Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 17.07.2019 року (справа № 711/1170/19) позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено. Стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 15\~368 грн. 44 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільнення в сумі 183\~178 грн. 28 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Вказане рішення суду набрало законної сили 19.08.2019 року. 23.08.2019 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 59883732 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь стягувача вказаних у судовому рішенні грошових коштів в загальній сумі 198 546 грн. 42 коп. 15.10.2019 року постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 59883732 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України. Також, вказує, що позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок і збір за відповідачку за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачці коштів. Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідачки відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідачки відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. На письмову вимогу позивача до відповідачки сплатити ці кошти, остання не відреагувала. Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з відповідачки [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 35 719 грн. 76 коп. та судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 30.07.2021 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Проти цього учасники справи не заперечували. 23.09.2021 року представником відповідачки [PERSON] адвокатом Безпалим Є.П. подано до суду клопотання з проханням відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. В наданому клопотанні представник відповідачки вказує, що вважає надані позивачем платіжні доручення недостовірними доказами позовних вимог, так як вони не містять обставин, що підтверджують заявлені вимоги та на підставі яких не можна встановити дійсні обставини справи. Зазначає, що вказані платіжні доручення містять інформацію про призначення платежів, а саме ПДФО та військовий збір за жовтень 2019 року, однак, будь-яких доказів, що дані платежі включають суми податків за відповідача позивачем не надано. Достовірність здійснення платежів за вказаними платіжними дорученнями викликає сумніви, оскільки вони, всупереч Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті затвердженою Постановою правління НБУ № 22 від 21.01.2004 року, містять незаповнені графи про одержання платежів та їх проведення банком. Крім того, позивач надав до суду довідку про суми податків і зборів, які підлягають утриманню з відповідачки, датовану 2020 роком, тобто після дати вказаних платіжних доручень. Вказане свідчить, що податки з відповідачки [PERSON] не були утримані та перераховані 07.11.2019 року, як це вказується позивачем, а крім того, згідно даних Пенсійного фонду України ПрАТ «Азот» не здійснював будь-яких виплат після квітня 2017 року та сплату страхових внесків. Таким чином, представник відповідачки вважає, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «Азот» - адвокат Забєлов А.О. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, що викладені у позовній заяві та наданих письмових доказів. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] адвокат Безпалий Є.П. просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у клопотанні від 23.09.2021 року. Заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Забєлова А.О., представника відповідачки [PERSON] адвоката Безпалого Є.П., дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 17.07.2019 року у справі № 711/1770/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління держпраці у Черкаській області. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 15368 грн. 44 коп., компенсацію за затримку розрахунку при звільненні за період з 14.04.2017 року по 17.07.2019 року в сумі 183\~178 грн. 28 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом та судовий збір в сумі 1\~537 грн 80 коп. (а. с. 8-9). Вказане судове рішення набрало законної сили 19.08.2019 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 21.08.2019 року був виданий виконавчий лист №711/1770/19. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Лисенка М.А. 23.08.2019 року відкрите виконавче провадження № 59883732 з виконання вказаного вище виконавчого листа №711/1770/19 про стягнення з боржника ПАТ «Азот», правонаступником якого є позивач у даній справі ПрАТ «Азот», на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 198 546 грн. 72 коп., з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом (а. с. 10). 15.10.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. виконавче провадження № 59883732 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням (а. с. 11). Як вбачається з довідки від 13.01.2021 року № 11 (а. с. 12) та довідки про суми податків і зборів, які підлягають утриманню з [PERSON] на користь ПрАТ «Азот», від 24.04.2020 року № 569 (а. с. 14), ПрАТ «Азот» нарахувало, утримало та сплатило до бюджету від імені [PERSON] з суми 183\~178 грн. 28 коп. податок на доходи фізичних осіб в сумі 32\~972 грн. 09 коп. (платіжне доручення № 65045 від 07.11.2019 року (а.с. 13) та військовий збір в сумі 2\~747 грн. 67 коп. (платіжне доручення № 65047 від 07.11.2019 року (а.с. 13). Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідачці [PERSON] підприємством (ПАТ «Азот») 05.04.2018 року були сплачені кошти за рішенням суду в загальній сумі 198 546 грн. 72 коп. (заборгованість по заробітній платі в сумі 15\~368 грн. 44 коп. та компенсація за затримку розрахунку при звільнення в сумі 183\~178 грн. 28 коп. з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових платежів, передбачених законом), що стверджується постановою про закриття виконавчого провадження № 59883732. На письмовий лист-вимогу від 21.04.2020 року № 501-06/255 щодо перерахування на рахунок підприємства грошових коштів в розмірі 35 719 грн. 76 коп. (а.с. 15), відповідачка [PERSON] не відреагувала та кошти позивачу не сплатила. Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Частиною першою статті 117\~Кодексу законів\~про працю\~України передбачено, що, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163\~Податкового кодексу\~України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно з пунктом 15.1 ст. 15\~Податкового кодексу\~України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктами 168.1.1 та 168.1 ст.168\~Податкового кодексу\~України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Згідно з п. 16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20\~п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161\~Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно з ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №523/14396/19, від 05.08.2020 року у справі №817/893/17, від 27.11.2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16. За змістом частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено в судовому засіданні, при виконанні судового рішення від 17.07.2019 року податки і збори із заробітної плати та суми середнього заробітку, присудженої до стягнення на користь [PERSON] не були відраховані. Сума, стягнута рішенням суду, була виплачена останній повністю. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83\~Цивільного кодексу\~України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). Стаття 1215\~ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування ст.\~1215\~ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 року (справа 6-151цс13) та у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року (справа №517/186/17), від 28.03.2018 року (справа №173/166/17), від 03.05.2018 року (справа №473/2859/17). Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п.п. 14.1.48 ПК України\~заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідачка [PERSON] , отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.07.2019 року (справа № 711/1770/19) кошти в загальній сумі 198 546 грн. 72 коп., набула частину з цих коштів в загальній сумі 35 719 грн. 76 коп. (які складаються із податку на доходи фізичних осіб 32\~972 грн. 09 коп. та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 2\~747 грн. 67 коп.) без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена її податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що ПАТ «Азот», правонаступником якого є позивач ПрАТ «Азот», також сплачені всі необхідні податки та збори, то вказані вище кошти в загальній сумі 35 719 грн. 76 коп. підлягають стягненню із відповідачки на користь позивача. Разом з тим, суд вважає за необхідне, відповідно до Закону України «Про судовий збір» та на підставі ст.141 ЦПК України, стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПрАТ «Азот» судовий збір в розмірі 2 270 грн., сплачений позивачем при подачі позову до суду, що стверджується платіжним дорученням № 131887 від 17.06.2021 року (а.с. 1). На підставі викладеного вище та

Outcome: approved