Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій посилаючись на невиконання відповідачкою своїх зобов'язань за кредитним договором, укладеного з нею 19.07.2004 року, просив ухвалити судове рішення про стягнення з неї на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» кредитну заборгованість у загальному розмірі 20397 грн. 22 коп. та судові витрати, понесені при розгляді вказаної справи. В судове засідання представник позивача не з'явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про можливість розгляду справи за своєї відсутності, заявлені позовні вимоги підтримав і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить розписка про вручення їй судової повістки. Приймаючи участь в попередніх судових засіданнях, остання позовні вимоги не визнавала, наголошуючи на тому, що заяву про відкриття рахунку та видачу кредитних коштів взагалі не підписувала, відповідно ні з Умовами про надання банківських послуг, ні з Правилами використання платіжною карткою та Тарифами банку вона не ознайомлювалася, підкреслила, що сам бланк заяви про видачу кредитних коштів містить дуже багато неточностей щодо її дійсних анкетних даних, зокрема: її освіти; кількості дітей; посади, місця та стажу роботи, терміну проживання, що додатково ставить під сумнів дійсність вказаного договору. Проте, не заперечувала, що користувалася кредитною карткою банку знімаючи з кредитного рахунку грошові кошти, які в міру можливості погашала, визнала заборгованість за тілом кредиту у розмірі 4000 грн. Посилаючись на відсутність її волевиявлення на укладання вказаного кредитного договору, просила у задоволені позову відмовити. Дослідивши письмові докази, суд приходе такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що 19.07.2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у розмірі 4000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до умов та правил надання банківських послуг, [PERSON] зобов'язана погашати заборгованість по кредиту щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості за графіком погашення кредиту та відсотків. За порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, позичальник сплачує кредитору фіксований штраф у розмірі 500 грн. та 5% від суми простроченого платежу та відсотків, що передбачено положеннями п. 8.6 зазначених умов. Згідно вимог ст. ст. 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідачка в порушення умов кредитного договору не виконала зобов'язання по сплаті кредиту та відсотків, в результаті чого, відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 19.07.2004 року, станом на 31.05.2011 року, сума заборгованості склала 20397,22 грн., що включає в себе: 10188,43 грн. заборгованості за кредитом, 8761,30 грн. заборгованості по відсоткам за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 947,49 грн. штрафу (процентна складова). В той же час, відповідно до висновку, проведеної у справі за клопотанням відповідачки, судової почеркознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз № 1102 від 11.09.2012р., підпис від імені [PERSON] у графі «Підпис» анкети - заяви про отримання кредиту від 19.07.2004 року виконаний не самою [PERSON], в іншою особою. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою для недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним тощо. Відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. За ст. 1055 ЦК України, кредитний договір повинен бути укладений між сторонами в письмовій формі. За ст. 207 цього Кодексу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В супереч вимогам ст.ст. 10, 60 ЦПК України представник позивача не надав жодного доказу на спростування висновку експертизи, не заявив клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи у разі незгоди з висновками проведеної експертизи. Твердження представила позивача на отримання відповідачкою [PERSON] кредитних коштів та їх деякий час погашення нею кредиту, не може бути достатнім доказом того, що остання погодилася укласти кредитний договір саме на тих умовах, які зазначені в спірному договорі. З огляду на наведене, суд вважає встановленим, що [PERSON] не підписувала вищезазначений кредитний договір, підпис від імені клієнта вчинений не нею, а іншою особою без дотримання положень ст. 207 ЦК України, а також за відсутності належної довіреності, наданої за правилами статей 244, 245 ЦК України, отже його не можна вважати таким, що вчинений у формі, встановленій законом, а відтак є таким, що суперечить вимогам Глави 71 ЦК України. Доведений при судовому розгляді справи факт не підписання [PERSON] кредитного договору (заяви про відкриття кредитного рахунку) від 19.07.2004 року, свідчить про відсутність її волевиявлення на укладення даного договору та не досягнення її згоди з усіх істотних умов договору, а відтак, відповідно до приписів ч.1 ст. 638 ЦК України, такий договір є неукладений. Проте, при цьому, позивач не обмежений правом, з застосуванням положень ст. 216 ЦК України, на звернення до суду з вимогами, які передбачені главою 83 книги п'ятої ЦК України. За таких обставин, суд приходе до висновку про те, що позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволенню не підлягає. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем у зв'язку з розглядом справи, належить віднести на його рахунок. При цьому з позивача слід стягнути на користь відповідача судові витрати, понесені останнім на оплату судово-почеркознавчої експертизи, у розмірі 589,20 грн.

Outcome: approved