Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») 30 березня 2017 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості в сумі 57373,93 грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 20.05.2010 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 13500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку із сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua,\~складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що Клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити чи збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг. Відповідач [PERSON] не\~надав своєчасно\~Банку грошові\~кошти для\~погашення заборгованості\~за кредитом,\~відсотками,\~а також\~іншими витратами\~відповідно до\~умов договору,\~що має\~відображення у\~розрахунку заборгованості\~за договором. Таким чином,\~у порушення\~умов кредитного\~договору відповідач\~зобов`язань\~за вказаним\~договором не\~виконав,\~внаслідок чого\~станом на\~28.02.2017 року виникла\~заборгованість на\~загальну суму\~57373,93 грн.,\~яка складається\~із 3336,84 грн.\~заборгованості за\~кредитом; 46821,17 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4007,64 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2708,28 грн. штраф ( процентна складова), яку АТ КБ «Приватбанк» просить стягнути із [PERSON] , а також понесені судові витрати в сумі 1600 грн. Відповідач [PERSON] подав до Старосинявського районного суду зустрічний позов до ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» (правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк») про відшкодування моральної шкоди, який ухвалою суду від 11 вересня 2018 року прийнятий до спільного розгляду. В обґрунтування вимог зустрічного позову [PERSON] посилається на те, що з 2015 року та протягом 2017 року на його мобільний телефон та домашній номер телефону розпочались дзвінки від невідомих осіб, які представлялись працівниками банку ПАТ КБ «Приватбанк» та вимагали сплатити заборгованість, дзвінки відбувались по декілька разів на день з 6 до 23 год. протягом тривалого часу, після чого з переривами у два-три тижні продовжувалась та кожного разу від нього вимагали різні суми коштів від 10 до 30 тисяч гривень, при цьому розмовляли у грубій формі, по хамськи, погрожували поганими наслідками, в тому числі описом майна, вилученням цінних речей з будинку, тощо. Крім цього, направлялись «тонни» листів з вимогами на «страхітливих бланках», а також у поштовій скриньці було виявлене повідомлення від ТОВ «ПрімоКолект Центр грошових вимог» про візит 25-26 лютого 2016 року за місцем проживання та стягнення заборгованості. Після чого 23 лютого 2016 року так звана «група колекторів» дійсно приїхали та намагались зайти на подвір`я його батьків, однак він з батьком їх не впустили, на що вони виражались нецензурно, на його вимогу назвались працівниками Приватбанку без прізвищ, вимагали кошти готівкою, висловлювали погрози. Такі не правомірні дії перетворили його життя та життя батьків на жах, йому та батькові доводилось залишатись вдома на так звані «чергування», а мати, яка є інвалідок першої групи та не може повноцінно пересуватись, тому й біля ліжка знаходився стаціонарний телефон, зазнала моральних травм та переживань від постійних дзвінків із погрозами, після чого доводилось їй викликати швидку допомогу та давати для прийому ліки, його стан здоров`я також погіршувався. Такі дії відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», яким здійснювались цілодобові дзвінки, надано без його згоди персональні дані третім особам, направлялись листи з вимогами та погрозами, є протиправними, порушують його Конституційні права і свободи та завдали йому моральної шкоди, розмір якої він оцінює в сумі 4000 грн. в місяць, тому виходячи із часу здійснення протиправної діяльності (березень 2015 року травень 2017 року) загальний розмір визначає в сумі 108000 грн. та просить стягнути на його користь із ПАТ КБ «ПриватБанк». Ухвалою Старосинявського районного суду від 31 березня 2017 року відкрито провадження у справі. В подальшому 22 серпня 2017 року справа передана до канцелярії для повторного автоматизованого розподілу справи у зв`язку зі закінченням 23 серпня 2018 року строку повноважень судді Галиш І.Б., однак призначення судді не відбулось у зв`язку з відсутністю суддів. 31 липня 2018 року цивільна справа прийнята до провадження судді Старосинявського районного суду Завадської О.П. Ухвалою судді Старосинявського районного суду Галиш І.Б. від 22 липня 2019 року прийнято до провадження вказану справу після повторного автоматизованого розподілу справ на підставі розпорядження в.о. керівника апарату № 7 від 19 липня 2019 року та призначено по справі підготовче судове засідання. Згідно ухвали суду від 14 листопада 2019 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті. У судовому засіданні представник позивача-відповідача АТ КБ «Приватбанк» Москалюк С.А. позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позові, та просила позов задовольнити. Зустрічний позов [PERSON] не визнала та заперечила відносно його задоволення, посилаючись на те, що зі сторони Приватбанку не було вчинено дій, якими спричинена позивачу [PERSON] моральна шкода, щодо дій інших юридичних осіб, то АТ КБ «Приватбанк» не можу відповідати за їх діяльність, а також просила врахувати, що моральна шкода може бути відшкодована у деліктних правовідносинах, а у договірних правовідносинах моральна шкода не стягується. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав, зустрічний підтримав повністю, пояснивши суду, що у 2010 році звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» та отримав «споживчу» картку, якою користувався 1-2 роки, розраховувався нею у магазинах, вносив на неї власні кошти. У 2015 році на його адресу прийшло повідомлення про наявність заборгованості, однак на його усне звернення до відділення Банку, йому повідомили, що до нього немає ніяких претензій,тому просив відмовити у задоволенні первісного позову. Щодо вимог зустрічного позову вказав, що протягом 2015-2017 року на його адресу неодноразово надходили листи із погрозами від Приватбанку, а також і від колекторських компаній з вимогою погасити борг перед Прибанком, крім цього на його номер мобільного телефону, на стаціонарний телефон за місцем проживання його батьків, за місцем його роботи, постійно здійснювались дзвінки від осіб, які представлялись лише іменем та номером оператора, в ході розмові дані особи хамили, погрожували, вимагали від нього різні суми коштів. Також 23.02.2016 року відбувся візит за місцем проживання його батьків так званих «колекторів», які намагались зайти на подвір`я, погрожували, вимагали негайно сплатити кошти, на його вимогу представлялись як служба стягнення заборгованості Приватбаку. Вказані дії завдали йому моральних страждань, крім цього дзвінки здійснювались на стаціонарний телефон у будинку батьків, який знаходився біля матері, яка є інвалідом першої групи та не може пересуватись, а стаціонарний телефон був майже єдиним засобом у неї для спілкування з рідними та друзями, а від вказаних дзвінків із погрозами мати хвилювалась та погіршувалось її самопочуття, він звільнився з роботи, щоб доглядати за матір`ю та є її опікуном. Тому просить стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в сумі 108000 грн. Представник відповідача [PERSON] А. підтримав позицію відповідача щодо заперечення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості, просив суд застосувати позовну давність, про що відповідачем подана письмова заява. Також вказав, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, так як є необґрунтованими, усі документи Банком сфальсифіковано, Умови та Правила [PERSON] не підписані, не надано доказів отримання кредитних карток, встановлення кредитного ліміту, а надана представником Банку виписка не є первинним документом, містить інформацію з 1999 року, що свідчить про внесення даних у неї вручну, що не допустимо, просив відмовити у задоволенні первісного позову, а зустрічний позов задовольнити повністю, посилаючись на викладені у ньому обставини. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, об`єктивно оцінивши зібрані у справі докази, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до переконання, що первісний позов підлягає до часткового задоволення, зустрічний до задоволення не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 20.05.2010 року звернувся із заявою на отримання банківських послуг до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», що підтверджено відповідними копіями статуту, та відповідно до поданої та підписаною відповідачем [PERSON] анкети - заяви від 20.05.2010 року останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка універсальна». Відповідно до даної заяви відповідач [PERSON] підтвердив, що ознайомився з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які йому надані (а.с.6 Т-1, а.с.108 Т-3) Згідно наданої позивачем довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду від 20.05.2010 року, яка підписана відповідачем [PERSON] , чого сам відповідач в засіданні не заперечував, останній погодився на базову відсоткову ставку за користування кредитом в розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості в розрахунку 360 днів у році та\~розмір щомісячних платежів у розмірі 7% від заборгованості, а також довідкою визначено строк внесення щомісячних платежів до 25 числа місяця, наступного за звітним,\~порядок нарахування пені\~за невчасне погашення заборгованості, згідно якого загальна пеня складається із сум двох видів пені, з яких одна пеня вираховується за формулою базова % ставка за договором/30 та нараховується за кожен день прострочення кредиту та інша пеня вираховується як\~1% від заборгованості, але не менше\~10\~грн. в місяць та нараховується раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або процентам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. (а.с.7 Т-1, а.с.53 Т-2) Згідно даної довідки також сторонами визначено розмір штрафів при порушенні термінів платежів\~по будь-якому\~з\~грошових зобов`язань, передбачених договором, більше ніж 120 днів, а саме 500грн. + 5% від суми позову, та розмір комісії за зняття готівки та особистих коштів, безготівкових платежів тощо. Оригінал вказаної анкети - заяви від 20.05.2010 року та довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду від 20.05.2010 року було надано представником Банку та оглянуто судом в судовому засіданні за участі сторін. Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» згідно кредитного договору б/н від 20.05.2010 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було видано кредитні картки: № [NUMBER] з терміном дії до квітня 2014 року, №4149437110791405 з терміном дії до травня 2015 року (а.с 126 Т-1). Кредитними коштами та відповідно кредитними картками відповідач [PERSON] користувався, періодично витрачаючи кошти та відповідно періодично погашаючи кредит, про що свідчить надана представником Банку виписка по рахунку, у якій відображу відповідні операції (а.с.11-17, Т-3). За розрахунком Банку, наданим із позовною заявою, станом на 28.02.2017 року\~заборгованість [PERSON] по кредитному договору б/н від 20.05.2010 року становить 57373,93 грн.,\~яка складається\~із 3336,84 грн.\~заборгованості за\~кредитом; 46821,17 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом; 4007,64 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2708,28 грн. штраф ( процентна складова) ( а.с. 3-5 Т-1). Згідно\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Частиною 2\~статті 11 ЦК України\~визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1\~статті 1055 ЦК України\~передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Відповідно до частин 1 та 2\~статті 207 ЦК України, в редакції чинній на час укладення договору, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей\~626,\~628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із частинами 1 та 2\~статті 633 ЦК України\~публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Частиною 1\~статті 634 ЦК України\~встановлено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до частини 1\~статті 638 ЦК України\~істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої\~статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1, 3 ст.\~509 ЦК України\~вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Таким чином,\~враховуючи,\~що матеріалисправи містять відомості щодо ознайомлення відповідача [PERSON] з умовами кредитування з використанням кредитної картки \~«Універсальна, 30 днів пільгового періоду», що підтверджується підписаною ним заявою та довідкою про умови кредитування від 20.05.2010 року, в тому числі щодо розміру відсоткової ставки, розміру та строків внесення щомісячних платежів, розмірів комісії, штрафу та пені, суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений кредитний договір, умови якого погоджені сторонами шляхом підписання анкети-заяви від 20.05.2010 року з довідкою про умови кредитування від цієї ж дати. Жодних доказів, які б підтвердили, що анкета заява від 20.05.2010 року підписана не [PERSON] , а іншою особою, відповідачем на підтвердження своїх доводів не було надано, клопотання про призначення експертизи відповідач не заявляв, а щодо довідки про умови кредитування підтвердив у судовому засіданні при огляді оригіналу даного документу, що підпис його. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач дійсно ознайомився та погодився саме з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку, які згідно доводів позовної заяви викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, копію витягу яких позивач надав на обґрунтування своїх вимог, відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Вказані висновки узгоджуються з постановою Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17, провадження №14-131цс19, де зазначено, що роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Частиною 1 статті 546 цього Кодексу встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до частини першої\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі\~статтею 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У довідці про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду від 20.05.2010 року, яка підписана відповідачем [PERSON] , відсоткова ставку за користування кредитом визначена в розмірі 3% на місяць на залишок заборгованості в розрахунку 360 днів у році або 36% на рік, а також сторонами погоджено, розмір щомісячного платежу, розмір пені за несвоєчасне погашення заборгованості (пеня1 + пеня2, де пеня1 - базова процентна ставка за договором, пеня 2 1% від суми заборгованості, але не менше 10 грн. на місяць), розмір штрафу за порушення строків платежів (500 грн.+5% ціни позову). Разом з тим, як встановлено із матеріалів справи, а саме із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, виписок по картках відповідача [PERSON] Банком відсоткова ставка з часу укладення кредитного договору зазначена у різному розмірі за різні періоди, а саме в розмірі 30% річних, 34,8% річних, 36 %річних, 43,2% річних, що суперечить погодженим сторонами умовам сплати процентів в розмірі 3 % в місяць (36% в рік) на залишок заборгованості. Згідно пояснень представника позивача у судовому засіданні відсоткова ставка змінювалась без згоди позичальника відповідно до Умов та Правилам надання банківських послуг в ПриватБанку, якими передбачено можливість односторонньої зміни тарифів, однак, як уже судом встановлено, такі Умови та Правила не були підписані [PERSON] , відтак вказані Умови та Правила не є частиною укладеного між сторонами кредитного договору, тому і відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами саме в розмірі 34,8% річних, 43,2% річних. Із розрахунку заборгованості за договором, доданим до позовної заяви та виписки по Рахунку [PERSON] слідує, що з серпня 2013 року [PERSON] не вносить платежі на повернення кредиту та сплату процентів, останній платіж ним здійснено 29 липня 2013 року. Відповідачем [PERSON] подана заява про застосування строків позовної давності (а.