Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач ПАТ «Універсал Банк», як правонаступник ВАТ «Банк Універсальний» звернувся до суду з позовом до відповідачів, який в установленому законом порядку уточнив заявою від 30.07.2014р., та в кінцевому просить ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за договірним зобов'язанням в сумі 21 381,65 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату проведення розрахунку еквівалентно 170 903,53 грн. та стягнути з поручителя [PERSON] на користь ПАТ «Універсал Банк» заборгованість в розмірі 6 265,59 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату проведення розрахунку еквівалентно 50 080,86 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між банком та відповідачем [PERSON] 07.09.2007р. укладено кредитний договір № 11-1/628к-07 на загальну суму 25 545 доларів США із сплатою за користування кредитними коштами 12 % річних та з кінцевим терміном повернення кредиту 06.09.2012р. З метою забезпечення виконання зобов'язання, між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки від 07.09.2007р., за умовами якого остання зобов'язалась відповідати за невиконання позичальником усіх зобов'язань перед банком, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність боржника і поручителя є солідарною. Банком виконано умови договору та передано позичальнику обумовлену суму коштів. Разом з тим, 27.05.2009р. між банком та позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору за змістом якої строк користування кредитом збільшено до 10.10.2012р. В період з 10.06.2009р. по 09.06.2010р. включно процентна ставка встановлювалась у розмірі 12 % річних, а в період з 10.06.2010р. - у розмірі 17 % річних. Через невиконання позичальником зобов'язань, на його адресу 17.01.2010р. та 05.12.2013р. було скеровано відповідні вимоги, проте залишись вони проігнорованими. Станом на 16.01.2014р. заборгованість за кредитним договором становить 21 381,65 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату проведення розрахунку еквівалентно 170 903,53 грн., з яких 11 220,61 доларів США прострочена заборгованість по кредиту, 7 342,44 долари США - відсотки, 2 818,60 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Дану суму просить стягнути з боржника [PERSON] в примусовому порядку. Крім цього, за часткове забезпечення виконання зобов'язання за договором поруки, розмір заборгованості в сумі 6 265,59 доларів США, що станом на дату проведення розрахунку еквівалентно 50 080,86 грн. просить стягнути з поручителя [PERSON] Такий розмір заборгованості обрахований методом різниці суми кредиту - 25 545 доларів США, та проплат, здійснених у період з 07.09.2007р. по 19.06.2010р. які разом становлять 19 279,41 доларів США. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 25.11.2013р. Кузь В.Л. позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Крім того, не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, про що заявлено відповідне клопотання представником відповідачів, оскільки позовна заява, на його думку, подана до суду у встановлений законом трирічний строк. Представник відповідачів, який представляє їх інтереси згідно договорів про надання правової допомоги від 12.05.2014р. та від 18.06.2014р. - адвокат [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечив. Перш за все вважає, що банк не мав права видавати валютний кредит. До матеріалів справи позивач долучив банківську ліцензію та додаток до дозволу, в якому зазначаються перелік операцій, які має право здійснювати банк, проте самого дозволу долучено не було, що позбавляє можливості проаналізувати його положення. Крім того, кредит надавався юридичною особою ВАТ «Банк Універсальний», тоді як назву його з 27.08.2007р. змінено на ВАТ «Універсал Банк». Вважає, що з цього моменту ВАТ «Банк Універсальний» перестав існувати. Ліцензії та дозволи, які видає НБУ носять індивідуалізований характер, а її відсутність у позивача виключає можливість здійснення ним операцій по видачі кредиту в іноземній валюті. Крім того, відповідач перестав сплачувати кредит у 2008 році. За умовами договору, останній зобов'язаний сплачувати кредит щомісячними платежами, і при відсутності платежу за черговий місяць, позивачу стає відомо про порушення свого права, а відтак, починає обраховуватись трьохрічний строк позовної давності. Звернення до суду мало місце у 2014 році, по спливу більш як шести років з моменту виявлення порушення, і в такому випадку виключається можливість задоволення позову. Що стосується позовних вимог до відповідача [PERSON], вважає їх необґрунтованими з тих підстав, що після підписання додаткової угоди від 27.05.2009р., відсоткова ставка у відповідний період збільшилась з 12 % до 17 % річних, а сума штрафних санкцій - з 2 % до 100 %. Таким чином, збільшився обсяг відповідальності поручителя, і оскільки остання не давала своєї згоди на підписання цієї додаткової угоди, договір поруки є припиненим, внаслідок чого припинилось право позивача ставити вимогу до поручителя. Як і позов в цілому, просить суд цю частину позовних вимог також залишити без задоволення, визнати договір поруки припиненим та крім цього, також застосувати наслідки спливу трьохрічного строку позовної давності за вимогою банку до поручителя. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07.09.2007р. між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є ПАТ «Універсал Банк» укладено кредитний договір № 11-1/628к-07 на загальну суму 25 545 доларів США із сплатою за користування кредитними коштами 12 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 06.09.2012р. (а.с.10-14). З метою забезпечення виконання зобов'язання, між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки від 07.09.2007р. (а.с.20), за умовами якого остання зобов'язалась відповідати за невиконання позичальником усіх зобов'язань перед банком, що виникли з кредитного договору, в повному обсязі як існуючих, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність боржника і поручителя є солідарною. Крім того, судом також встановлено, що 27.05.2009р. між банком і позичальником укладено додаткову угоду до кредитного договору (а.с.16-19), якою внесено зміни до кредитного договору, серед яких, зокрема, збільшено строк користування кредитом до 10.10.2012р. В період з 10.06.2009р. по 09.06.2010р. включно процентна ставка встановлювалась у розмірі 12 % річних, а в період з 10.06.2010р. - у розмірі 17 % річних. Статтею 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя - ч. 1 ст. 554 ЦК України. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель - ч. ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору. Згідно зі ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. ВСУ під час розгляду справи № 6-172цс12 сформулював правову позицію від 20.02.2013р., згідно з якою роз'яснив, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Як повідомив представник позивача в судовому засіданні, зміни до кредитного договору, які сформовані сторонами після укладення з позичальником додаткової угоди, з поручителем не узгоджувались. Остання не давала своєї згоди на підписання цієї додаткової угоди. З огляду на те, що збільшення розміру процентної ставки у зобов'язанні за логікою законодавця є збільшенням відповідальності поручителя, оскільки відповідач [PERSON] не давала своєї письмової згоди на укладення додаткової угоди до кредитного договору, що підтвердив представник позивача в судовому засіданні, слід вважати встановленим, що договір поруки є припиненим, і відповідно, припинили своє існування породжені ним права та обов'язки його учасників. В банку припинилось право ставити до поручителя вимогу внаслідок невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань, а в поручителя припинився обов'язок відповідати за такі дії божника. Таким чином, слід погодитись з позицією представника відповідачів про необґрунтованість позову в частині стягнення заборгованості з поручителя [PERSON], і в цій частині залишити його без задоволення. При цьому, сформульована банком позиція, яка полягає в стягненні з поручителя заборгованості виключно у період з моменту укладення кредитного договору і до моменту збільшення процентної ставки є неправильною та неспроможною. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін і погоджених ними умов, в яких закріплюються їхні права та обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання - ч. 1 ст. 628 ЦК України. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 509, п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Порука в цивільному праві є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання, і оскільки правовідносини з приводу поруки між поручителем і кредитором іншої особи є різновидом зобов'язань, на них також поширюються правові норми щодо зобов'язань. Зобов'язанням, за правилами ч. 1 ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Однією з таких підстав припинення зобов'язань, які визначені в законі, є норми ч. 1 ст. 559 ЦК України. Під припиненням зобов'язання, яке може відбуватись на підставі норми закону, слід розуміти припинення правовідношення, за яким одна сторона зобов'язана вчинити на користь іншої сторони певну дію, а друга сторона має права вимагати вчинення такої дії. Оскільки порука є різновидом зобов'язання, із її припиненням кредитор втрачає право вимоги до поручителя, навіть якщо така вимога охоплена періодом, який передував обставинам, що стали підставою для припинення зобов'язання. За логікою законодавця, припинення зобов'язання є остаточним, приписи ч. 1 ст. 598 ЦК України є імперативними і означають, що права та обов'язки сторін перестали існувати в часі, тобто перестало існувати право на вимогу. Таким чином, конструкція позовних вимог, які стосуються поручителя не відповідають нормам матеріального права, і в такий спосіб вимога до відповідача [PERSON] задоволеною бути не може. При цьому, хоч і суд залишає цю частину позовних вимог без задоволення, договір поруки не може бути визнаний припиненим, як про це просить представник відповідачів. По-перше, відповідно до правової позиції ВСУ від 21.11.2012, висловленій під час розгляду справи № 6-134цс12, звернення поручителя до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги можуть розглядатися судом у разі наявності відповідного спору, а по-друге, сам порядок звернення до суду з такою вимогою врегульовано Главою 2 Розділу ІІІ ЦПК України, і повинен відбуватись у спосіб або пред'явлення позову, або ж пред'явлення зустрічного позову. Оскільки вимога представника відповідача про визнання договору припиненим сформульована виключно у формі клопотання, в межах розгляду справи вона не може бути вирішена, що не позбавляє, однак, і за нормами матеріального права у випадку відсутності спору не вимагає звернення з такою вимогою в загальному порядку. У справі яка слухається, обґрунтованою є виключно позовна вимога до боржника [PERSON], проте і вона підлягає частковому задоволенню виходячи з нижче наведених підстав. Згідно вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що позивач належним чином виконав умови кредитного договору, чого представник відповідача не оспорює і що додатково підтверджуються копією заяви на видачу готівки від 12.09.2007р. (а.