Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач просить стягнути у його користь з відповідачки заборгованість за договором позики, що складає 1390 дол. США і у гривневому еквіваленті становить 37684,85 грн. В обґрунтування позову послався на те, що між ними у лютому 2015 р. бук укладений договір позики грошових коштів, відповідно до якого позивач систематично переказував відповідачці гроші для її потреб у розмірах, погоджених сторонами, а відповідачка зобовязувалася повернути кошти на першу вимогу позивача. Вказав, що договір був укладений в усній формі на невизначений строк. Зазначив, що кошти передавалися у спосіб їх переказу, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Також вказав, що у червні 2018 р. позивач звертався до відповідачки з вимогою повернути позичені кошти, однак остання відмовилася це зробити. Покликаючись на приписи абз. 2 ч. 1 ст. 1046, ч. 2 ст. 1047, абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України просить позов задовольнити. 19.09.2018 р. представник відповідачки подав до суду відзив, у якому просив відмовити у позові. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що між сторонами відсутні договірні відносини, оскільки договір позики не укладався. Вказав, що такий договір, у випадку його укладення, мав би бути письмовим, оскільки його сума перевищувала відповідний поріг, встановлений ст. 1047 ЦК України. Також зазначив, що навіть у випадку наявності договору позики, укладеного між сторонами у лютому 2015 р., позивачем пропущена позовна давність. 10.10.2018 р. представник позивача подав до суду відповідь на відзив, у якому на спростування аргументів й доводів сторони відповідачки зазначив, що додані до позовної заяви квитанції про перерахування коштів є документами, які у розумінні ч. 2 ст. 1047 ЦК України підтверджують укладання договору позики. Окремо вказав про безпідставність заяви про застосування позовної давності, мотивуючи тим, що за правилами абз. 2 ч. 5 ст. 261, абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України перебіг позовної давності розпочався не з моменту укладення договору, а через тридцять дів з моменту предявлення позивачем вимоги про повернення коштів, тобто з липня 2018 р. 08.04.2019 р. учасники справи у судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Ухвлою судового засідання від 08.04.2019 р. у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення судового засідання - відмовлено. У відповідності до приписів п. 2 ч. 2 ст. 223, п. 2 ч 3 ст. 223, ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено за наявними у справі матеріалами, за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. За правилами ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правилами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно копій квитанцій від 08.02.2015 р., від 07.03.2015 р., від 30.08.2015 р., від 29.10.2015 р., від 11.02.2016 р., від 03.04.2016 р. позивач здійснив переказ коштів відповідачці на загальну суму 1390 дол. США, а саме: 08.02.2015 р. 250 дол. США; 07.03.2015 р. 40 дол. США; 30.08.2015 р. 400 дол. США; 29.10.2015 р. 300 дол. США; 11.02.2016 р. 200 дол. США; 03.04.2016 р. 200 дол. США. Факт отримання таких коштів відповідачка не оспорювала. Фактичні обставини справи у світлі викладених вище норм цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у лютому 2015 р. між сторонами був укладений договір позики грошових коштів на невизначений строк. Підтвердженням цього є вище вказані квитанції, які посвідчують передання позивачем коштів відповідачці. У позовній заяві позивач стверджує, що у червні 2018 р. звертався з вимогою до відповідачки з вимогою про повернення позичених коштів, однак остання їх не повернула. Відповідачка цього факту не оспорювала. Докази, які б підтверджували факт повернення нею позики, у справі відсутні. З огляду на те, що договір позики був укладений на невизначений строк, то у відповідності до абз. 2 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності розпочався не з лютого 2015 р., а з липня 2018 р., відтак не сплив. За таких обставин, доказів і міркувань суд прийшов до переконання, що відповідачка не виконала взятих на себе зобовязань по договору позики та внаслідок цього заборгувала позивачу кошти у розмірі 1390 дол. США, що станом на день ухвалення рішення за курсом НБУ (26,83) становить 37293,70 грн. Враховуючи викладене, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача у користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 704,80 грн.

Outcome: approved