Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приват Банк», звернувся до суду з позовом до [PERSON], з про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення зі зняттям з реєстраційного обліку. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що 30.01.2008 р. на підставі договору про іпотечний кредит № K2S4GІ0000003115 надав відповідачу кредит у розмірі 585000 грн. для придбання квартири, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення коштів 30.01.2038 р.. Умовами кредитного договору передбачено погашення позичальником кредиту, відсотків, комісії та інших виплат щомісяця в період сплати, шляхом надання банку грошових коштів (щомісячних платежів). 30.01.2008 р. відповідач у забезпечення виконання кредитних зобов»язань за договором іпотеки б/н передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS], загальною площею 46,60 кв. м, житловою площею 29,90 кв. м, належну йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, за обумовленою сторонами початковою ціною в сумі 786000 грн. 00 коп.. У зв'язку з порушенням відповідачем зобов'язань за умовами кредитного договору, станом на 23.02.2015 р. склалась заборгованість в загальній сумі 2006731 грн. 25 коп., у тому числі заборгованість: за кредитом у сумі 584289 грн. 44 коп.; за процентами у сумі 748014 грн. 99 коп.; нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов» в сумі 674426 грн. 82 коп.. Невиконання кредитних зобов»язань надало право банку на дострокове повернення всієї суму боргу, та задоволення вимог за основним зобов'язанням звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення від імені іпотекодавця будь-яким способом з іншою особою - покупцем договору купівлі - продажу за обумовленою початковою ціною в сумі 786000 грн., з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності та дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість, з можливістю здійснення всіх дій, необхідних для продажу предмета іпотеки відповідно до повноважень та умов, передбачених застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки. Звернення стягнення на іпотечну квартиру передбачає одночасне виселення відповідача та інших осіб, що проживають з ним, зі зняттям з реєстраційного обліку. Відповідач належно повідомлений про усунення порушення зобов»язань за кредитним договором, наслідки невиконання та попереджений про добровільне звільнення квартири. Позивач просив позов задовольнити. У судове засідання представник позивача на підставі довіреності [PERSON] не з»явився , подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав з підстав наведених в заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач, [PERSON] у судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, причину неявки до суду не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ( ст. 610 ЦК). Договір є обов'язковим для виконання сторонами ( ст. 629 ЦК ). Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу ( ч.2 ст. 1050 ЦК). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору ( ч., ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК ). Суд установив, що 30 .01.2008 р. ПАТ КБ «Приват Банк» на підставі договору про іпотечний кредит № K2S4GІ0000003115 надав відповідачу кредит у сумі 585000 грн., під процентну ставку за користування кредитними коштами у розмірі 15,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30.01.2038 року (а.с.16-22). Погашення заборгованості за цим договором здійснюється щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 7494 грн. 55 коп. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсотками, винагороди. При порушенні зобов»язань по погашенню кредиту, передбачених п. 5.3.2. повернути кредит в сумі , вказаній у п.1.1. цього договору , своєчасно сплачувати відсотки за користування кредитом, у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов»язань за уим договором сплатити штрафні санкції та інші платежі, у строки та на умовах, що визначені цим договором. П. 5.3.3. у разі порушення умов цього договору та/або іпотечного договору на вимогу кредитора достроково повернути кредит з одночасною сплатою нарахованих відсотків за користування кредитними коштами , штрафних санкцій, комісійної винагороди за надання фінансового інструменту згідно п. 1.1., відсотки згідно п. 4.1. цього договору в разі, якщо дострокове погашення відбувається в межах строку, передбаченого п. 4.1. цього договору. Відповідач взяті на себе зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконував, несвоєчасно та не в повному розмірі сплачував кредит, проценти і винагороду. У зв'язку з порушенням зобов'язань за умовами кредитного договору станом на 23.02.2015 р. склалась заборгованість в загальній сумі 2006731 грн. 25 коп., у тому числі заборгованість: за кредитом у сумі 584289 грн. 44 коп.; за процентами у сумі 748014 грн. 99 коп.; нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов» в сумі 674426 грн. 82 коп.( а. с. 7-10 ). 30.01.2008 року у забезпечення виконання кредитних зобов»язань сторони уклали іпотечний договір № K2S4GІ0000003115, за умовами якого відповідач передав банку в іпотеку двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 46,60 кв. м, жилою площею 29,90 кв. м, придбану ним на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.01.2008 р. за реєстровим № 279, та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 30.01.2008 р. за № 2660856, обумовленою первісною вартістю в сумі 786000 грн. ( а. с. 28-31). Пунктом 3.2. іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов»язання в цілому або в частині , а також у інших випадках , передбачених цим договором , договором про іпотечний кредит або чинним законодавством , іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки в порядку , передбаченому цим договором та чинним законодавством. Відтак, невиконання боржником кредитних зобов»язань обумовило можливість звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону, а саме: у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частина 3 зазначеної статті передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору, іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Відтак, додержання процедури попередження є обов'язковим для випадку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (ст. 36 Закону), який є лише одним із трьох основних, передбачених ч. 3 ст. 33 цього Закону, способів звернення стягнення на предмет іпотеки (за рішенням суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 37 постанови від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що невиконання вимог частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» про надіслання іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги про усунення порушення зобов'язання не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду (на відміну від інших способів звернення стягнення (частина третя статті 33 цього Закону), оскільки іпотекодавець у судовому засіданні має можливість заперечувати проти вимог іпотекодержателя, що відповідає положенням статті 124 Конституції України. Відсутність у справі доказів про отримання відповідачем письмової вимоги при наявності факту несплати боргових зобов'язань, з урахуванням змісту договору та норм чинного законодавства, не позбавляє позивача права розпочати процедуру звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. 09.11.2012 р. позивач надіслав відповідачу письмову вимогу за вих. № 30.1.0.0/2-В710 про усунення порушення зобов»язань за кредитним договором у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги, і добровільно звільнити квартиру, що є предметом іпотеки, яку він отримав і залишив без виконання ( а. с. 11). Пунктом 22 договору іпотеки передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. п. 16.7.1., 16.7.2., 16.9. цього договору, відповідно до розділу V Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або виконавчого напису нотаріуса, або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Частиною 3 ст. 36 Закону України «Про іпотеку» визначено, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема: право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя, що суд повинен ураховувати при вирішенні спору згідно вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК щодо диспозитивності цивільного судочинства. Проте, право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки від свого імені за рішенням суду прямо передбачене в Законом України «Про іпотеку» (ч. 1 ст. 38, абз. 4 ч. 1 ст. 39 ) і будь-яке окреме уповноваження іпотекодавця для цього не потрібне (ч. 5 ст. 38). Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів України поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Частиною 2 ст. 16 ЦК визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес способом, який може бути встановлений договором або законом. При вирішенні спору щодо надання права на одержання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість суд ураховує, що ні актами цивільного законодавства, ні договором іпотеки такий спосіб захисту іпотекодержателем цивільних прав не передбачений, до того ж усі необхідні документи витренувались та перевірялись нотаріусом при посвідченні цього договору. Крім того, право іпотекодержателя укласти договір купівлі-продажу за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд, яке міститься в застереженні про задоволення вимог, є нікчемним, оскільки не відповідає ні загальним засадам, ні нормам цивільного законодавства, яке передбачає і відповідальність іпотекодержателя за порушення процедури продажу, у тому числі вимоги здійснити продаж будь - яким способом. Так, відповідно до положень ст. 38 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити, зокрема іпотекодавця про свій намір укласти цей договір. Іпотекодержатель здійснюються продаж предмета іпотеки від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог шляхом продажу, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Ціна продажу встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Іпотекодержатель несе відповідальність перед іпотекодавцем за відшкодування різниці між ціною продажу предмета іпотеки та звичайною ціною на нього. Іпотекодавець має право виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та з наслідками, встановленими статтею 42 цього Закону. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України у п. 42 постанови від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Частиною ч. 3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що суд має право відмовити в задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю й не змінює обсяг його прав. Пленум Вищого спеціалізованого суду України у п. 41 постанови від 30.03.2012 р. № 5 N 5 роз»яснив, що оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Суд дійшов висновку, що зазначене положення закону не підлягає застосуванню, ураховуючи, що на теперішній час заборгованість за кредитним договором значно перевищує оцінену вартість предмета іпотеки, непогашення кредиту позичальником і несплата процентів за користування кредитними коштами протягом тривалого часу завдає збитків позивачу, змінює обсяг його прав у частині ризику неповернення всієї суми боргу за рахунок обтяженого майна, тому конкретна спірна ситуація не підпадає під зміст цього оціночного поняття, застосування якого суперечить загальному змісту й призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини, ураховуючи співмірність заборгованості з вартістю іпотечного майна. Відповідно до ч. 2 ст. 39, ч. ч. 1, 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 43 постанови від 30.03.2012, № 5 роз»яснив, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Вирішуючи спір в частині виселення, суд виходить з того, що лист - вимога позивача про усунення порушення зобов»язань від 13.06.2012 р. за вих. № 30.1.0.0/2 не може вважатись повідомленням про виселення з іпотечного житла у розумінні ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», в якому йдеться мова про те, що у разі неповернення кредиту протягом 30 днів банк розпочне процедуру звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто на момент направлення цього листа не було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а також ураховує, що обов»язковість письмової вимоги про добровільне звільнення житла стосується позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, в той час як вирішення питання виселення щодо невизначеного кола осіб законом не передбачено. Проте, суд не може не зважити й на те, що відповідно до ч. 9 ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодавця виконати основне зобов'язання протягом тридцятиденного строку, вказаного в частині першій цієї статті, згідно з умовами та наслідками, встановленими ст. 42 цього Закону, зокрема, припиненням реалізації предмета іпотеки, а умови договорів, що обмежують це право боржника, є недійсними. Крім того, відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про передчасність позовних вимог позивача щодо виселення відповідача та інших осіб зі зняттям з реєстраційного обліку. Крім того, як убачається з ксерокопії паспорта, з 22.09.2004 р. відповідач перебуває на реєстраційному обліку місця проживання в м. Луцьку, пр. Соборності, 7, кв. 228, не надавши відомостей щодо належності житла за цією адресою ( а. с. 33). Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази повинні бути належними та допустимими згідно вимог ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені та підлягають задоволенню частково, у частині звернення стягнення заборгованості відповідача перед позивачем за кредитним договором № K2S4GІ0000003115 від 30.01.2008 р. на загальну суму 2006731 (два мільйони шістсот сім тисяч тридцять одна) гривня 25 (двадцять п»ять) копійок, з яких за: кредитом - за кредитом у сумі 584289 грн. 44 коп.; за процентами у сумі 748014 грн. 99 коп.; нарахована пеня за несвоєчасність виконання зобов» в сумі 674426 грн. 82 коп., - на предмет іпотеки за договором про іпотечний кредит від 30.01.2008 р., а саме: двокімнатну квартиру № 42, загальною площею 46,60 кв. м, житловою площею 29,90 кв. м, розташовану на вул. М. Гречка, 12Д в м. Києві, шляхом застосування процедури продажу, передбаченої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», з надання банку права на укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки від свого імені з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, та також всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу, за початковою ціною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, у задоволенні решти позовних вимог відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати від сплати судового збору в сумі 342 грн. 10 коп. пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного, ст. 124 Конституції України, ст. ст. 15, 16, 192, 209, 210, 525, 526, 530, 549 -551, 610, 629, 1050, 1054 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35, 36, 38, 39, 40, 42 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 9, 109 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. п. 10 - 12, 37, 42, 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 р. № 5,

Outcome: partial