с.30). У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обов'язок позичальника закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, що також випливає зі змісту пояснень представника відповідача, [PERSON] не належним чином виконує зобов'язання по кредитному договору. Згідно розрахунку заборгованості, який прийнятий судом як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору (а.с.5-6), станом на 16.01.2014. заборгованість по сумі кредиту становить 11 220,61 доларів США, а заборгованість по відсотках - 7 342,44 доларів США. Оскільки позичальник зобов'язаний повернути кредит та сплатити проценти за користування ним, суд задовольняє вимоги про стягнення простроченого боргу в розмірі 11 220,61 доларів США та відсотків в розмірі 7 342,44 доларів США. Разом, така сума коштів, яка стягується даним судовим рішенням становить 18 563,05 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на дату та час ухвалення рішення становить 240 391,92 грн. Що стосується вимоги про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, яка згідно наведеного вище розрахунку становить 2818,60 доларів США - вона є також обґрунтованою, оскільки право позивача на стягнення цих сум коштів передбачено приписами ч. 1 ст. 546, ч. 1 ст. 548, ч. ч. 1, 3 549 ЦК України, а також п. 9.1 кредитного договору. Однак, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальна позовна давність, яка за правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлюється до вимог про стягнення неустойки, становить 1 рік. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с.5-6), що також підтвердив представник позивача, пеня за прострочення виконання грошового зобов'язання в розмірі 2 818,60 доларів США обрахована за період з 10.10.2011р. по 09.10.2012р., в той час як позов до суду подано 29.03.2014р. у спосіб направлення такого поштовою кореспонденцією, як це підтверджується відміткою на конверті (а.с.36), що поза межами встановленого річного строку позовної давності. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З огляду на те, що в цій частині позов до суду подано поза межами встановленого законом строку позовної давності, а представник позивача не клопоче про його поновлення, помилково вважаючи його не пропущеним, не заперечуючи факту порушення прав останнього, суд в задоволенні цієї вимоги відмовляє, оскільки заявлена вона після спливу річного строку позовної давності. Разом з тим, не заслуговують на увагу мотиви заперечення відповідача про відсутність прав в позивача на видачу кредиту в іноземній валюті. Відповідно до роз'яснень, висвітлених в п. 10 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 30.05.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15.02.2011р. № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті. Представником позивача долучено до матеріалів справи копію банківської ліцензії № 92 від 04.12.2001р. (а.с.74) на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Крім цього, долучено додаток до дозволу № 92-1 від 04.12.2001р., де наведено перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Банк Універсальний». З огляду на роз'яснення суду касаційної інстанції, самі-по-собі ці документи дають право банку на видачу кредиту в іноземній валюті. За таких обставин, слід вважати встановленим, що кредит позивачем видано правомірно, і як наслідок, останній вправі ставити вимогу про його повернення. Зміна найменування позивача, з ВАТ «Банк Універсальний» на ВАТ «Універсал Банк» в даному випадку також не може вплинути на часткову обґрунтованість позовних вимог. Найменуванням юридичної особи, згідно з положенням ст. 90 ЦК України, є інформація, яка вказує на організаційно-правову форму такої юридичної особи та коротко характеризує вид її діяльності. Зміна такого найменування, якщо зберігається інформація про організаційно-правову форму юридичної особи та інформація про характер її діяльності не може впливати на правоздатність та дієздатність цієї юридичної особи. Як зазначено у витягу із статуту (а.с.9) ПАТ «Універсал Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків ВАТ «Банк Універсальний», який у відповідності до рішення Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк Універсальний» (протокол № 4-2007 від 27.08.2007р.) перейменовано на ВАТ «Універсал Банк». На момент оформлення кредитного договору, банк, правонаступником якого є позивач лише мав змінену назву, що аж ніяк не може вплинути на законність видачі ним кредиту. Таким чином, в судовому засіданні позовні вимоги лише частково знайшли своє підтвердження вимогам норм матеріального права, тому і позов даним судовим рішенням задовольняється виключно в частині стягнення заборгованості за кредитним договором лише з боржника [PERSON], за виключенням розміру пені, обрахованої за неналежне виконання грошового зобов'язання. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1709,04 грн., сплачений останнім за подання згаданого позову, що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1). На підставі наведеного та

Outcome: partial