Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач просить позбавити батьківських прав відповідача по відношенню до його малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , мотивуючи тим, вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням суду у 2015 році. У цьому шлюбі у них народилося двоє дітей. З січня 2014 року позивач не проживає з сім`єю, припинив спілкуватися зі своїми дітьми та матеріально їх утримувати. З березня 2015р. позивачка почала проживати однією сім`єю з [PERSON] , без реєстрації шлюбу, вести спільне господарство, а 26.07.2016р. шлюб між ними зареєстровано. Діти проживають з матір`ю та її чоловіком [PERSON] , відповідач самоусунувся від виховання дітей, не спілкується з ними, не надає матеріальної допомоги, на даний час існує заборгованість зі сплати аліментів, що стягуються з нього рішенням суду. Позивач та її представник надали у судовому засіданні пояснення аналогічні викладеним у позові, у подальшому подали заяви про розгляд справи без їх участі. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації направила до суду заяву, в якій зазначила, що 03.04.2019р. на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації, прийнято рішення про доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав, клопотання про розгляд справи без його участі не подав. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності і про згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача ухвалив розглянути справу заочно, згідно ст.ст.223,280 ЦПК України. З свідоцтв про народження встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] - є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного у місті Києві суду від 14.07.2015р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в розмірі 33 % з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину. 26.07.2016р. між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, від цього шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON] . Із актів обстеження умов проживання дитини від 23.10.2017р. та відповідно від 14.02.2019р. встановлено, що діти ( [PERSON] та [PERSON] ) займають у приватному будинку, де проживає родина (мама [PERSON] , вітчим [PERSON] та їхня спільна дитина [PERSON] ), окрему кімнату на другому поверсі, забезпечені одягом та взуттям на всі сезони, шкільним приладдям, іграшками та книгами. Діти навчаються в школі, відвідують гуртки. Мати [PERSON] перебуває у декретній відпустці, отримує державну соціальну допомогу, [PERSON] працює водієм у приватній фірмі. В родині панує взаєморозуміння, разом проводять своє дозвілля та відпочинок. Із постанови про передачу виконавчого документа від 02.03.2018р. видно, що заборгованість за зі сплати аліментів, що стягуються з [PERSON] на підставі виконавчого листа № 761/11301/15-ц, виданого 12.10.2015р. Шевченківським р/с м. Києва становить 97 238, 39 грн. Згідно із висновком Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 24.04.20149р. є доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , оскільки діти проживають з матір`ю та знаходяться на повному її утриманні, батько не сплачує аліменти, не спілкується з дітьми, не приймає участі у їх вихованні, матеріально не допомагає. У своїх поясненнях [PERSON] вказав, що гр. [PERSON] перешкоджала йому зустрічатися з дітьми, однак не надав жодних доказів про свої спроби спілкуватися з дітьми, на засідання комісії не з`являвся. Таким чином встановлено, що малолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю та вітчимом, відповідач, який є батьком дітей, проживає окремо, самоусунувся від своєї участі як батька у вихованні, розвитку, утриманні дітей і в їх догляді; обов`язки по виплаті аліментів не виконує. Жодних доказів на спростування вказаних позивачем фактів і обставин відповідач суду не подав. Про байдуже ставлення до дитини і до своїх батьківських обов`язків свідчить і позиція відповідача у даній справі, який з`явився до суду на перше засідання, отримав копію позовної заяви з додатками, які йому направлялися поштою, проте повернулися до суду не врученими через закінчення терміну зберігання, судом, надавався відповідачу строк на подання відзиву на даний позов, однак ні відзиву стосовно заперечення проти позбавлення його батьківських прав, ні будь-яких інших доказів, які б підтверджували участь відповідача у вихованні та матеріальному утриманні дітей відповідачем не надано. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Дані обов`язки відповідач не виконував протягом значного часу і без поважних причин. У відповідності до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно ст.164 СКУ батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання обов`язків по вихованню дитини. Згідно висновку районної у місті Києві державної адміністрації - є доцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно дочки Анни та сина [PERSON] , і що це буде відповідати інтересам дітей. За умовами ст. 165СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 11 липня 2017 році Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі М.С. проти України, у якому йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів малолітніх дітей, та вбачає, що мають місце виняткові обставини в розумінні положень Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства», які дають підстави дійти безумовного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і що це буде відповідати саме інтересам дитини. При встановлених у судовому засіданні обставинах суд робить висновок, що відповідач протягом тривалого часу, постійно і без поважних причин, свідомо ухилявся від виконання обов`язків по вихованню малолітніх дітей та їх утриманню. Тому доведено наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Згідно ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного у місті Києві суду від 14.07.2015р. з [PERSON] стягуються аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 33 % з усіх видів його заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на одну дитину, починаючи з 21.04.2015р. та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Питання про зміну розміру аліментів позивачем не заявлено в даному позовному провадженні, а тому судом не розглядається.

Outcome: approved