с.49 Т-1) Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За змістом ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Із положень ч. 1 ст. 266 ЦК України слідує, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Як передбачено ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Аналіз положень статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої особи права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для погашення всієї заборгованості за договором (зі спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Так, АТ КБ «Приватбанк» надало [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, при цьому кредитним договором установлено щомісячні платежі погашення кредиту та сплати процентів (у розмірі 7% від залишку заборгованості, але не менше 50 грн, здійсненими до 25 числа місяця, що слідує за звітним) та за даним договором [PERSON] отримав дві кредитні картки, що підтверджується матеріалами справи, за №4149437411813387 з терміном дії до квітня 2014 року, №4149437110791405 з терміном дії до травня 2015 року. Враховуючи правову природу даного кредитну договору, а саме, що відповідач може періодично брати кредитні кошти та зобов`язаний їх відповідно періодично повертати, а також те, що в позовній заяві сам позивач вказав, що кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, то слід дійти висновку, що строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, зазначеного на картці (строку кредитування), то момент закінчення строку кредитування збігається зі строком дії картки, тобто в даному випадку 31 травня 2015 року. У зв`язку з цим, позовна давність за вимогами АТ КБ «Приватбанк» про повернення кредитних коштів і сплати процентів повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення коштів у повному обсязі з моменту закінчення строку кредитування, тобто строку дії картки. Банк пред`явив позов до [PERSON] 26 березня 2017 року згідно дати на поштовому конверті. Отже, загальна позовна давність за основним зобов`язанням (сплата кредиту та процентів) спливла по платежам, які відповідач повинен був здійснити до березня 2014 року, а річний строк звернення до суду щодо стягнення пені сплив в цілому. При цьому, суд вважає, що зарахування коштів в сумі 92,36 грн. на погашення заборгованості, яке було здійснено Банком із бонусного рахунку 12.06.2014 року не перериває строк позовної давності, оскільки Умови та Правила банківських послуг відповідачем не підписані, а автоматичне списання коштів з рахунку позичальника без ініціювання цієї дії самим позичальником та поза його волею, не може вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності. Так, із наданого Банком розрахунку заборгованості за договором вбачається, що станом 28.02.2014 року [PERSON] має прострочену заборгованість за кредитом в сумі 950 грн. та за відсотками в сумі 707,76 грн., яка не підлягає стягненню з відповідача у зв`язку із спливом строку позовної давності. Разом з\~тим,\~за щомісячними\~платежами,\~строк сплати\~яких настав\~з березня\~2014\~року позовна\~давність не\~сплила,\~тому Банк\~має право\~на стягнення\~заборгованості за\~кредитним договором\~в межах\~трьохрічного строку\~позовної давності,\~з яких\~2386,77\~грн.\~заборгованість за\~кредитом,\~а також\~процентів за\~користування кредитом\~в межах\~строку позовної\~давності за\~період \~з 01.03.2014\~року по\~31.05.2015\~року за відсотковою ставкою 3% в місяць (36% річних), виходячи із наступного розрахунку 2386,77 (тіло кредиту) х 36 %/360* 457 днів (з 01.04.2014 року по 31.05.2015 року) =1090,75 грн. в межах строку позовної давності, а саме за період з 01.03.2014 року до 31.05.2015 року. Окрім цього, враховуючи, що [PERSON] прострочив виконання зобов`язання за договором більш ніж на 120 днів, а тому, враховуючи обґрунтований розмір вимог, за якими позовна давність не спливла, позивач вправі вимагати від 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 173,88 грн. штрафу (процентна складова) ((2386,77+1090,75)х5%). Також суд не вбачає підстав для стягнення процентів за період з 31.05.2015 року по дату звернення до суду, оскільки кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, який закінчився 31.05.2015 року, у зв`язку з чим право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та неустойку припинилося і кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, однак з такими вимогами Банк до суду не звертався. Наведене узгоджується із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду\~в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12. Також д суд приходить до висновку, що в даному випадку при вирішенні спору не можуть бути застосовані строки позовної давності як відмова в задоволенні позову в повному обсязі, так як право вимоги за кредитом у банку виникло з моменту закінчення строку кредитування 1 червня квітня 2015 року, а позов до суду поданий 26 березня 2017 року, тобто в межах трьох річного строку позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором б/н від 20.05.2010 року, укладеним між Приватбанком та [PERSON] , станом на 28.02.2017 року, яка складається із 2386,77 грн. заборгованість за кредитом, 1090,75 грн. заборгованість за процентами за період з 01.03.2014 року по 31.05.2015 року, 673,88 грн. (500 грн. +173,88)- штраф. В задоволені решти позовних вимог слід відмовити. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про відшкодування на користь позивача моральної шкоди шляхом стягнення із АТ КБ «Приватбанк», то у задоволенні такої слід відмовити з огляду на наступне. Згідно ч.1\~ст.23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно з ч.1\~ст.1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4з наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами\~Конституції, або випливає з її положень; у випадках, передбачених статтями 7, 440-1\~ЦК\~та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49\~Закону «Про інформацію»,\~ст. 44 Закону «Про авторське право і суміжні права»); при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію\~Закону «Про захист прав споживачів»\~чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Як уже встановлено, що відповідач [PERSON] 20.05.2010 року звернувся із заявою на отримання банківських послуг до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», правонаступником якого є АТ КБ «ПРИВАТБАНК», та відповідно до анкети - заяви від 20.05.2010 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Кредитка універсальна». Так, доданими до зустрічної позовної заяви матеріалами, підтверджується факт надсилання [PERSON] на адресу: [ADDRESS] , листів - попереджень Приватбанку з вимогами погасити заборгованість до 15.11.2016 року, погасити борг станом на 29.11.2016 року, до 26.12.2016 року про те, що майно може бути арештоване ( а.с. 180-182). Також позивачем\~ [PERSON] \~надано направлені\~йому повідомлення\~ ТОВ\~«Вердикт Колсалтинг»\~про можливий\~розшук з\~вимогою сплатити\~борг до\~30.03.2015\~року та\~ТОВ «ПрімоКолект Центр грошових вимог» про сплату боргу до 25.03.2016 року та звернення до суду, про сплату боргу до 08.04.2016 року, про запланований візит за місцем проживання 25 або 26.02.2016 року. Допитані у судовому засіданні позивач [PERSON] , як свідок за його клопотанням, підтвердив надані ним пояснення, а його батько [PERSON] показав, що у 2016 році надійшов лист на ім`я сина [PERSON] про те, що він винен кошти Банку, а після цього почались телефонні дзвінки з погрозами про арешт майна, продаж майна, тому він на деякий час відключав стаціонарний телефон, щоб дзвінки не тривожили хвору дружину, а на його запитання син пояснював, що жодних боргів у нього немає, тому між ними виникали сварки. Допитаний за його згодою як свідок представник позивача [PERSON] показав, що у літню пору 2016 року був в гостях у [PERSON] та був свідком телефонного дзвінка невідомих осіб на мобільний телефон з вимогою повернути борг Приватбанку, він також спілкувався із особою, яка не представилась, після чого порекомендував збирати надіслані йому листи-попередження, щоб були наявні докази неправомірних дій, а коли надійшов позов про стягнення заборгованості, вони звернулись із зустрічним позовом. Разом з тим, стороною позивача не доведено, що діями відповідача, а саме АТ КБ «Приватбанк», [PERSON] заподіяно моральну шкоду, зокрема, у сумі заявленій у позові - 108000 грн., оскільки допустимих та належних доказів на підтвердження заподіяння шкоди позивач не надав. Дані трудової книжки [PERSON] підтверджують звільнення з роботи за власним бажанням. Надані до позову медичні документи щодо стану здоров`я його матері [PERSON] за період 2006 р., 2009, тобто період до вчинення дій, на які посилається позивач. Виписки із медичної картки щодо хворого [PERSON] свідчать про його стаціонарне лікування у 2014 році з приводу хронічного панкреатиту, а також наявні дані про два звернення до сімейного лікаря 23.04.2015 р, 30.03.2017 року, однак вказані медичні документи не підтверджують погіршення стану здоров`я позивача внаслідок неправомірних дій відповідача по справі. При цьому,\~в обґрунтування\~вимог зустрічного\~позову [PERSON] \~посилається,\~що за\~вчинені \~АТ КБ\~«Приватбанк» та\~ТОВ «Вердикт\~Колсалтинг»,\~ТОВ «ПрімоКолект Центр грошових вимог» діяння передбачена кримінальна відповідальність за ст.ст.127, 355, 189 КК України, однак із жодними заявами до правоохоронних органів не звертався. Аналізуючи встановлені судом обставини та досліджені докази, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту заподіяння йому відповідачем АТ КБ «Приватбанк» моральної шкоди внаслідок протиправних дій, наявності вини відповідача у вчиненні неправомірних дій щодо позивача, а також доказів, як і б підтверджували існування причинного зв`язку між такою шкодою та неправомірними діями відповідача., тому у задоволенні зустрічного позову належить відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача Тарнавського на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати, а саме судовий збір в сумі 155,84 грн. пропорційно до задоволеної частини вимог (первісний позов задоволено на 7,24 %).

Outcome: partial