Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» у квітні 2016 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів ФГ «Жито-3» та [PERSON], прохаючи суд стягнути солідарно із відповідачів на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 639667,89 грн. договором фінансового лізингу DNHLNI04982 від 17.02.2014 року та судові витрати у сумі 9595,02 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 17.02.2014 року між ФГ «Жито-3» та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір фінансового лізингу № DNHLNI04982. За умовами п.1.1 договору лізингу визначено, що банк здійснює придбання у власність у ТОВ «Новофарм», а потім передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до спеціфікації, наданої в додатку №1 до договору. Предметом лізингу за договором є: Трактор Саsе ІН Magnum 315,б/у, 2012 р.в; серійний номер ZCRD02122. Відповідно до п. 1.2 договору, вартість предмету лізингу складає: без ПДВ 1\~035\~171,08 грн., крім того ПДВ 207\~034, 22 грн., а всього з ПДВ 1\~242\~205,30 грн. 25.02.2014 року лізингодавець належним чином виконав свої зобов'язання за договором № DNHLNI04982, передав лізингоодержувачу у користування техніку. У відповідності до пунктів 2.1., 2.3.2 на лізингоодержувача покладені зобов'язання по сплаті: винагороди за отримане в лізінг майно у розмірі 9 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-е число кожного поточного місяця; винагороди за користування майном у розмірі згідно наведеної формули, згідно графіку внесення лізингових платежів, зазначеному у Додатку № 2. ФГ «Жито-3» в обумовлені договором лізингу строк та графіком лізингових платежів належним чином свої зобов'язання щодо сплати лізингових платежів не виконало, внаслідок чого у останнього перед банком виникла заборгованість. У зв'язку із порушенням лізингоодержувачем грошових зобов'язань перед банком за договором лізингу в період часу користування майном, станом на 17.02.2015 року у останнього виникла заборгованість в розмірі 639 667, 89 гривень, яка складається з: - 593 212,52 грн сумма переоцінки тіла лізингової угоди; - 46\~455, 37 грн сумма переоцінки відсотків лізингової угоди. Також в позові зазначено, що зобов'язання ФГ «Жито-3» за договором фінансового лізингу № DNHLNI04982 забезпечені договором поруки № DNHLNI04982/П від 17.02.2014 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та співвідповідачем [PERSON]. Предметом договору поруки є надання поруки поручителем перед банком за виконання ФГ «Жито-3» (Лізингоодержувачем) зобов'язань за договором фінансового лізингу № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року. Відповідно до пункту 2 Договору поруки поручитель [PERSON], відповідає перед банком за виконання зобов'язань до договором фінансового лізингу в тому ж розмірі, що і лізингоодержувач, включаючи сплату лізингових платежів у частині, що йде на викуп переданного в лізинг майна, винагороду за отримане в лізинг майно, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Поручитель відповідає перед Банком всіма власними коштами та майном, яке належить йому на праві власності. Пунктом 4 договору поруки регламентовано, що у випадку невиконання лізингоодержувачем зобов'язань за договором фінансового лізингу, лізингоодержувач та поручитель відповідають перед Банком як солідарні лізингоодержувачі. Як випливає з п. 3, [PERSON], з умовами договору фінансового лізингу ознайомлена. В позовних вимогах позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість за договором фінансового лізингу № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року в розмірі 639 667, 89 грн. та судові витрати. 15.11.2016 року ФГ «Жито-3» звернулось з зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» в якому просило визнати недійсним пункт 2.4. договору фінансового лізингу № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року. Відповідач [PERSON]В в судове засідання не зявилася, подавши заяву про розгляд справи за її відсутності, вказала, що при вирішенні справи покладається на розсуд суду. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом, Позивач зазначив, що платіж передбачений пунктом 2.4. договору фінансового лізингу не є лізинговим платежем в розумінні частини 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг»; вказаним платежем встановлюється додаткова винагорода, що суперечить законодавству і просило п.2.4. договору фінансового лізингу визнанати недійсним. В судове засідання 23.10.2018 року представник позивача (відповідача за зустрічним позовом) не з'явився, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти задовлення зустрічних вимог заперечував. Представник відповідача ФГ «Жито-3» (Позивач за зустрічним позовом) в судове засідання 23.10.2018 року не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій вказав, що проти задоволення позовних вимог за первісним позовом заперечує; позовні вимоги за зустрічним позовом просив задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд вважає, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» за первісним позовом та вимоги ФГ «Жито-3» за зустрічним позовом не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17.02.2014 року між ФГ «Жито-3» та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір фінансового лізингу № DNHLNI04982, згідно якого, банк здійснює придбання у власність, передає лізингоодержувачу, а лізингоодержувач приймає від банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів приймає у власність, майно, що визначене у специфікації. Відповідно до п. 1.2 договору, вартість предмету лізингу складає: без ПДВ 1\~035\~171,08 грн., крім того ПДВ 207\~034, 22 грн., а всього з ПДВ 1\~242\~205,30 грн. Зобов'язання ФГ «Жито-3» за договором фінансового лізингу № DNHLNI04982 забезпечені договором поруки № DNHLNI04982/П від 17.02.2014 року, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та співвідповідачем [PERSON]. Так, згідно з частиною першою статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору. Згідно з п.