Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач просить суд постановити рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 28 серпня 1998 року №1/98-00340, укладений міє [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені, а також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього [PERSON], 16.10.1990р. народження, зареєстрований на товарній біржі «Регіональна товарна біржа» у місті Одесі. У судове засідання позивач та його передставник не зявилися, в прохольній частині позову зазначили, що позовні вимоги підтримали та просили розглядати справу у їх відсутність, не заперечували проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідачів. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином - оголошення у пресі «Одеські вісті» та «Урядовий кур'єр». Жодних клопотань, доказів чи заперечень до суду не надавали, про причини незявлення в судове засідання не повідомляли. У звязку з викладеним, зі згоди позивача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідачів, так як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між 28 серпня 1998 року на біржових торгах батьками позивача: [PERSON] та [PERSON], яка діяла від свого імені, а також як законний представник від імені та в інтересах свого малолітнього сина [PERSON] (позивач у справі), 16.10.1990р. народження (підтверджується свідоцтвом від 14.11.1990р. про народження позивача [PERSON]В.), придбано квартиру [ADDRESS]. Умови зазначеної угоди викладено в тексті договору купівлі-продажу нерухомого майна від 28 серпня 1998р. №1/98-00340 (далі договір від 28.08.1998р.), зареєстрованого на Регіональній товарній біржі у м.Одесі. На момент укладання договору від 28.08.1998р. на території України діяв Цивільний кодекс Української РСР від 18.07.1963р. №1540-06, введений в дію з 1 січня 1964 року (далі ЦК УРСР від 1963р.), в частині, що не суперечить Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991р. (далі Закон про товарну біржу), ухваленому після проголошення незалежності України. Так, відповідно до ст.224 ЦК УРСР від 1963р. за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.225 ЦК УРСР від 1963р. право продажу майна належить власнику. Так, квартира, яка відчужувалась відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], належала їм на праві спільної часткової власності в рівних частках на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.08.1998р., виданого УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів за №125678, зареєстрованого Одеським МБТІтаРОН 07.08.1998р. під №53 стр.68, у книзі 298пр. Про це вказується також в п.3 договору від 28.08.1998р. Як вбачається зі змісту договору від 28.08.1998р., між покупцями [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені, а також як законний представник від імені та в інтересах малолітнього [PERSON], з одного боку, та продавцями [PERSON], [PERSON], [PERSON], з другого боку, фактично досягнуто згоди з усіх істотних умов. У лютому 2009 року померла мати позивача [PERSON], 28.03.1948р. народження, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 17.02.2009р., виданим Першим Суворовським відділом РАЦС Одеського МУЮ. Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак, останнім було відмолено, у звязку з тим, що договір купівлі-продажу вищевказаної квартири був належним чином не посвідчений та розяснено, що має право звернутися до суду. У відповідність з вимогами ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 р., якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд має право на вимогу сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір, що передбачено ч.2 та ч.3 ст. 60 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях згідно з ч.4 ст. 60 ЦПК України. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному зясуванню обставин по справі, розяснює їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними позивачем.

Outcome: approved