Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

Позивач ПрАТ «СК «Рідна» звернулося до суду з позовом, посилаючись на те, що 03 травня 2016 року на просп. П.Григоренко у м. Києві сталася дорожня-транспортна пригода за участю автомобіля «DaciaLogan» д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля «ВАЗ» д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Внаслідок ДТП був пошкоджений автомобіль «DaciaLogan», державний номерний знак [NUMBER], який був застрахований у ПрАТ «СК «Рідна» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту, укладеного між ПрАТ «СК «Рідна» та [PERSON] Вартість завданого автомобілю «DaciaLogan» збитку складає 24547,50 грн. ПрАТ «СК «Рідна» визнало зазначену подію страховим випадком і здійснило виплату страхового відшкодування власнику автомобіля «DaciaLogan» в розмірі 24547,50 грн., а 26.09.2016 року направило [PERSON] вимогу про виплату страхового відшкодування в порядку зворотної вимоги (регресу), однак на відповіді від відповідача на вказану вимогу не надійшло. Оскільки після виплати страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Рідна» перейшло право на отримання від винної особи компенсації виплаченого страхового відшкодування,ПрАТ «СК «Рідна» просило стягнути зазначену суму коштів з відповідача в порядку регресу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, пояснив, що це право позивача звертатись з вимогами в порядку регресу, враховуючи, що предметом договору добровільного страхування були майнові інтереси страхувальника [PERSON] Відповідач та його представник проти задоволення позову заперечували, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на те що [PERSON], не являючись власником автомобіля, на законних підставах володів та користувався застрахованим транспортним засобом в момент ДТП, а тому в даному випадку відсутні правові підстави для стягнення з відповідача збитків відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування». . Відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № 6867951 від 23.03.2016 року, зі строком дії до 23.03.2017р.цивільна відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька».Якби автомобілем керував власник автомобіля [PERSON], то позивач не пред»являв би вимог в порядку регресу. А оскільки [PERSON] керував на законних підставах, тому до нього застосовується аналогія Закону як до особи, яка застрахувала цивільну правову відповідальність ( як до власника автомобіля). Представник третьої особи в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність представника третьої особи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03 травня 2016 року на перехресті вул. Ахматової та проспект Григоренка в м. Києва близько 05-30 год. [PERSON], керуючи автомобілем «DaciaLogan» д.н.з. [NUMBER], не виконав вимогу дорожнього знаку 2.1. (дати дорогу), внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ» д.н.з. [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно постанови Дарницького районного суду м. Києва від 02.09.2016 р. винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано [PERSON] (а.с. 12). Відповідно до Договору добровільного страхування наземного транспорту № АТ/79/16 від 24.03.2016, укладеного між ПрАТ «Рідна» та [PERSON], останній застрахував свої майнові інтереси, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу «DaciaLogan» д.н.з. [NUMBER]. 04.05.2016р. [PERSON] звернувся до ПрАТ «СК «Рідна» з заявою-повідомленням про факт пошкодження автомобіля «DaciaLogan» д.н.з. [NUMBER], внаслідок ДТП. Як вбачається зі страхового акту № 4158 від 09.06.2016 року, ПрАТ «СК «Рідна» визнало подію страховим випадком та дійшло висновку про те, що загальна сума страхового відшкодування становить 24 547,50 грн. (а.с. 16-17) 09 червня 2016 року позивач здійснив виплату страхового відшкодування [PERSON] відповідно до рахунку-фактури № 0000000423 від 08.06.2016р. по договору№ АТ/79/16 від 24.03.2016р. у розмірі 24 547,50 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 20234 від 09.06.2016р. (а.с. 18). 26.09.2016 року ПрАТ «СК «Рідна» направило відповідачу як завдавачу збитків вимогу про відшкодування завданих збитків в порядку зворотної вимоги (регресу), в розмірі 24 547,50 грн., проте вказана вимога залишена відповідачем без виконання. Тому вони звернулись до суду з даним позовом. Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). При цьому за змістом статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За змістом статті 1194 ЦК України в системному зв'язку зі статтею 993 цього Кодексу та статтею 27 Закону Закону України «Про страхування» можна дійти висновку про те, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди в межах різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Така правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 10.02.2016 року (у справі №6-2878 цс15). В даному випадку застрахований був конкретно транспортний засіб ( майнове страхування)- це інший вид страховки, який відрізняється ід цивільної відповідальності за заподіяну шкоду третім особам, про що представником відповідача не взято до уваги. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що у зв'язку з тим, що цивільна відповідальність відповідача була застрахована в ПрАТ «СК «Галицька», у позивача відсутні підстави для звернення до суду з даним позовом, оскільки винним у спричиненні ДПТ є відповідач, а відповідно до пункту 32.2. ст.32 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відповідно до цього Закону страховик або МТСБУ не відшкодовує: шкоду, заподіяну забезпеченому транспортному засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду. Відповідно до висновку Верховного Суду України, який міститься в Постанові від 20.01.2016 року № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні. Таким чином потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Крім цього, посилання представника відповідача на те, що до виниклих правовідносин між сторонами не застосовуються норми ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування», позбавлені юридичного обґрунтування. Таким чином, позивач скористався своїм правом на подачу даного позову, вимоги позивача про стягнення суми страхового відшкодування доведені та підлягають задоволенню. У зв'язку з задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджена сума судового збору в розмірі 1378,00 грн. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: approved