Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-08 00:00:00

Позивач ПАТ «Запоріжжяобленерго» звернувся до суду з цивільним позовом в якому просив стягнути на свою користьз відповідачки [PERSON] грошові кошти у розмірі 4492,47 грн., набуті без достатньої правової підстави, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення у розмірі 177,29 грн., а також трьох відсотків річних від простроченої суми у розмірі 201,00 грн. Також просив витрати по сплаченому судовому збору в розмірі 2102 грн. покласти на відповідачку. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року по справі № 222/966/18 позов [PERSON] було задоволено, а саме стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2018 року по 07.09.2018 року в сумі 23038,31 грн., без урахування прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів. На виконання вищевказаного рішення суду Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України платіжним дорученням № 2267 від 25.02.2019 року стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] кошти в розмірі 23038,31 грн. Вказане стягнення за вищевказаними рішенням суду та платіжному дорученню проведено Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у розмірі більшому, ніж належить, адже воно здійснено без віднімання (утримання, зменшення) податку на доходи фізичних осіб у розмірі 18% і військового збору у розмірі 1,5% на загальну суму 4492,47 грн. В результаті примусового стягнення грошових коштів, проведеного органом ДВС без будь-якої участі ПАТ «Запоріжжяобленерго», відповідачка [PERSON] без достатньої правової підстави отримала зайві грошові кошти у вигляді належних до утримання ПАТ «Запоріжжяобленерго» для перерахування до бюджету податків і зборів у загальній сумі переплати - 4492,47 грн. 23.01.2020 року за № 010-010/946 від 20.01.2020 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» направило на адресу відповідачки [PERSON] вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів у вищевказаній сумі і станом на дату подання позовної заяви до суду відповідачка дану вимогу залишила без відповіді та безпідставно отримані (набуті) кошти не повернула. Відповідно до ст. 625 ЦК України відповідачка повинна сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання зобов`язання в розмірі 177,29 грн. та 3 % річних з простроченої суми в розмірі 201,00 грн. Ухвалою судді Володарського районного суду Донецької області від 11.09.2020 року по вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Крім цього, відповідачці визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - п`ятиденний строк з дня отримання відзиву, для подачі відповіді на відзив. Також третій особі визначено десятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання пояснень на позовну заяву. Копія зазначеної ухвали була надіслана учасникам справи. Також відповідачці та третій особі разом з ухвалою надіслано копію позовної заяви з доданими до неї документами. 28.09.2020 року відповідачкою надано суду відзив на позов в якому остання зазначила, що пред`явлені до неї позовні вимоги не визнає оскільки вони є безпідставними, та просила в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивач, викривлюючи події, що відбулися, умисно не вказав у позові, що органами ДВС стягнута сума у точній відповідності з рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року по справі № 222/966/18 за її позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго». Предметом цього позову було стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Отже, ПАТ «Запоріжжяобленерго» було обізнане про стягнуті з нього на її користь суми не у жовтні 2019 року, як зазначено в даному позові, а у вересні-жовтні 2018 року. Товариство отримало про це рішення суду, де в резолютивній частині, між іншим, було вказано право та порядок апеляційного оскарження в разі, якщо сторона процесу не згодна з рішенням. Не скориставшись правом на апеляційне оскарження рішення суду, ПАТ «Запоріжжяобленерго» погодилось з даним рішенням, а за спливом двох років змінило свою процесуальну позицію, вирішило, що рішення суду його не влаштовує в частині розміру стягнення з нього на її користь середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки законного способу оскарження рішення суду по справі № 222/966/18 ПАТ «Запоріжжяобленерго» не мало з причини пропуску ним самим терміну апеляційного оскарження, то вирішило шляхом зловживання процесуальними правами подати до суду завідомо безпідставний позов за відсутності предмета спору. Також, зазначає, що в наданих нею до суду копій розрахункових листків, виданих ПАТ «Запоріжжяобленерго» за березень та квітень 2018 року, були відображені суми податків, які були утримані з її заробітної плати, тобто в дійсності суми податків були враховані та утримані із зарплати. В зв`язку з чим відсутні законні підстави для утримання з неї цих податків вдруге. ПАТ «Запоріжжяобленерго» при розгляді справи № 222/966/18 погодився з тим, що суд по цій справі вірно вирахував розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку, а саме - 23038,31 грн. ПАТ «Запоріжжяобленерго» мав можливість довести суду, що після нарахування їй зарплати, суми податків не були враховані, в разі, коли це мало місце в дійсності. За логікою позивача орган ДВС мав самостійно, на свій власний розсуд, змінити рішення Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року по справі № 222/966/18. В зв`язку із вказаними суперечностями, відсутності логічної спрямованості позовної заяви, що свідчить про очевидний намір добитися неповного виконання рішення суду по справі № 222/966/18 незаконним шляхом, просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. До відзиву відповідачкою надано письмові докази, а саме наступні копії документів: розрахункового листка за березень 2018 року [PERSON] ; розрахункового листка за квітень 2018 року [PERSON] . Також до відзиву додані квитанції про направлення кореспонденції стороні позивача та третій особі. 09.10.2020 року представником позивача надано суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що відповідачка не вірно зрозуміла позовні вимоги, з огляду на наступне. Так, відповідачка зазначає, що у позивача було право оскаржити рішення суду по справі № 222/966/18 в апеляційному порядку, але у позивача відсутні заперечення щодо самого розрахунку суми середнього заробітку, який наведений в рішенні суду, а тому підстав для оскарження на момент винесення рішення по справі, тобто на дату 07.09.2018 року не було. Відповідачка зазначає про те, що з її заробітної плати за березень та квітень 2018 року було відраховано всі податки та збори, а тому не є можливим відрахування податків та зборів зі стягнутої суми середнього заробітку, а також вказує на прагнення позивача подвійно стягнути податки та збори з неї, але дана позиція є хибною, оскільки з заробітної плати в обов`язковому порядку утримується ПДФО та військовий збір, що підтверджується ст. 164.2 Податкового кодексу України. Щодо оподаткування стягнутого середнього заробітку застосовується п.п. 164.2.20. Отже, виплата нарахованої заробітної плати та виплати стягнутого середнього заробітку - це різні види доходу, які підлягають загальнообов`язковому оподаткуванню. Тому, додані відповідачкою докази, а саме копії розрахункових листів за березень та квітень 2018 року взагалі не мають відношення до суті позовних вимог. Крім цього, відповідачка вказує на період винесення рішення суду, однак рішенням суду було встановлено суму середнього заробітку, однак щодо спірної ситуації з приводу оподаткування середнього заробітку позивач дізнався саме 10.10.2019 року, коли отримав заперечення від Вознесенівського ВДВС м. Запоріжжя по справі № 280/4471/19. Твердження відповідачки про те, що державним виконавцем належним чином та у встановлений законом спосіб було виконане судове рішення по справі № 222/966/18 є безпідставним, адже навпаки під час виконання судового рішення державним виконавцем не було враховано приписи Податкового кодексу України (в частині утримання з доходів ПДФО та військового збору), а сам державний виконавець не реалізував своє право на звернення до суду для отримання роз`яснення судового рішення (в частині наявності або відсутності необхідності утримувати з доходів (середнього заробітку) податки та збори). Отже, вищенаведене свідчить не про зміну державним виконавцем рішення, а про виконання рішення згідно приписів чинного законодавства. Також, зазначає, що стягнення 3% річних та інфляційних втрат є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, оскільки згідно уставленої судової практики середній заробіток не є заробітною платою, а є окремою виплатою. На підставі викладеного, вважає відзив на позовну заяву таким, що не підлягає задоволенню, а тому позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також до відповіді на відзив додані квитанції про направлення кореспонденції стороні відповідачки та третій особі. 06.11.2020 року представником позивача надано суду письмові пояснення, в яких останній на доповнення та обґрунтування правової позиції, яка викладена позивачем у позові з приводу обов`язку відрахування податків й інших обов`язкових платежів навіть якщо про це не зазначено в резолютивній частині рішення, додав вибірку правової позиції (пункти) з постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду по справі № 817/893/17 від 05.08.2020 року, з якої вбачається, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванням роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. До зазначених письмових пояснень представником позивача надано документ, що підтверджує направлення цих пояснень стороні відповідачки та третій особі. 06.11.2020 року за клопотанням представника позивачадолучено додаткові докази, а саме долучено копію рішення Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року по справі № 222/966/18 з доказами направлення кореспонденції стороні відповідачки та третій особі. 06.11.2020 року представником третьої особи Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України електронною поштою надано письмові пояснення, які судом до розгляду прийнято не було, оскільки відсутні доказі їх надіслання (надання) іншим учасникам справи. Також, 06.11.2020 року за клопотанням представника третьої особи Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України до матеріалів справидолучено документи, що посвідчують повноваження особи, яка діє інтересах Міністерства юстиції України, зокрема, копію положення про сектор судової роботи від 27.12.2019 року № 148/в, копію наказу про призначення від 27.12.2019 року № 459/к, відомості з ЄДРПОУ. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 06.11.2020 року за клопотанням представника позивача судовий розгляд цивільної справи за його участю вирішено здійснювати в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду за допомогою сервісу «EasyCon», а також за клопотанням представника третьої особи Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України розгляд цивільної справи за його участю вирішено здійснювати в режимі відеоконференції між Володарським районним судом Донецької області та Краматорським міським судом Донецької області. 11.12.2020 року представником позивача надано суду письмові пояснення, в яких останній на доповнення та обґрунтування правової позиції, яка викладена позивачем у позові додав вибірку правової позиції (пункти) з рішення Токмацького районного суду Запорізької області від 02.12.2020 року по справі № 328/1762/20 за аналогічним позовом ПАТ «Запоріжжяобленерго» до колишнього працівника, на користь якого також було стягнуто суму середнього заробітку без віднімання обов`язкових податків та зборів. До письмових пояснень представником позивача надано письмові докази, а саме: оригінал бухгалтерської довідки ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 19.11.2020 року № 06-06/183 про перерахування до бюджету обов`язкових податків і зборів, з наданням документів, що підтверджують направлення письмових пояснень з додатками стороні відповідачки та третій особі. Ухвалою Володарського районного суду Донецької області від 03.02.2021 року за клопотанням представника позивача залучено до участі у даній цивільній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Східне міжрегіональне управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків. Також, 26.02.2021 року представником позивача надано суду клопотання про витребування доказів, в якому він просить витребувати з Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України матеріали виконавчого провадження щодо виконання рішення Володарського районного суду Донецької області по справі № 222/966/18, проте дане клопотання ухвалою суду, яка не була оформлена окремим процесуальним документом, а була занесена до журналу судового засідання від 07.05.2021 року, було залишено без задоволення, як таке, що подано не в процесуальний спосіб, зокрема не в тій стадії судового процесу. 08.07.2021 року представником позивача надано суду письмові пояснення. Інших клопотань учасниками справи не заявлялося. Представник позивача ПАТ «Запоріжжяобленерго» - Шульга Ю.О. у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позовні вимоги з вищенаведених підстав підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Також підтримала доводи викладені у письмовій відповіді на відзив та письмових поясненнях. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення та підтримала всі доводи викладені у наданому відзиві. Представник третьої особи Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України - Богданов Р.К. у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку позов не визнав та заперечував проти його задоволення, оскільки позивачем не доведено недобросовісність набувача грошових коштів в розумінні ст. 1215 ЦК України, в даному випадку відповідачка набула грошові кошти в розмірі 23038,31 грн. на підставі рішення суду, яке набуло законної сили, а доводи позивача про необхідність сплатити із вказаної суми податки і збори, не можуть бути враховані, оскілки це було предметом розгляду в суді по справі № 222/966/18, яка розглядалась у Володарському районному суді Донецької області. У випадку незгоди із рішенням суду ПАТ «Запоріжжяобленерго», як відповідач по справі, мав право оскаржити вказане рішення, але це рішення оскаржене не було. Представник третьої особи Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків у судове засідання не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Визнаючи наявні матеріали про права та взаємини учасників справи достатніми, суд розглянув справу у відсутність представника третьої особи Східного міжрегіонального управління Державної податкової служби по роботі з великими платниками податків. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, представника третьої особи Міністерства юстиції України в особі Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, розглянувши заяви по суті справи, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року по справі № 222/966/18, яке набрало законної сили, задоволено позов [PERSON] до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 46785,50 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2018 року по 07.09.2018 року в розмірі 23038,31 грн. Цим же судовим рішенням встановлено, що середньоденний заробіток позивачки складає: 4763,46грн.+5 506,63грн./18+19=277,57 грн., де 4 763,46 грн. - заробітна палата за березень, 5 506,53 грн. - заробітна плата за квітень, 18 - відпрацьовані дні у березні, 19 - відпрацьовані відпрацюванні дні у квітні. Кількість днів затримки розрахунку з 14.05.2018 року по 07.09.2018 року становить 83 дні, а отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 14.05.2018 року по 07.09.2018 року становить 23 038,31 гривень (277,57х83=23 038,31) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, без урахування податків та зборів, що є обов`язком роботодавця. Відсутність вказівки в резолютивній частині про те, що сума підлягає стягненню за відрахуванням податків й інших обов`язкових платежів - не є підставою для невиконання роботодавцем функцій податкового агента у випадках та в порядку, встановленому законодавством. На виконання рішення суду по справі № 222/912/18, Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України стягнуто з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на користь [PERSON] кошти у розмірі 23038,31 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 2267 від 25.02.2019 року. Відповідно до довідки-розрахунку нарахованих, утриманих і виплачених сум від 27.08.2020 року в бухгалтерському обліку ПАТ «Запоріжжяобленерго» по рішенню суду станом на дату видачі довідки існує заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Запоріжжяобленерго» в розмірі 4492,47 грн., а саме: 23038,31 грон. (по рішенню суду) - 4492,47 грн. (податки і збори) - 23038,31 грн. (виплачено органом ВДВС) = - 4492,47 грн. 23.01.2020 року ПАТ «Запоріжжяобленерго» направило на адресу [PERSON] лист-вимогу № 010-010/946 від 20.01.2020 року про повернення на адресу ПАТ «Запоріжжяобленерго» безпідставно набутих грошових коштів у розмірі 4492,47 грн. У відповідності до положень ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п.8 ч.2 ст. 16 ЦК України є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Також ст. 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно правового змісту положень ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 9 березня 2016 року №665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п.164.2.20 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п.161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Вказане відповідає правовим висновкам висвітлених у постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року справа № 401/1813/16-ц. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Статтею 1215 ЦК України передбачено випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно ч.1 ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Вказане відповідає правовим позиціям висвітленим в постановах Верховного Суду України від 2 липня 2014 року справа №6-91цс14, від 22 січня 2014 року справа №6-151цс13, постановах Верховного Суду від 7 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року справа №173/166/17, від 3 травня 2018 року справа №473/2859/17. Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч.1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч.1 ст.1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до п.п.14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013, поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Таким чином, беручи до уваги вищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідачка, отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Володарського районного суду Донецької області від 07.09.2018 року у справі № 222/966/18 суму коштів, набула її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена її податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача, а позов в цій частині задоволенню у повному обсязі. Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідачки індексу інфляції та 3 % річних, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Як зазначалося вище, позивач надсилав на адресу відповідачки вимогу про повернення безпідставно набутих грошових коштів, але остання дану вимогу залишила без відповіді, безпідставно отримані кошти не повернула. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідачки до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідачки існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем в сумі 4492,47 грн., а тому, на думку суду, є всі підстави для покладення на відповідачку цієї відповідальності. Суд погоджується та приймає до уваги наданий стороною позивача розрахунок інфляційних втрат за період з 02.03.2019 року по 27.08.2020 року в розмірі 177,29 грн. (4492,47 грн. х 103,946334 % : 100 % - 4492,47 грн. = 177,29 грн.) та 3% річних за період з 02.03.2019 року по 27.08.2020 року в розмірі 201,00 грн. (4492,47 грн. х 3 % : 100 % х 545 днів : 365 днів = 201,00 грн.) З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги і в цій частині є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Між тим слід зазначити, що доводи позивача викладені в позові є обґрунтованими, доведеними та такими що підлягають задоволенню, а доводи сторони відповідача викладені у відзиві та третьої особи викладені у письмових поясненнях щодо заперечень проти задоволення позовних вимог не є слушними, а тому суд відноситься до них критично та не бере до уваги. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду. На підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позов задоволено у повному обсязі, суд вважає, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача понесені ним при зверненні до суду судові витрати, а саме: судовий збір у розмірі 2102,00 грн.

Outcome: approved