Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-14 00:00:00

Позивач просить суд постановити рішення, яким відібрати без позбавлення батьківських прав у відповідачів [PERSON] та [PERSON] їх неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі самоусунулися від виховання дитини, не цікавляться її повсякденним життям та станом здоровя, школу не відвідують, матеріально її не забезпечують та фактично втратили звязок з донькою. Більше року неповнолітня [PERSON] не проживає вдома, так як проживає в сімї позивача, яка й займається її вихованням та матеріальним забезпеченням, наміру повертатися до батьків дитина не має. У судовому засіданні позивач позов підтримала повністю. Відповідачі у судовому засіданні з позовом погодилися щодо проживання доньки у позивачки, так як цього бажає дитина. Представник третьої особи органу опіки та піклування Краснопільської районної державної адміністрації у судовому засіданні з позовом погодився. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], [INFO], є донькою відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON], проживаючих за адресою [INFO], що підтверджується ксерокопією свідоцтва про народження (а.с.5) та довідками-характеристиками (а.с.32-33). Разом з позивачами також проживають їх діти: син [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO] та син [PERSON], [INFO] 16.11.2014 року позивачка звернулася до служби в справах дітей Краснопільської РДА з заявою про надання висновку про доцільність відібрання [PERSON] у відповідачів, мотивуючи це тим, що останні не приймають участь у вихованні доньки та матеріально не забезпечують і дитина проживає з нею (а.с.10), надавши довідки про склад сімї, де значилась і неповнолітня [PERSON] (а.с.11), та надавши підтверджуючі дані, що [PERSON] перебуває на обліку як особа, яка страждає хронічним алкоголізмом, а [PERSON] ніде не працює (а.с.14, 19). На підставі наданих вище вказаних даних відносно відповідачів, позивачки та [PERSON] комісією з питань захисту дітей Краснопільської РДА 20.01.2015 року було надано висновок про доцільність відібрання у відповідачів доньки [PERSON], [INFO], без позбавлення батьківських прав (а.с.22, 25-26), що і стало підставою звернення позивачки до суду з даним позовом. При розгляді справи в суді представник Краснопільської РДА та прокурор просили суд задовільнити позов. Дослідивши докази по справі суд приходить до висновку, що позов позивачки задоволенню не підлягає виходячи із слідуючого. Так дійсно згідно вимог ст. 170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини без позбавлення одного або двох батьків батьківських прав у випадках передбачених п.2-5 ч.1 ст. 164 СК України, зокрема: якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Згідно вимог ст. 170 ч.2 СК України у виняткових випадках при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. У цьому разі орган опіки та піклування зобов'язаний негайно повідомити прокурора та у семиденний строк після постановлення рішення звернутися до суду з позовом про позбавлення батьків чи одного з них батьківських прав або про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав. У позовній заяві позивачка однією з причин позовних вимог назвала перебування на обліку відповідача [PERSON] як хронічного алкоголіка в Краснопільській ЦРЛ з 01.03.1991 року, не працевлаштування відповідачки [PERSON], самоусунення відповідачів від виховання та утримання доньки, відсутність бажання неповнолітньої [PERSON] повернутися проживати до батьків та не проживання доньки відповідачів з останніми декілька років. При розгляді справи в суді відповідач [PERSON] суду підтвердив, що дійсно перебував на обліку у лікаря нарколога, але знятий з обліку в звязку з відсутністю даних про зловживання спиртними напоями (а.с.80) та наявності позитивних характеристик. При зверненні суду до Краснопільського РВ УМВС України в Сумській області (а.с.82) підтверджено, що за невиконання батьківських обовязків відповідачі по справі до адміністративної відповідальності не притягувалися. Згідно наданих характеристик на відповідачів з місця проживання (а.с.32, 33) останні характеризуються позитивно і згідно їх пояснень даних суду донька дійсно без їхньої згоди декілька років проживає з позивачкою, так як їй так зручніше тренуватися, поскільки позивачка є її тренером. В силу складного матеріального становища вони не можуть забезпечити доньку матеріально, що підтвердили станом здоровя [PERSON] та небажанням доньки проживати з ними. При розгляді справи в суді також було підтверджено, що [PERSON] є інвалідом і отримує пенсію в розмірі 949 грн. (а.с.100). Згідно повідомлення приватного нотаріуса [PERSON] відповідачі зверталися в нотаріальну контору для отримання дозволу на виїзд доньки за кордон (а.с.117). З приводу захворювань доньки до Краснопільської ЦРЛ не зверталися (а.с.109). Свідки по справі [PERSON] і [PERSON] суду пояснили, що дійсно [PERSON] є тренером неповнолітньої [PERSON], приймає участь у її вихованні, відвідує збори та інші заходи, де потрібна присутність батьків. Мати неповнолітньої [PERSON] була в школі декілька разів на ремонті класу, а батьківські збори не відвідує. Батьки мало піклуються про доньку останнім часом, відтоді коли остання живе у [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його сестрою, відносини з останньою у нього добрі і при необхідності він може допомогти їй матеріально, так як працює та має особисті кошти. З дому [PERSON] пішла, бо у неї тренування і далеко до них ходити. Свідок [PERSON] пояснив, що він навчається у Краснопільському СПТУ. Відносини з сестрою [PERSON] у нього хороші. Але сестра проживає за межами сімї у свого тренера, так як їй так краще. Коли сестра жила з батьками, то останні забезпечували її всім необхідним. Щоб сестра проживала у свого тренера [PERSON] він не проти. Мати приходила до [PERSON], цікавилась, де сестра, декілька раз, спілкується з сестрою, коли остання приходить додому. На запитання матері, чого вона живе у [PERSON], сестра відповідала, що вона так хоче. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] має здібності до спорту, але батьки не завжди розуміють доньку, не схвалюють її заняття лижами. Тому те, що [PERSON] тренується і проживає у позивачки, це добре. [PERSON] тренувалася у неї. Матеріальне забезпечення сімї слабеньке. Успіхами доньки батьки не гордяться. Всі затрати по утриманню [PERSON] несе [PERSON] Пішла з дому [PERSON] тому, що їй у [PERSON] краще. Про жорстоке поводження батьків до [PERSON] остання не розповідала. Свідок [PERSON] суду підтвердила, що дійсно сімя відповідачів проживає бідно, до того ж відповідач переніс хворобу і став інвалідом, але город сімя обробляє і має деяку живність у господарстві. Чому їх донька не живе з батьками, вона цього не знає. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.ХІ.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20.ХІ.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За дорученням суду Краснопільській РДА було доручено в травні 2015 року провести повторний огляд житлово-побутових умов сімї відповідачів та зробити висновок з урахуванням вимог позивачки. Наданий раніше висновок Краснопільська РДА підтвердила (а.с.15-16), але в акті обстеження висловлено думку про необхідність покращення умов проживання для «гармонійного розвитку дитини», мається на увазі [PERSON] При розгляді справи в суді неповнолітня [PERSON] суду пояснила, що дійсно на даний час проживає у позивачки, так як їй так зручніше тренуватися, та у неї склалися добрі стосунки з позивачкою, щодо її матеріального забезпечення, а також з іншими дітьми, які проживають з позивачкою, але вона любить своїх батька та матір, але бажає проживати у позивача, що враховується судом, так як це вимагає ст. 171 СК України. Згідно вимог ст.19 СК України органи опіки і піклування подають суду висновок, щодо розвязання спору на підставі отриманих відомостей, але суд може не погодитись з висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. В даному виниклому спорі між сторонами, суд рахує, що висновки, надані суду Краснопільською РДА, не враховують всіх обставин, виниклих у склавшихся правовідносинах між сторонами, не врахували можливості відповідачів матеріально забезпечити дитину та небажання доньки проживати з батьками. Згідно ЗУ «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року ст. 111 кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками, або в сімї одного з них та на піклування батьків. Згідно ст. 112 вказаного Закону держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обовязків щодо виховання дітей, захищає права сімї. Згідно вимог ст. 114 вказаного Закону батьки та діти не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Аналогічні рекомендації також містяться у додатку до Рекомендацій REC(2005)5 Комітету міністрів від 16.03.2005 року п.35 «Сімя є природним середовищем для розвитку і забезпечення добробуту дитини і головну відповідальність за виховання дитини покладено на батьків» та Рекомендації Рес (2006)19 «Про політику на підтримку позитивного виховання дітей батьками», прийнятої 13.12.2006 року. Аналогічні твердження викладені і у рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 року заява № 39948/06 справа «Савіни проти України» зокрема п.47-50, 52 рішення, згідно яких суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 (див., зокрема, рішення у справі (МакМайекл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року, п.86, серія А, №307-В). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи «Кутцнер проти Німеччини» №46544/99, п.65, ЄСПЛ 2002-1, та «Зоммерфельд проти Німеччини» №31871/96, п.66, ЄСПЛ 2003-VІІ). Суд також повторює, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних звязків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції», №40031/98, п.59. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див, наприклад, справу «К.А. проти Фінляндії», №27751/95, п.92, ЄСПЛ 2003-І). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до розєднання сімї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу «Мозер проти Австрії», №12643/02, п.68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі «Валлова і Валла проти Чеської Республіки», пп.73-76, та у справі Гавелка та інші, п.61). Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів (див. згадані вище рішення у справах К. і Т., п.166; Кутцнера, п.67, та Мозера, п.70) і має оцінюватися в контексті позитивного обовязку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возєднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускати розлучення братів і сестер. Тому, з урахуванням вищевикладеного та з урахуванням вимог міжнародного законодавства, Європейського суду з прав людини, суд не може погодитись з вимогами позивачки, та рахує позовні вимоги безпідставними. Тому,

Outcome: dismissed