Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов обґрунтовує тим, що 04.01.2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе зобовязання за кредитним договором по своєчасному погашенню заборгованості за кредитом, відсотками та іншими витратами, просить стягнути з відповідача в користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 49322,82 грн. заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі. До початку розгляду справи представник позивача подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх. Представник відповідача [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Проти задоволення позову заперечив. Суд ухвалив розгляд справи провести у відсутності представників сторін. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що в порушення умов укладеного 04.01.2011 року договору №б/н відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання не виконує, в звязку з чим станом на 31.07.2015 року має заборгованість 49322,82 грн., яка складається з наступного: 29736,47 грн. заборгованість за кредитом, 16461,45 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 300 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф(фіксована частина), 2324,90 грн. штраф(процентна складова). З матеріалів справи судом встановлено, що в підтвердження позову ПАТ КБ «Приватбанк» надає анкету-заяву [PERSON] від 04.11.2011 року, в якій зазначено, що ця заява разом із Памяткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також тарифами становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Разом з тим, у вказаній заяві, хоч і зазначено інформацію щодо відповідача, що обовязкова до заповнення для отримання кредиту (кредитної картки), не міститься прохання відповідача надати йому кредит чи кредитну картку та не зазначений кредитний ліміт за такою кредитною карткою, що передбачає форма заяви. У розділі анкети-заяви «Прошу надати мені перераховані нижче послуги» наявна відмітка у графі «Ощадкнижка(депозит). Зазначена заява не містить строку дії картки чи договору та інформації щодо надання відповідачу такої картки та пін-коду до неї. При цьому судом встановлено, що до позовної заяви додано Тарифи по Престижних картах Visa, як складової частини кредитного договору, хоча інформація про те, що відповідачу була надана саме така картка, відсутня. Умови та Правила надання споживчого кредиту фізичним особам не містять дати прийняття і підпису [PERSON] про ознайомлення з ними. Згідно ч.1, ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною(сторонами). Позивач не надав суду доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву-анкету, враховуючи зазначене вище. Тому такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору від 04.01.2011 року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року №6-16цс15. Судом встановлено також, що ухвалою п.д. Третейського суду при Асоціації «Дніпровський Банківський Союз» від 30.06.2015 року було залишено позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 04.01.2011 року без розгляду. Звертаючись до цього суду з позовом ПАТ КБ «Приватбанк» вказував номер кредитного договору SAMDN52000074343117 та суму кредиту 17000 грн., яку відповідач отримав 18.01.2013 року з подальшим збільшенням до 18\~000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжку картку «Універсальна Gold, тобто відомості, які не відповідають відомостям, вказаним в позовній заяві до Луцького міськрайонного суду. Крім того, позивач не повідомляє суд про подальше збільшення кредитного ліміту та, відповідно, суми кредиту, тому викликає сумнів сума заборгованості за тілом кредиту 29736,47 грн. Крім того, оскільки позивач не вказує строк дії договору, неможливо встановити дату закінчення договору, та відповідно, які саме кредитні чи невиконані грошові зобовязальні правовідносини, існують між сторонами та перевірити правильність нарахування відсотків та пені за договором. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 року №6-116цс13. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання, як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено вчинити певну дію (певні дії), чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як\~\~за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Згідно ст. 60 ЦПК України кожна\~\~сторона\~\~зобов'язана\~\~довести ті обставини,\~\~на які вона посилається як на підставу своїх\~\~вимог\~\~і\~\~заперечень. Докази\~\~подаються сторонами та іншими особами,\~\~які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини,\~\~які мають значення\~\~для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, беручи до уваги обставини, підтверджені належними та допустимими доказами, які були досліджені судом, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст.509, 510, 526,634, 1054, 1055 ЦК України,

Outcome: dismissed