Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в суд з вищезазначеним позовом, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного договору № MKL6GA00000031 від 13.05.2008 року [PERSON], отримав кредит у розмірі 41575,00 доларів США, з кінцевим терміном повернення 12.05.2020 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між позивачем та [PERSON]І, 15.05.2008 року було укладено договір іпотеки, згідно якого останній надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: домоволодіння загальною площею 212,88 м?, житловою площею 98,50 м?, яке розташоване за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Дубрівка, будинок № 11, що належить йому на праві власності. В порушення умов кредитного договору [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконував у звязку з чим утворилась заборгованість. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2010 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення та виселення - задоволено частково. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором MKL6GA00000031 від 13.05.2008 року в розмірі 38376,91 доларів США, звернути стягнення на дім та земельну ділянку які розташовані за адресою: Закарпатська область, Ужгородський район, с. Дубрівка, будинок № 11, шляхом продажу вказаних предметів іпотеки. В частині виселення та зняття з реєстрації відповідача - відмовлено. На підставі наведеного позивач просив суд виселити відповідача, [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у вищевказаному домоволодінні. У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги, та просив висилити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у житлового будинку, що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Центральна, № 11. Так, заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.11.2014 року, уточнені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» були задоволені, та виселено [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які зареєстровані та/або проживають у житловому будинку, що знаходиться за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Без назви, № 11. Після чого, на підставі заяви [PERSON], яка виступає в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], про перегляд заочного рішення від 21.03.2016 року, вищевказане заочне рішення було скасовано, а справу призначено для розгляду. В судовому засіданні представник позивача, [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила суд їх задовольнити, вказуючи, що вимога позивача про виселення є законною та обґрунтованою. Представник відповідача [PERSON], яка виступає в своїх інтересах та інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], заперечила проти задоволення позову та зазначила, що у відповідності до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зазначаючи, що відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення, посилаючись, що дана правова позиція була викладена Колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 10 жовтня 2016 року. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представник третьої особи органу опіки і піклування, в судове засідання не зявився, надавши суду заяву, про розгляд справи без участі третьої особи, та додаючи листа начальника служби у справах дітей Ужгородської районної адміністрації Закарпатської області від 24.01.20147 року № 83/12/01-14, в якому вказано, що основним законом, який регулює охорону дитинства в нашій державі, є [PERSON] України «Про охорону дитинства», норми якого кореспондуються з нормами Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВР України від 27 лютого 1991 року, в якій встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, відповідно до статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомою майна. Правочини, які не можуть вчиняти батьки без дозволу органів опіки та піклування, відповідно до ст. 177 Сімейного кодексу України є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься, зокрема, і право користування жилим приміщенням, оскільки відповідно до ч. 2, 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сімї наймача або власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. А тому, враховуючи наведене, служба у справах дітей Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області заперечує проти виселення сімї відповідача з будинку, де проживають неповнолітні діти. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. 13 травня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № MKL6GA00000031, згідно якого останньому надано кредит у вигляді неповоротної кредитної лінії в розмірі 41575,00 доларів США, строком до 12.05.2020 року, включно, зі сплатою відсотків за його користування в розмірі 15% річних. За умовами договору, позичальник взяв на себе зобов'язання повертати кредит та відсотки за його користування, сплатити винагороду (комісію) в строк та в порядку, встановленому договором, а саме щомісячно починаючи з наступного місяця в період сплати, а саме з 20 по 25 число кожного місяця, Позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі не менше 653,32 доларів США для погашення заборгованості за договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії згідно графіку. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов Договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставиться. 15.05.2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № MKL6GA00000031 від 13.05.2008 року, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2031, відповідно до якого іпотекодавець передав іпотекодержателю об'єкт нерухомого майна домоволодіння загальною площею 212,88 м?, житловою площею 98,50 м?, яке розташоване за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Без назви, № 11, що належить йому на праві власності. Укладений між сторонами договір іпотеки від 13.05.2008 року відповідає вимогам ст.ст. 203, 205, 208, 209 ЦК України щодо його форми, змісту та нотаріального посвідчення. На момент укладення даного правочину малолітні (неповнолітні) діти в житловому будинку, який є предметом іпотеки, зареєстровані не були і не проживали, дане майно не перебувало у власності останніх, а тому згоди органу опіки і піклування на укладення договору не була необхідною. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги з основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. В судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № MKL6GA0000003, ПАТ КБ «ПриватБанк» скористалось наданим йому правом, звернулось до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення та виселення. 13 липня 2010 року Ужгородським міськрайонним судом у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення та виселення № 2п-5056/10 було ухвалено рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № MKL6GA0000003 від 13.05.2008 року в розмірі 295502,21 грн., звернуто стягнення на дім та земельну ділянку, які розташовані за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Без назви, № 11, шляхом продажу предметів іпотеки., у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виселення усіх мешканців, з зазначеного домоволодіння було відмовлено. У відповідності до ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК Української РСР, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до листа ПАТ КБ «Приватбанк» від 12 квітня 2014 року [PERSON]запропоновано добровільно звільнити нерухоме майно а саме: домоволодіння загальною площею 212,88 м?, житловою площею 98,50 м?, яке розташоване за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Без назви, № 11 разом з усіма незареєстрованими у предметі іпотеки членами сімї та іншими мешканцями.\~ Доказів отримання [PERSON] вимоги про виселення, представником позивача суду не надано. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК Української РСР, встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Згідно договору іпотеки від 15 травня 2008 року, укладеного між позивачем та [PERSON], який було посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] у м. Ужгороді, домоволодіння (загальною площею 212,88 м?, житловою площею 98,50 м?.), яке розташоване за адресою: Ужгородський район, с. Дубрівка, вулиця Без назви, № 11, належить на праві приватної власності іпотекодавцю на підставі свідоцтва права власності на нерухоме майно виданого Дубрівською сільською радою 01.08.2006 року на підставі рішення зазначеної сільської ради, від 24.03.2000 року за № 1129488 (а.с.15). З довідки наданої виконкомом Дубрівської сільської ради № 290 від 24.06.2016 року слідує, що у розпорядженні Виконавчого комітету ради відсутнє житло для надання в постійне користування особам в порядку ч. 2 ст. 109 ЖК України ( а.с. 152). Таким чином, враховуючи, що в іпотеку передано житло, яке було придбане не за рахунок отриманих кредитних коштів, тому суд вважає, що відсутні підстави для виселення та зняття з реєстраційного обліку відповідачів із зазначеного домоволодіння без надання їм іншого постійного житла. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18 березня 2015 року № 6-39цс15, згідно якої за змістом статей 39,40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло тільки у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Крім того, судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 13 липня 2010 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення та виселення (справа № № 2п-5056/10, т. 1, а.с. 20-23), у задоволенні вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо виселення усіх мешканців, з зазначеного домоволодіння було відмовлено.

Outcome: dismissed