Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

позивач просить суд зобов`язати голову Переселенської сільської ради Кагарлицького району або іншу уповноважену, відповідальну особу припинити право власності на земельну ділянку [PERSON] , який в період часу з 2012 року по теперішній час, на земельній ділянці бур`ян не знищує, а засіває насінням бур`яну їхню земельну ділянку в [ADDRESS] , обґрунтовуючи позов наступним. На підставі Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та зобов`язання відповідно глави 3 ст. 42 повноваження сільського, селищного, міського голови, Переселенської сільської ради лишити права власності на земельну ділянку [PERSON] , який у період з 2012 р. по теперішній час на земельній ділянці бур`яни не знищує та засіває їхню земельну ділянку [ADDRESS] та на зауваження потерпілих [PERSON] та [PERSON] не реагує , постійно обзиває нецензурною лайкою, робить наклеп на їхню сім`ю, намагався вбити, щоб не викликали поліцію та швидку медичну допомогу. 14 вересня 2018 р. позивачем [PERSON] , [PERSON] подано заяву про злочин до ГУ НП в Київській області відносно кримінального правопорушення [PERSON] , який в період часу з 2012 р. по теперішній час, на земельній ділянці, умисно не знищують бур`ян, а вирощують насіння та засіває на їхню земельну ділянку [ADDRESS] та на зауваження потерпілої [PERSON] та [PERSON] не реагує, постійно обзиває нецензурною лайкою, намагається вбити потерпілих [PERSON] та [PERSON] . Зверталися з заявами до колишнього голови Переселенської сільської ради Довгопол М.В., [PERSON] , щоб створити комісію та виїхати за адресою: [ADDRESS] , проте ним вчинено злочин, що передбачено за ст. 364 КК України. 02.10.2018 р. СУ ГУ НП в Київській області відкрили кримінальне провадження № 12018110000000197 за ч. 1 ст. 129 КК України відносно сусіда [PERSON] та було визнано потерпілою та вручено їй пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого. До теперішнього часу нікому підозру не оголошено та обвинувальний акт до суду не спрямовано, тобто поліція та прокуратура не учинили жодної слідчої дії та продовжують скоювати злочин за ст. 28, 365 КК України. 18 грудня 2018 р. СУ ГУ НП в Київській області відкрили кримінальне провадження № 12018110000000755 за ч. 1 ст. 364 КК України відносно кримінального злочину СВ Кагарлицького ВП Обухівського ВП ГУ НП в Київській області [PERSON] , які зловживають службовим становищем, перевищенням службових повноважень по кримінальним провадженням не учинили ніякої слідчої дії, не повідомили особам про підозру, круговою порукою приховали кримінальний злочин вчинений [PERSON] за ч. 1 ст. 129 КК України. 01.03.2019 р. СУ ГУ НП в Київській області відкрили кримінальне провадження № 12019110000000124 за ч. 1 ст. 364 КК України відносно кримінального злочину Кагарлицької місцевої прокуратури: керівника [PERSON] , колишнього [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , знехтувати ст. 36 КПК України. Прокурор здійснює нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування і уповноважений: п. 11 повідомляти особі про підозру. У вищевказаних кримінальних провадженнях потерпілу [PERSON] визнали потерпілою та вручили пам`ятку про процесуальні права та обов`язки потерпілого і тому відповідно п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір» про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади їх посадовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури чи суду. Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Глава 3 ст. 42 Повноваження сільського, селищного, міського голови: П. 4 ч. 1) забезпечує здійснення у межах наданих законом повноважень органів виконавчої влади на відповідній території, додержання Конституції та законів України виконання актів Президента України та відповідних органів влади; 2) організовує в межах, визначених цим Законом, роботу у відповідній раді та її виконавчого комітету. Тобто, відповідач [PERSON] з 2012 р. по теперішній час порушує її права, які підлягають судовому захисту. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, про що в матеріалах є повідомлення про вручення поштового відправлення, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явився без поважних причин. Представник відповідача в особі Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що в матеріалах є довідка про отримання СМС повідомлення, причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що представник відповідача в засідання суду не з`явилася без поважних причин. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши позивача, яка не заперечує проти проведення заочного розгляду та вивчивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини другої\~статті 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з частинами першою, третьою та п`ятою\~статті 158 ЗК України\~земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Стаття 15 ЦК України\~передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в\~статті 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу\~підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема\~статтею 16 ЦК України,\~але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові\~від 12 червня 2013 року у справі №6-32цс13. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 20.01.2012 р. [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] є користувачем житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,2499 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, та 0,0579 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS] . Частиною другою\~статті 373 ЦК України\~передбачено, що право власності на землю гарантується\~Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (частини перша та друга\~статті 103 ЗК України). Інститут земельних відносин добросусідства, є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (частина перша\~статті 158 ЗК України). Відповідно до частин другої та третьої\~статті 158 ЗК України\~виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають\~у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Статтею 125 ЗК України\~передбачено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж в натурі, одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. За пунктом «б» частини першої\~статті 141 ЗК України\~вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом, є однією з підстав припинення права користування земельною ділянкою; порядок вилучення земельних ділянок унормовано\~статтею 149 ЗК України. Відповідно до частини другої, третьої\~статті 152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Правові, організаційні та фінансові засади регулювання суспільних відносин, що виникають у процесі відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності врегульовані\~Законом України від 17 листопада 2009 року № 1559-VI «Про відчуження земельних ділянок, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, які перебувають у приватній власності, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності»\~з подальшими змінами до нього. Цей\~Закон\~було прийнято з метою забезпечення правового захисту інтересів власників земельних ділянок і держави, її економічної безпеки. Принципи відчуження об`єктів права приватної власності для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності закріплені у\~статті 4 цього Закону. Зокрема, у ній зазначено, що фізичні або юридичні особи не можуть бути протиправно позбавлені права приватної власності на земельні ділянки, інші об`єкти нерухомого майна, що на них розміщені. У разі вилучення (викупу) земельних ділянок, які перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності збитки відшкодовують власникам землі і землекористувачам, у тому числі орендарям, відповідні органи виконавчої влади або органи місцевого самоврядування, які прийняли рішення про вилучення (викуп) земельних ділянок. \~\~\~\~ \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За ч.1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В матеріалах справи містяться письмові документи, які надані позивачем до позовної заяви та до уточнених позовних заяв, а саме: заяви про скоєння злочину, ухвали слідчих суддів про невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинення кримінальних правопорушень, Витяги з Єдиного реєстру досудових розслідувань та пам`ятки про процесуальні права потерпілого. У рішенні у справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) від 20 жовтня 2011 року Європейський суд з прав людини підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування», який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик їх помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Також зазначено, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. Стаття 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» у питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. У рішенні в справі «Федоренко проти України» Європейський суд з прав людини від 01 червня 2006 року зазначив про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому у рішенні Європейський суд з прав людини від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції прозахист\~прав людини і основоположних свобод. Згідно зі ст.. 89 ЦПК України \~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 6\~стаття 81 ЦПК). Відповідно до частини 1\~статті 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами про її порушене право, тому суд позивачу відмовляє у задоволення позовних вимогах щодо припинення права власності [PERSON] на земельні ділянки. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed