Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффазен Банк Аваль» в особі представника звернувся з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Чаладзе Г.О., [PERSON] , Управління Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Департаменту ДР МЮУ та Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради про визнання недійсними документів. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року в порядку ст. 55 ЦПК України позивача ПАТ «Райффазен Банк Аваль» було замінено на правонаступника ТОВ\~«Фінансова компанія «Форінт». Згідно позовних вимог просив суд, оскільки господарськими судами всіх інстанцій визнано недійним аукціон від 26.06.2013 року, за результатами якого 26.06.2013 було складено протокол №1 та визнано переможцем [PERSON] , то наслідком цього має бути визнання недійсними актів передання права власності на куплене нерухоме майно від 26.06.2013 року. Визнати недійсними свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажі провадженні у справі про банкрутство, серія та номер: ВТІ №949128 за №1173 виданий 15.07.2013, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О.; Свідоцтво про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажі майна в провадженні у справі про банкрутство, серія та номер: ВТІ №949127 за №1170 виданий від 15.07.2013, видавник: приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу Чаладзе Г.О. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3949445 від 15.07.2013. Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 3948864 від 15.07.2013. Стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , підтримав позовні вимоги і просив суд їх задовольнити. Представник відпоідача [PERSON] , - [PERSON] , просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші учасники в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, що позивач, посилаючись на судові рішення у господарській справі, якими визнано недійсними результати аукціону, оскаржує акти передання права власності на куплене нерухоме майно, просить визнати недійсними свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні. Зокрема, AT «Райффайзен Банк Аваль» не є іпотекодержателем стосовно нерухомого майна відповідно до Закону України «Про іпотеку». Банк у ході судового розгляду посилався на постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 09.03.2016 року по справі № 904/8745/15. При цьому, даним судовим рішенням встановлено, що 06.12.2012 року Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області по справі №38/5005/5057/2012 було скасовано обтяження та заборони відчуження нерухомого майна. Відповідно до інформаційної довідки, відсутній запис про Банк як про іпотекодержателя, на що також у своїх запереченнях по даній справі звертала увагу [PERSON] . Також, відсутні відомості про іпотеку та заборону відчуження, у зв`язку з відсутністю державної реєстрації прав банка як іпотекодержателя відносно спірного майна, а також реалізацією на аукціоні майна звільненого від будь-яких заборон та обтяжень, спірне нерухоме майно, придбане [PERSON] , не є предметом іпотеки за договором іпотеки. Судом також встановлено, що позивач просить: визнати недійсними акти передання права власності на куплене нерухоме майно; визнати недійсними свідоцтва про придбання нерухомого майна на аукціоні при продажі майна в провадженні у справі про банкрутство; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Акти передання права власності на спірне майно приймались за результатами проведення аукціону в межах справи про банкрутство. При цьому, в межах справи про банкрутство, а також під час оскарження аукціону по справі № 904/8745/15 вимоги щодо оскарження актів позивачем не заявлялось. Враховуючи, що провадження у справі про банкрутство припинено, оскаржити окремо акти, оформлені за результатами аукціону, неможливо. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц звертає увагу на те, що «рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача». Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Реалізуючи передбачене ст.64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Відповідно до ст.15, ч.2 ст.16, ч.1 ст.20 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Так, відповідно до п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є зокрема диспозитивність. Яка відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Із змісту ч. 2 ст.5 ЦПК України вбачається, що суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону лише у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду. З наведеного вище випливає, що суд позбавлений за своїм розсудом визначати інший спосіб захисту права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду якщо законом чи договором передбачено інший спосіб захисту ніж той який особа обрала при зверненні до суду. Зокрема ч.2 ст.16 ЦК України встановлено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже звертаючись до суду позивачем на свій розсуд було обрано спосіб захисту свого права згідно ч.2 ст.16 ЦК України. Суд вважає, що спосіб захисту права, що обрав позивач передбачений вищенаведеними нормами закону є неєфективним засобом захисту, і є таким, що не відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення, наслідкам, спричиненим цим порушенням. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позивач виконав обов`язок по доведенню обставин, на які посилається як на підставу своїх вимог, тому позов не підлягає задоволенню. Судові витрати суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed