Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-04 00:00:00

Позивач просить визнати недійсною додаткову угоду від 30.07.2015 р. до договору оренди землі від 02.08.2012 р., зареєстрованого 11.10.2012 р. за №682580004003461. Позовні вимоги мотивовані тим, що цю додаткову угоду до договору позивач не підписував, а підпис під договором належить іншій особі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що така додаткова угода укладена завчасно задовго до закінчення строку дії договору оренди. Оскільки договір оренди був укладений строком на 5 років до 2017 р., а додаткова угода на строк до 2027 р. починаючи з дати набрання чинності додатковою угодою, то жодного виконання додаткової угоди позивач не отримував. Відповідач явку уповноважених представників у судові засідання не забезпечив, надавши заперечення проти позову заявою від 22.11.2016 р. просив розглядати справу без свого представника. У запереченнях відповідач покликається на фактичне укладення додаткової угоди, її реєстрацію в Єдиному державному реєстрі прав та обтяжень на нерухоме майно 30.05.2016 р. за №14719448. Ствердив, що у 2015 та 2016 р.р. позивач отримував орендну плату за використання земельної ділянки, що свідчить про дійсне волевиявлення позивача на укладення оскаржуваного правочину. Розглянувши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. Позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського вробництва площею 1,8605 га кадастровий номер 6825888800:03:018:0061, розташованої на території Томашівської сільської ради на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2004 р. №2657, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю ХМ№108319, зареєстрованого 16.11.2004 р. за №010476502032 в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю. Сторонами визнано, що 02.08.2012 р. між позивачем (орендодавець) та відповідачем (орендар) був підписаний договір оренди землі, зареєстрований 11.10.2012 р. за №682580004003461, згідно із яким в оренду відповідачу надано зазначену земельну ділянку строком на 5 років. З матеріалів справи вбачається, що між тими ж сторонами, до спливу строку оренди, передбаченого договором від 02.08.2012 р., а саме 30.07.2015 р. була датована оскаржувана додаткова угода до вказаного договору оренди землі між тими ж сторонами, щодо тієї ж земельної ділянки, згідно із якою цей договір діє до 11.10.2027 р., починаючи з дня набрання чинності цим договором (з моменту державної реєстрації права оренди в порядку, передбаченому законодавством) (п. 3.1.). Ця додаткова угода була зареєстрована в Єдиному державному реєстрі прав та обтяжень на нерухоме майно 30.05.2016 р. за №14719448, що визнано відповідачем у запереченнях. Позивач покликається на те, що таку додаткову угоду він не підписував, а про її існування довідався лише у 2016 р., що підтверджує заявою від 05.07.2016 р. З матеріалів справи вбачається, що оригінал додаткової угоди був отриманий лише в ході розгляду справи на вимогу суду. Згідно із ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як на підставу недійсності договору позивач покликається лише на відсутність вільного волевиявлення на укладення договору, невідповідність додаткової угоди його внутрішній волі. Зазначене підтверджується матеріалами справи. Висновком експерта №28п від 20.03.2017 р. встановлено, що досліджуваний підпис в додатковій угоді від 30.07.2015 р. до договору оренди землі від 02.08.2012 р., укладеного між [PERSON] та ТзОВ «Енселко-Агро», зареєстрованого 11.10.2012 р. за №682580004003461, від імені [PERSON] виконаний не нею, а іншою особою. Належних доказів зворотнього суду не надано. Покликання відповідача на те, що про фактичне укладення цієї додаткової угоди та погодження її істотних умов свідчить прийняття позивачем виконання зі сторони відповідача, не заслуговує на увагу, враховуючи, що у період 2015, 2016 р.р. ще тривав строк дії основного договору оренди землі, датованого 02.08.2012 р.. Подані відповідачем картки рахунку, видаткові касові ордери, відомість на виплату коштів не містять посилань на підстави таких виплат. У той же час, з поданих відповідачем вставного аркушу до додатка, списку згрупованих поштових переказів електронних, відомості видач орендної плати продукцією / послугами за 2016 р. вбачається посилання як на підставу таких виплат не на оскаржувану додаткову угоду, що за змістом повторює базовий договір оренди, а на основний договір оренди від 02.08.2012 р.. Зазначене свідчить, що додаткова угода сторонами не виконувалась, а продовжувався виконуватись договір оренди від 02.08.2012 р.. При цьому, згідно із п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Відтак, наявність підстав, передбачених у ст. ст. 203, 215 ЦК України для визнання оскаржуваного договору недійсним була доведена у встановленому порядку належними доказами. Враховуючи наведене, позов слід задовольнити. Згідно із ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати, включаючи суму витрат на проведення експертизи, покладаються на відповідача.

Outcome: approved