Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з цим позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 13 квітня 2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов зазначеного договору позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за користування кредитними коштами, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме: не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків. У звязку з цим, станом на 30 квітня 2017 року виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 35910,82 грн., в тому числі 2746,16 грн. заборгованість за кредитом; 27887,43 грн. заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3091,00 грн. заборгованість за пенею та комісією; 500,00 грн. заборгованість зі штрафу (фіксована частина); 1686,23 грн. заборгованість зі штрафу (процентна складова). Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання двічі не з'явилася, будучи належним чином повідомленою в порядку ч.5 ст.74 ЦПК України про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила, заперечень проти позову не подала. Відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки у судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню з наступних підстав, Наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року позивач затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, в преамбулі яких зазначено, що ПАТ КБ «Приватбанк», діючи на підставі відповідної ліцензії Національного банку України, публічно пропонує широкому та необмеженому колу осіб можливість отримання банківських послуг, для чого публікує Умови та правила надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір). Затвердженням та публікацією в мережі Інтернет Умов та Правил позивач в порядку ст.641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг. Судом встановлено, що 13 квітня 2010 року відповідач подав позивачу власноруч підписану Заяву позичальника за запропонованою позивачем стандартною формою, в якій висловив бажання на видачу кредиту та своїм підписом підтвердив свою згоду з Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами та погодився їх виконувати. У той же день заява відповідача була прийнята представником позивача, про що є відповідний запис у заяві. Таким чином, між позивачем та відповідачем з дотриманням вимог, передбачених ст.ст.6, 626-629, 634, 638-642, 1054-1057 ЦК України, був укладений Договір про надання банківських послуг, умови якого визначені Умовами та Правилами, внаслідок чого між сторонами виникли, в тому числі, кредитні зобовязання (надалі Договір). З часу укладення договору відповідач користувалася кредитними коштами, однак своєчасно зобовязання з повернення сум кредиту та відсотків за користування ним не виконувала. Факт виникнення між позивачем та відповідачам кредитних відносин підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Як випливає з виписки про рух коштів з рахунку відповідача, починаючи з дати видачі кредитної картки відповідач почав використовувати кредитні кошти в межах встановленого позивачем кредитного ліміту, а також періодично поповнював кредитний рахунок шляхом внесення готівки через термінали самообслуговування. Останній раз відповідач здійснив поповнення кредитного рахунку 08.09.2014 року на суму 530,00 грн. Після цього відповідач припинив користуватись новими кредитними коштами і розмір заборгованості по основній сумі кредиту - 2746,16 грн., склався 30.04.2014 року, і залишається незмінним. Оскільки відповідач не оспорює розмір заборгованості з повернення основної суми кредиту в сумі 2746,16 грн., і це відповідає матеріалам справи, суд вважає цю обставину встановленою. Стосовно заборгованості по процентах за користування кредитом суд вважає, що заявлена позивачем сума у розмірі 27887,43 грн. є необґрунтованою, з огляду на таке. Як зазначено вище, остаточно заборгованість щодо основної суми кредиту у розмірі 2746,16 року грн. склалась станом на 30.04.2014 року, а внесення відповідачем останнього у часі платежу у розмірі 530,00 грн. на це вплинуло, оскільки ці кошти були враховані позивачем по інших видах платежів. Заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами накопичувальним підсумком станом на 08.09.2014 року складала 615,95 грн., про що зазначив позивач у власному розрахунку позовних вимог. Виходячи з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами станом на час утворення остаточної заборгованості, - 30,00% річних, за період з 09.04.2014 року по 30.04.2017 року (дату, станом яку заявлені позовні вимоги) сума процентів за користування кредитом накопичувальним підсумком становить 2471,55 грн. ((2746,16 грн. х 30/100) х 3 роки). З огляду на це, вимоги про стягнення процентів можуть бути задоволені лише частково\~ на суму 3362,11 грн. (2471,55 грн. + 615,95 грн.). Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача суми в розмірі 3091,00 грн., суд виходить з такого. В тексті позовної заяви зазначено, що сума у розмірі 3091,00 грн. - це заборгованість за пенею та комісією, а у розрахунку заборгованості що це сума власне комісії. Усунути цю розбіжність під час судового розгляду не виявилось можливим через неявку представника позивача. Згідно довідки про умови кредитування, сторони узгодили, що пеня складається з двох частин: перша 0,24% від суми заборгованості за кожен день прострочення, друга у твердій грошовій сумі 50,00 грн. за перший місяць прострочення, а за кожний подальший 100,00 грн. на місяць. Водночас ця Довідка не містить розміру комісії, нарахованої позивачем. Умови та Правила надання банківських послуг, актуальні на час отримання відповідачем кредитної картки, а так само на час виникнення остаточної заборгованості, які розміщені на офіційній сторінці позивача в Інтернеті, також немає відомостей про щомісячну комісію в розмірі 100,00 грн. Таким чином, щомісячні нарахування у розмірі 100,00 грн. у різних документах позивача зазначаються як різні за своєю правовою природою грошові зобовязання. В позовній заяві не зазначено, яким пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, передбачено нарахування та стягнення комісії у розмірі 100,00 грн. Разом з цим, суд звертає увагу, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності. В даному ж випадку, як свідчить розрахунок позовних вимог, позивач почав нараховувати так звану комісію лише з жовтня 2014 року - періоду, коли почала формуватися заборгованість відповідача, тобто явно має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобовязань, що не передбачено чинним законодавством України. Крім того, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. З огляду на це, суд вважає нарахування позивачем пені в твердій грошовій сумі таким, що суперечить поняттю та правовій природі пені, оскільки за ст. 549 ЦК України пеня може обчислюватись виключно у відсотках від суми заборгованості. Інакше вона нічим не відрізнятиметься від штрафу. Отже, нарахована позивачем сума у розмірі 3091,00 грн. не підлягає стягненню, оскільки не є ані пенею, ані комісією. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 2186,82 грн. підлягають задоволенню лише частково, виходячи з такого. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що у разі порушення строків платежу по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, боржник сплачує штраф, що складається з твердої суми у розмірі 500,00 грн., та суми, що розраховується як 5% від заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Позивач нарахував процентну складову штрафу у розмірі 1686,23 грн. як 5% від суми, що складається з заборгованості по основній сумі кредиту, нарахованим процентам та пені і комісії. Однак такий розрахунок суперечить встановленим судом фактам та чинному законодавству (оскільки фактично штраф нарахований в тому числі на суму, яку позивач вважає пенею), тому вказана процентна складова штрафу має складати 305,41 грн. ((2746,16 грн. + 3362,11 грн.) х 5%), а всього штраф має складати 805,41 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст.ст.6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054-10561 ЦК України,

Outcome: partial