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує проти його дійсності на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст.215 ЦК України). Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Як встановлено судом, укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором фінансового лізингу. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 806 ЦК України визначено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною першою статті 628 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти) договору, визначені на розсуд сторін, і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. У п. 2.3. договору фінансового лізингу сторони погодили, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п. 1.5. цього Договору, відповідно до Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, що є невід'ємною частиною договору наступні лізингові платежі: - За п. 2.3.1. договору фінансового лізингу винагороду за відкриття рахунку у розмірі 100 грн. 00 коп. у день укладення договору; - Згідно п.2.3.2 договору фінансового лізингу винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 9 % річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, в дату сплати процентів, якою є 25-число кожного поточного місяця. - У п. 2.4. договору фінансового лізингу зазначено, що лізингоодержувач сплачує банку на рахунок, відкритий згідно п. 1.5. цього Договору, відповідно до Графіку внесення лізингових платежів, зазначеному в Додатку № 2, також винагороду за користування майном у розмірі, згідно наведеної формули. Матеріалами справи підтверджено факт повної сплати ФГ «Жито-3» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» лізингових платежів за договором № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року, крім платежу, передбаченого п.\~2.4. цього Договору. Вказані обставини визнаються учасниками справи. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Частиною 2 вказаної статті визначено склад лізингових платежів, зокрема: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Верховний Суд у постанові від 12 червня 2018 року по справі № 910/19198/17 вказав, що суди мають встановити та зазначити, до якої саме складової лізингових платежів, передбачених пунктами «а», «б», «в» чи «г» статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» відноситься винагорода за користування майном у розмірі, розрахованому згідно з формулою, яка наведена в договорі. Відповідно до п. 2.4 договору фінансового лізингу передбачено порядок розрахунку та умови сплати лізингоодержувачем винагороди банку за користування майном. З наведеної формули вбачається, що розмір платежу визначається з урахуванням курсової різниці національної валюти (гривня) до іноземної (долар США), а не залежно від строку користування майном. Розмір винагороди розраховується на дату визначену в п. 11.1 цього Договору. Досліджуючи платіж, встановлений п. 2.4. договору з урахуванням ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», судом встановлено, що по своїй суті такий платіж не є платежем, який відшкодовує частину вартості майна; не компенсує відсотки за кредитом, оскільки кредитні кошти не залучались; не є платою за користування майном, оскільки залежить від зміни курсу валюти; не може вважатись іншими витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з договором. Аналіз змісту та порядок нарахування платежу за пунктом 2.4. договору фінансового лізингу дає суду підстави прийти до висновку, що вказаний платіж не є жодним із складових лізингових платежів, а тому не відповідає частині 2 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» і є підставою для відмови у позові. Обгрунтовуючи розмір грошових зобов'язань лізингоодержувача перед банком, позивач, посилається на положення ст. 533, 632 ЦК України щодо права сторін визначити еквівалент грошового зобовязання в іноземній валюті і обовязку сплатити суму грошових коштів з урахуванням такого еквіваленту. Суд критично оцінює доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо застосування положень вищевказаних статтей Цивільного кодексу України до спірних правовідносин, оскільки за умовами договору фінансового лізингу № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року еквівалент грошового зобовязання в іноземній валюті не визначався взагалі, порядок розрахунку узгоджено сторонами виключно в гривнях. Пунктом 2.4. договору зазначений платіж визначено як додаткову винагороду лізингодавця за користування майном, а не валютний еквівалент зобовязання. Як встановлено судом, розмір боргу визначався банком за формулою у п. 2.4. з урахуванням курсу національної валюти (гривні) до іноземної (долар США). Матеріалами справи підтверджено (а.с. 6), що банк здійснив нарахування боргу в розмірі 639 667, 89 гривень, з яких: - 593 212,52 грн сумма переоцінки тіла лізингової угоди; - 46\~455, 37 грн сумма переоцінки відсотків лізингової угоди. Згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства, крім свободи договору, є справедливість, добросовісність та розумність. Засади свободи договору, розумності та справедливості мають системно застосовуватись при визначенні умов договору та порядку його виконання. У випадку спору між сторонами щодо змісту умов договору, останні можуть бути з'ясовані саме спираючись на справедливість та/або розумність. Враховуючи положення ст. 533 ЦК України, сторони у зобов'язанні можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, законодавець не забороняє визначити у валюті частину зобов'язання, сторони договору не можуть бути обмежені у праві передбачити в договорі право застосування валютного еквівалента до частини їх грошового зобов'язання, що може гарантувати права лізингодавця на випадок значної інфляції. Однак, з наданих позивачем доказів (а.с. 23) вбачається, що 17.02.2014 року між ПАТ КБ « ПриватБанк» (Покупець) та ТОВ «Новорфарм» (Продавець) було укладено договір купівлі-продажу майна, для передачі його у лізинг ФГ «Жито-3». Відповідно до п. 2.1. цього Договору вартість майна встановлена в національній валюті в розмірі 1\~242\~205,30 грн з ПДВ. Укладаючи договір фінансового лізингу п. 2.1. №\~DNH2LNI04982 від 17.02.2014 року (а.с. 11) ПАТ КБ «ПриватБанк» та ФГ «Жито-3» також погодили, що вартість обєкта лізинга виражена в національній валюті і становить 1\~242\~205,30 грн з ПДВ. З наявних матеріалів справи суд вбачає, що як при купівлі банком обєкту лізингу так і при його передачі лізингоодержувачу за договором фінансового лізингу грошовий еквівалент ціни в іноземній валюті не визначався, а всі розрахунки проводились в національній валюті України (гривні). Відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України виконання грошових зобовязань з урахуванням курсу валют може здійснюватися виключно у випадку визначення сторонами в договорі еквіваленту грошового зобовязання у відповідній іноземній валюті. Частиною 1 ст. 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Враховуючи положення статтей 525, 526 ЦК України, щодо недопустимості односторонньої зміни умов, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ФГ «Жито-3» коштів за п. 2.4. договору фінансового лізингу як переоцінки тіла та відсотків за договором лізингу. Крім того, за пунктом 2.4. договору фінансовго лізингу, винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п. 11.1 цього Договору у день дострокового повного виконання зобовязань за цим Договором або у день повного фактичного виконання зобовязань за цим Договором. Відповідно до п. 11.1 строк лізингу встановлено з дати підписання договору до 16.02.2015 року. Отже, за умовами п. 2.4 винагорода мала б розраховуватись з урахуванням виконаних зобовязань за формулою на певну дату, тобто на 16.02.2015 року. В матеріалах справи (а.с. 6-11) містяться надані позивачем банківські виписки по рахунках ФГ «Жито-3» на підтвердження розміру винагороди за п. 2.4. договору фінансового лізингу у розмірі 639 667, 89 гривень. З вказаних виписок по рахунках ФГ «Жито-3» вбачається, що банк здійснював розрахунок винагороди за користування майном починаючи з 23.10.2014 року по 17.02.2015 року. В той час як за умовами п. 2.4. договору фінансового лізингу, винагорода за користування має розраховуватись на дату - 16.02.2015 року. Навіть якщо припустити, що переоцінка тіла лізингу та переоцінка відсотків лізингу є винагородою за користування майном, то станом на 16.02.2015 року у лізингоодержувача була б заборгованість у розмірі: 2961,48 грн. (переоцінка тіла лізингу) та 664,62 грн. (переоцінка відсотків лізингу), що загалом становить 3626,10 грн. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за договором фінансового лізингу не підлягають задовленню. Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом ФГ «Жито-3» зазначено, що п. 2.4. договору фінансового лізингу передбачено додаткову винагороду за користування майном, яка також встановлена у п. 2.3.2 договору. Вказані доводи ФГ «Жито-3» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. Суд також не погоджується з доводами ФГ «Жито-3» щодо порушення пунктом 2.4 спірного договору положень цивільного законодавства. Відповідно до статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. У спірному випадку сторони, укладаючи оспорюваний пункт в договорі лізингу, діяли в межах загальних вимог цивільного законодавства. За змістом положень статті 3 ЦК України однією із загальних засад цивільного законодавства є свобода договору. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, що передбачено також статтями 626, 627 ЦК України. Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що оскільки сторонами договору фінансового лізингу було вільно погоджено умови договору, що відповідає загальним принципам цивільного законодавства, тому відсутні підстави для визнання недійсним пункту 2.4 договору фінансового лізингу № DNHLNI04982 від 17.02.2014 року. Питання про стягнення судового збору суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного, ст.ст. 3, 6, 203, 215, 525, 526, 527, 530, 627, 629, 559, 806 ЦК України, ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», ст.ст. ст.ст. 10-11, 19, 42, 43, 48, 76, 81, 128, 130, 133, 258, 263, 265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed