Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач Південний районний центр зайнятості м. Запоріжжя звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача 11\~404 грн. 23 коп. незаконно отриманої допомоги по безробіттю (з урахуванням уточненої позовної заяви від 13.10.2017 року). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.01.2016 року в Південному районному центрі зайнятості м. Запоріжжя було зареєстровано як такого, що шукає роботу гр. [PERSON] Для постановки на облік до Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя відповідач надав заяву згідно з якою 14.01.2016 року йому було надано статус безробітного та 21.01.2016 року було призначено виплату допомоги по безробіттю. Відповідно до п. 18 ч. 2 ст. 22 Закону України «Про зайнятість населення», Закону України «Про загальнообов'язкове соціальне страхування на випадок безробіття», Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого [PERSON] Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової служби України 13.02.2009 року № 60/62, з метою забезпечення цільового та ефективного використання коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, фахівцем з питань зайнятості відділу взаємодії з роботодавцями Південного районного центру зайнятості м. Запоріжжя, проведено перевірку факту перебування у трудових відносинах (періоду роботи) та статті звільнення з роботи у відношенні гр. [PERSON] та «Виробничого підприємства «Полісан». Таким чином на підставі документів наданих «Виробничим підприємством «Полісан» було встановлено, що відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпПУкраїни), а отже не мав права на призначення допомоги по безробіттю строком на 360 календарних днів. Таким чином в порушення ч. 2 ст. 36 Закону України «Про загальнообовязкове державне страхування на випадок безробіття» відповідач надав неправдиві відомості про обставини, що впливали на умови незаконної виплати сум матеріального забезпечення у розмірі 11 404 грн. 23 коп. Згідно з ч. 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», сума виплаченого забезпечення в наслідок умисного невиконання особою своїх обов'язків та зловживання ними підлягає стягненню з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, наполягав на його задоволенні з підстав, зазначених у ньому та у судовому засіданні, що відбулося 19.10.2017 року надав пояснення, що трудова книжка, копія якої надавалась відповідачем позивачу для реєстрації як такого, що шукає роботу, є підробленим документом, що встановлено висновком судово-технічної експертизи, проведеної в іншій судовій справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірив представляти адвокату [PERSON], який надав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову заперечує. У судовому засіданні, що відбулося 19.10.2017 року представник відповідача надав пояснення, з яких вбачається, що відповідач працював на «Виробничому підприємстві «Полісан». У звязку з переїздом на інше місце проживання, відповідач подав заяву роботодавцю про звільнення за власним бажанням. Оскільки власник затримував виплату заробітної плати, відповідачу було надано гарантійний лист з зобовязаннями сплатити суму заборгованості з заробітної плати та запропоновано написати заяву про звільнення за угодою сторін з зазначенням іншої дати звільнення. Трудову книжку було направлено відповідачу поштою рекомендованим листом з повідомленням, яку він і надав позивачу для реєстрації його як такого, що шукає роботу. В цій трудовій книжці є лише два записи про прийняття та звільнення його з «Виробничого підприємства «Полісан». Це не та трудова книжка, яку відповідач подавав при прийнятті на роботу, оскільки ним подавався дублікат трудової книжки, копію якого роботодавець надіслав позивачу з метою нашкодити відповідачу. Згідно з висновком судово-технічної експертизи, проведеної в іншій судовій справі, трудова книжка, яка надавалась відповідачем позивачу для реєстрації як такого, що шукає роботу, є підробленим документом. Суд, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 14.01.2016 року відповідач звернувся до позивача з заявою про надання (поновлення) статусу безробітного, в якій просив надати йому статус безробітного, відповідно до Закону України «Про зайнятість населення» та Порядку реєстрації, перереєстрації безробітних та ведення обліку осіб, які шукають роботу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 30.03.2013 року № 198, в якій вказав, що ознайомлений із правами та обовязками, передбаченими законами Закону України «Про зайнятість населення» та «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». 15.01.2016 року позивачем [PERSON] № НТ160115 на підставі ст. 43 Закону України «Про зайнятість населення» надано статус безробітного з 14.01.2016 року. 21.01.2016 року відповідач звернувся до позивача з заявою про призначення (поновлення) виплати допомоги по безробіттю, в якій просив призначити йому виплату допомоги по безробіттю в розмірі, передбаченому Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування на випадок безробіття», в якій вказав, що ознайомлений із правами та обовязками, передбаченими цим законом. 21.01.2016 року позивачем [PERSON] № НТ160121 призначено відповідачу допомогу по безробіттю. 02.02.2017 року позивачем було складено акт № 33 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення, за результатами проведення «встановлення факту перебування у трудових відносинах (періоду роботи) та статті звільнення з роботи у відношенні гр. [PERSON], який працював у «Виробничому підприємстві «Полісан» у звязку з виявленим фактом розбіжностей даних про особу в ДРЗДСС та запису у трудовій книжці, яким встановлено, що відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України)». Згідно з Довідкою позивача за період з 17.10.2016 року по 14.01.2017 року сума допомоги по безробіттю становить та підлягає поверненню всього 11 404 грн. 23 коп., з яких: 1\~868 грн. 06 коп. за жовтень 2016 року, 3\~738 грн. 52 коп. за листопад 2016 року, 3\~937 грн. 12 коп. за грудень 2016 року, 1\~860 грн. 53 коп. за січень 2017 року. [PERSON] позивача від 16.01.2017 року № НТ170116відповідачу припинено виплату допомоги по безробіттю з 15.01.2017 року та припинено реєстрацію безробітного з 16.01.2017 року. Згідно з п. 7 Порядку реєстрації, перереєстрації та ведення обліку громадян, які шукають роботу і безробітних, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 219 від 14.02.2007 року рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Разом з тим, наказ про повернення сум незаконно отриманого матеріального забезпечення на випадок безробіття позивачем суду не надано. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю рекомендованим листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. Позивачем вживалися заходи щодо досудового врегулювання спору та на адресу відповідача направлялась претензія від 15.02.2017 року 298/06-01, відповідно до якої, відповідачу пропонувалось у добровільному порядку повернути незаконно отриману допомогу по безробіттю за період з 17.10.2016 року по 14.01.2017 року в сумі 11 404 грн. 23 коп., але у добровільному порядку зазначена сума відповідачем повернута не була. Доказів сплати суми витрат з допомоги по безробіттю відповідач суду також не надав. Відповідно до п. 9 Порядку передбачено, що рішення центру зайнятості щодо повернення коштів може бути оскаржено в центрі зайнятості вищого рівня або в судовому порядку. Відповідач не оскаржував рішень позивача. За приписами до ч. ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Умисного невиконання відповідачем своїх обов'язків та зловживання ними позивачем не доведено та судом не встановлено. Суд критично оцінює заперечення та докази, надані відповідачем та його представником, що відповідача було звільнено з ТОВ «Виробниче підприємство «Полісан» 15.12.2015 року за власним бажанням в звязку з переїздом на нове місце проживання на підставі ст. 38 КЗпП України, виходячи з наступного. Факт звільнення відповідача з ТОВ «Виробниче підприємство «Полісан» 25.12.2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України підтверджується, зокрема, дублікатом трудової книжки Серія АВ № 305656, в якій міститься запис № 22, що відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, а також наказом ТОВ «Виробниче підприємство «Полісан» № 2112-1-к про припинення трудового договору за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, який містить підпис відповідача про ознайомлення з ним і дату ознайомлення 21.12.2015 року та заявою відповідача про звільнення його з займаної посади 25.12.2015 року за угодою сторін від 21.12.2015 року. Трудова книжка, надана в судовому засіданні представником відповідача для огляду суду на підтвердження своїх заперечень, в силу ст. ст. 77, 79 ЦПК України, не є належним та достовірним доказом, що відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, оскільки обидві сторони визнають (а, отже, в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України, ця обставина не підлягає доказуванню), що ця трудова книжка є підробленим документом, як фактично було встановлено висновком експерта ЕКЦ МВС України ЗНД МВС України від 09.09.2016 року № 272п. В матеріалах справи відсутні докази вини відповідача в підробленні або наданні завідомо підробленого документа позивачу. Крім того, подавши роботодавцю заяву про звільнення за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, відповідач сам визначив підставу припинення трудового договору. Відповідачем звільнення з ТОВ «Виробниче підприємство «Полісан» до суду не оскаржено, зокрема, в частині підстави звільнення. Відповідно до п. 3 ст. 44 Закону України «Про зайнятість населення», відповідальність за достовірність поданих до територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, даних та документів, на підставі яких приймається рішення щодо реєстрації безробітного та призначення матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, покладається на зареєстрованого безробітного. Докази умисного надання відповідачем позивачу недостовірних даних позивачем не надано і в матеріалах справи відсутні. При цьому, суд критично оцінює доводи позивача, що на підставі документів наданих «Виробничим підприємством «Полісан» було встановлено, що відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), а отже не мав права на призначення допомоги по безробіттю строком на 360 календарних днів. Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 22, ч. 4 ст. 23 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» (в редакції від 25.05.2015 року, чинній на момент звернення відповідача до позивача за призначенням допомоги по безробіттю), право на допомогу по безробіттю залежно від страхового стажу мають застраховані особи, визнані в установленому порядку безробітними, страховий стаж яких протягом 12 місяців, що передували реєстрації особи як безробітної, становить не менше ніж шість місяців за даними Державного реєстру загальнообов'язкового державного соціального страхування. Допомога по безробіттю виплачується з 8 дня після реєстрації застрахованої особи в установленому порядку в державній службі зайнятості. Допомога по безробіттю особам, які звільнилися з останнього місця роботи за власним бажанням без поважних причин, призначається відповідно до частин першої та другої цієї статті, і її виплата починається з 91-го календарного дня. Таким чином, оскільки відповідач був звільнений з роботи 25.12.2015 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України), він мав право на призначення допомоги по безробіттю строком на 360 календарних днів без відкладення виплат та скорочення їх тривалості. У зв'язку з цим, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Outcome: approved