - правовими договорами. Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до\~пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п.\~164.2.20\~п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161\~Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із\~ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Подібні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами\~Глави 83 Цивільного кодексу України\~про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України\~встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення\~ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування\~ст. 1215 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17). Згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1\~ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п.п.14.1.48 ПК України\~заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні\~ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило\~ст. 1215 ЦК України. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 23.01.2018. (справа № 711/10233/18) суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачкою [PERSON] 18.01.2021 на рахунок ПрАТ «Азот» було сплачено заборгованість в розмірі 8205,82 грн., що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.198119 8200.1 від 18.01.2021. Тож, відповідно в зв`язку з добровільною сплатою заборгованості заявленої позивачем у позові, та задоволенням його позовних вимог, суд приходить до висновку, що на час розгляду справи спір між сторонами відсутній, так як вирішений по суті, а тому підстави у задоволенні позову відсутні. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed