Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Позивач - ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за Договором кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року в розмірі 28 936,60 доларів США, по курсу НБУ на дату ухвалення судом рішення, яка складається із заборгованості за кредитом - 21 600,00 доларів США; заборгованості за відсотками - 5 141,98 доларів США; пені за несвоєчасне повернення кредиту - 1 466,81 доларів США; пені за несвоєчасне повернення відсотків - 727,81 доларів США. Крім того, позивач просить стягнути на його користь судові витрати по оплаті судового збору. Мотивуючи вимоги тим, що 26 травня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір кредиту №10-29/338, згідно з яким відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 43 200,00 доларів США, зі сплатою 11,5 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення до 25 травня 2020 року. 26 травня 2005 року в якості забезпечення виконання зобов'язань за договором кредиту №10-29/338 від 26 травня 2005 року між Банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір поруки № 02-10/1143, відповідно до якого [PERSON] зобов'язалась у повному обсязі солідарно відповідати за виконання [PERSON] зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих штрафних санкцій (пені, штрафу) у розмірі, в строки та в порядку, передбачених Договором кредиту. Додатковою Угодою № 1 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/338 від 06 грудня 2006 року змінено відсоткову ставку до рівня 10,9% річних. Додатковою Угодою № 2 про внесення змін до договору кредиту № 10-29/338 від 15 квітня 2008 року змінено відсоткову ставку до рівня 9,9% річних. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав [PERSON] кредит у розмірі встановленому договором. Натомість відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконали у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, внаслідок чого станом на 23.05.2015 року у них утворилась вказана заборгованість. Оскільки досудове врегулювання спору виявилось неможливим, позивач змушений звернутись з даним позов до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 квітня 2016 року прийнято зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним та зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» третя особа: [PERSON] про визнання договору поруки недійсним до спільного розгляду з первісним позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості та об'єднано вимоги за зустрічними позовами в одне провадження з первісним позовом. (Т. 1 а.с. 172). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своїй позовній заяві просить суд визнати недійсним Договір кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року, укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» з моменту його укладення. Мотивуючи вимоги тим, що при укладенні та протягом дії оспорюваного договору банком не дотримані та грубо порушені встановлені законодавством України імперативні вимоги Законів України та приписи Національного банку України, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконані вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» щодо дотримання істотних умов договору у наданні позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту; відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту; Банк не повідомив споживача перед укладанням договору про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування; Банк не надав розрахунку реальної процентної ставки та значення абсолютного здороження кредиту; відсутнє абсолютне значення подорожчення кредиту, що визначається як істотна умова кредитного договору. Таким чином, кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, порушує права та законні інтереси позивача, як споживача фінансових послуг, що призвело до того, що [PERSON] укладаючи кредитний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Посилаючись також на ст. 229 ЦК України [PERSON] просить про задоволення зустрічних позовних вимог. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить визнати припиненим договір поруки № 02-10/1143 від 06 травня 2005 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON], [PERSON]. На обґрунтування своїх вимог вказує на те, що згідно із п. 3.1.2. Договору поруки поручитель зобов'язується протягом тридцяти робочих днів від отримання повідомлення банку про невиконання позичальником забезпеченого порукою зобов'язання, виконати відповідне зобов'язання, шляхом перерахування непогашеної суми кредиту на рахунок банку, а також суми штрафних санкцій (пені, штрафу) на рахунок, вказаний в повідомленні банку. Згідно з розділом 5 Договору поруки - строк дії договору не зазначений. Вказано, що договір діє до повного виконання всіх вимог, забезпечених порукою, визначених договором поруки. 15 грудня 2012 року у визначений кредитним договором строк (до 15 числа кожного місяця) [PERSON] не вніс черговий платіж по кредитному договору, а тому згідно з п. 4.5. Кредитного договору на 91 день з моменту порушення виконання [PERSON] обов'язку по сплаті платежів більш ніж на 90 днів - 14 березня 2013 року строк повернення кредиту вважається таким що настав. Таким чином, у [PERSON] з 15 березня 2013 року виник обов'язок по сплаті грошових коштів по договору поруки на користь банку. Не зважаючи на зазначене банк не реалізував своє право та не звернувся до [PERSON], як поручителя з вимогою про сплату коштів. Посилаючись на п. 4 ст. 559 ЦК України, враховуючи, що з моменту настання строку виконання основного зобов'язання Банк протягом шести місяців не пред'явив вимоги до поручителя, просить про задоволення зустрічних позовних вимог. У судове засідання представник позивача за первісним позовом Подольська О.В. не з'явилась, направила до суду заяву з проханням проводити розгляд справи у її відсутність та відповідь на відзив на позовну заяву. Зі змісту якої убачається, що позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості вона підтримує у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві та просить їх задовольнити. Також представник позивача 27 вересня 2017 року направила заперечення на зустрічні позови про визнання кредитного договору недійсним та визнання поруки припиненою в яких просив відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимоги мотивуючи наступним. 26 травня 2005 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений Договір кредиту №10-29/338, згідно з яким відповідачу було надано у користування грошові кошти у сумі 43 200,00 доларів США, з порядком щомісячного погашення заборгованості. Оспорюваний договір містить усі істотні умови, відповідає вимогам чинного законодавства, підписаний [PERSON] Посилання позивача на несправедливі та дискримінаційні по відношенню до позичальника умови договору не відповідають дійсності, оскільки діючим законодавством передбачена можливість зміни відсоткової ставки, а порядок зарахування коштів, які надходять до банку, передбачає спочатку погашення прострочених процентів, що не порушує права споживача фінансових послуг. Щодо договору поруки то банк має право заявити вимогу про дострокове повернення частини кредиту з нарахованими відсотками протягом всього часу дії кредитного договору, тобто до 25 травня 2020 року. Тому посилання поручителя [PERSON] на сплив позовної давності як підставу визнання поруки припиненою є безпідставним. Крім того, сам позивач за зустрічним позовом пропустила строк позовної давності для звернення до суду, оскільки позичальник припинив сплачувати грошові кошти за кредит з 15 грудня 2012 року. У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] заперечувала щодо первісного позову, просила задовольнити зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним з підстав викладених у позовній заяві. Не заперечувала проти задоволення зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою. Додатково пояснила, що фактично [PERSON] по вказаному кредитному договору було сплачено 58 369,61 доларів США, з яких 26 101,81 доларів США заборгованості по кредиту та 32 294,80 доларів США відсотків за кредитом. Також вважала, що банк пропустив строк звернення з позовом до суду в частині стягнення штрафних санкцій, який становить один рік, оскільки останній платіж бу внесений позичальником 16 листопада 2012 року, а позовну заяву подано банком лише у 25 листопада 2015 року. Крім того, пояснила, що умови кредитування були несправедливими щодо [PERSON], і при їх укладанні були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом про визнання кредитного договору недійсним просила задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] до суду не з'явилась, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, подала до суду клопотання про розгляд справи у її відсутність, зі змісту якого убачається, що проти вимог за первісним позовом вона заперечує, а вимоги за зустрічним позовом підтримує у повному обсязі та просить визнати договір поруки №02-10/1143 від 26 травня 2005 року припиненим. Зі змісту заперечень представника [PERSON] - [PERSON] на первісний позов убачається, що 06 грудня 2006 року сторонами кредитного договору було внесено зміни та зменшено відсоткову ставку за користування кредитом з 11,5% до 10,9%. 15 квітня 2008 року сторонами кредитного договору були внесені зміни та зменшено відсоткову ставку за користування кредитом з 10,9% до 9,99%. Проте, про внесення змін до Договору кредиту поручитель не повідомлялася. Крім того, 15 грудня 2012 року у визначений кредитним договором строк (до 15 числа кожного місяця) [PERSON] не вніс черговий платіж по Кредитному договору. Таким чином, згідно з п. 4.5. Кредитного договору на 91 день з моменту порушення [PERSON] свого обов'язку по сплаті платежів більш ніж на 90 днів - 14 березня 2013 року звернення кредиту вважається таким що настав, а з 15 березня 2013 року виник обов'язок по сплаті грошових коштів по договору поруки на користь банку. Не зважаючи на зазначене банк не реалізував своє право та не звернувся до поручителя з вимогою про сплату коштів протягом шестимісячного строку, а тому згідно діючого законодавства порука вважається припиненою з 15 вересня 2013 року. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача за первісним позовом [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26 травня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (назву якого змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк») та [PERSON] був укладений Договір кредиту №10-29/338, згідно з яким відповідачу було надано у користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у сумі 43 200,00 доларів США, зі сплатою 11,5 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення до 25 травня 2020 року. Погашення кредиту та сплата нарахованих відсотків повинна була здійснюватись щомісячно до 15 числа відповідно до графіку погашення заборгованості. (Т. 1, а.с. 8-10). На забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 26 травня 2005 року №10-29/338 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON], [PERSON] 26 травня 2005 року укладений договір поруки №02-10/1143, згідно умов якого поручитель зобов'язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобов'язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, а також можливих санкцій у розмірі, в строки та порядку, передбачених договором кредиту №10-29/338 від 26 травня 2005 року (Т. 1, а.с. 11-12). 06 грудня 2006 року та 15 квітня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладені додаткові угоди про внесення змін до договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року відповідно до яких зменшено відсоткову ставку за користування кредитом та встановлено її на рівні 10,9 % з 06 грудня 2006 року та 9,99% з 15 квітня 2008 року відповідно (Т.1, а.с. 17) Відповідно до свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи 14 червня 2010 року відбулась зміна найменування юридичної особи на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», який став правонаступником щодо всіх прав та обов'язків АКБ СР «Укрсоцбанк» (Т.1, а.с. 19). Факт виплати Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» коштів в розмірі 43 200,00 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ на момент виплати 218 160,00 грн. на поточний рахунок [PERSON] підтверджується матеріалами справами та визнається сторонами (Т. 1, а.с. 16). Отже, свої зобов'язання позивач виконав повністю, надавши відповідачу кредит у вказаному розмірі. Натомість [PERSON], в супереч умов кредитного договору здійснював свої зобов'язання не належним чином у зв'язку із чим у нього утворилась заборгованість. Як убачається із матеріалів справи та не заперечується сторонами, останній платіж здійснено відповідачем [PERSON] 16.11.2012 року. З позовом до суду Банк звернувся 27.10.2015 року. (Т. 1 а.с.21). Згідно розрахунку заборгованості наданого позивачем, прострочена заборгованість у [PERSON] станом на 23 березня 2015 року становить 28 936,60 доларів США, що складається із суми заборгованості за кредитом 21 600,00 доларів США, заборгованості за відсотками 5141,98 доларів США, пені за несвоєчасне повернення кредиту 1466,81 доларів США, пені за несвоєчасне повернення відсотків 727,81 доларів США (Т.1, а.с. 3-7). Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності - це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені). У цьому разі позовна давність обчислюється від дня, коли особа довідалася чи могла довідатися про ці відомості; Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, а також пеня, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. А відтак, суд не погоджується з доводами представника відповідача [PERSON] щодо пропуску позивачем строку загальної позовної давності для звернення до суду із позовом про стягнення заборгованості по кредиту та відсоткам за його користування, оскільки заборгованість виникла 16.11.2012 року, а з позовом до суду Банк звернувся 27.10.2015 року, тобто в межах строку загальної позовної давності. Відносно застосування наслідків спливу строку спеціальної позовної давності щодо стягнення пені, то як убачається із матеріалів справи позивач просить стягнути пеню за період з 23.03.2014 року по 23.03.2015 року. При цьому не заперечує, що заборгованість виникла з листопада 2012 року. Враховуючи, що саме з часу першого прострочення за строком погашення чергового платежу, позивач повинен був дізнатись про порушення відповідачем умов укладеного між сторонами договору, то право на стягнення пені у нього відповідно до умов кредитного договору виникло з грудня 2012 року. Оскільки ПАТ «Укрсоцбанк» не просить суд про стягнення пені за період з моменту виникнення права на її нарахування - з грудня 2012 року по грудень 2013 року, тобто в межах строку спеціальної позовної давності, а просить починаючи із 23.03.2014 року по 23.03.2015 року, то суд приходить до висновку про обгрунтованість заперечень відповідача в частині стягнення пені за вказаний період зі спливом строку спеціальної позовної давності. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представник позивача у судовому засіданні не просила суд про поновлення строку спеціальної позовної давності не зазначила причин, з яких цей строк був пропущений та не просила визнати такі причини поважними. З огляду на означене, суд приходить до висновку про застосування наслідків спливу строку спеціальної позовної давності до позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасне повернення відсотків. Відповідно до висновку експерта №68/17 складеного 12 червня 2017 року ТОВ «Центр судових експертиз «Альтернативна» за результатами проведення судово-економічної експертизи на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 27 лютого 2017 року заборгованість [PERSON] по договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року складає 27 937,81 доларів США, в тому числі заборгованість по тілу кредиту 21 361,52 доларів США, заборгованість по відсоткам - 6306,29 доларів США. (Т. 2 а.с.12-31) За наданими на дослідження матеріалами, [PERSON] за період з 26 травня 2005 року по 16 жовтня 2015 року сплачено в рахунок погашення заборгованості за тілом кредиту та відсотками 47 646,98 доларів США. Крім того, встановлено, що [PERSON] в межах договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року проводилась оплата страхових платежів, пені, комісії. За результатами дослідження сума заборгованості [PERSON] по договору кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року, визначена у розрахунку ПАТ «Укрсоцбанк» щодо кредитної заборгованості станом на 23.03.2015 року підтверджується частково: в частині суми заборгованості за кредитом в розмірі 21 361,52 доларів США, в частині суми заборгованості за відсотками в розмірі 5 037,74 доларів США. Підтвердити заборгованість по пені за несвоєчасне повернення кредиту та відсотків не видається за можливе. (Т.2, а.с. 12-37). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлене цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно із ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Оскільки [PERSON] порушив зобов'язання встановлені договором щодо своєчасної та повної оплати заборгованості за кредитним договором, то вимоги про стягнення заборгованості за кредитом та нарахованим відсоткам підлягають задоволенню. Визначаючи розмір заборгованості, яка підлягає стягненню із [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» суд приймає до уваги в якості належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу висновок судово-економічної експертизи, відповідно до якого заборгованість по тілу кредиту становить - 21 361,52 доларів США, що підлягає стягненню із [PERSON] на користь позивача. Щодо стягнення заборгованості за відсотками, то суд виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, вважає, що їх розмір підлягає стягненню в межах заявлених позовних вимог у сумі - 5 141,98 доларів США, що по курсу НБУ на момент ухвалення судового рішення становить 134 565,62 грн., оскільки такий розмір також підтверджується належними доказами. Відмовляючи у позовній вимозі щодо солідарного стягнення заборгованості по кредиту із відповідача [PERSON] та задовольняючи зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою суд виходить з наступного. Як установлено судом, боржник [PERSON] а відтак і поручитель [PERSON] взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 25.05.2020 року, сплачуючи її частинами, щомісячними платежами в сумі 240,00 доларів США до 15 числа (включно) кожного календарного місяця, та сплачувати позивачу нараховані проценти за користування кредитом щомісячно до 15-го числа (включно) кожного календарного місяця або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з кредитного договору, чергові платежі позичальник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя з урахуванням того, що умови договору поруки від 26.05.2005 року про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Як убачається із розрахунку заборгованості та не заперечується сторонами останній платіж було здійснено [PERSON] 16.11.2012 року. Таким чином, з грудня місяця 2012 року у Банка виникло право на звернення, зокрема і до поручителя з вимогою про стягнення боргу. Проте, з такою вимогою Банк звернувся 27.10.2015 року при поданні позову до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.15 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. З огляду на означене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню і в силу ст. 559 ЦК України, договір поруки № 02-10/1143 від 06 травня 2005 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] та [PERSON] підлягає припиненню. У зв'язку із чим передбачених законом підстав для стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] немає. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, суд виходить з наступного. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] вважає недійсними Договір кредиту №10-29/338 від 26.05.2005 року, укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON], оскільки він суперечить вимогам Законів України «Про захист прав споживачів» так, як при укладенні договору, Банк не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту; відсутній детальний розпис сукупної вартості кредиту; Банк не повідомив споживача перед укладанням договору про переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування; Банк не надав розрахунку реальної процентної ставки та значення абсолютного здороження кредиту; відсутнє абсолютне значення подорожчення кредиту, що визначається як істотна умова кредитного договору. Крім того, посилаючись на ст. 229 ЦК України [PERSON] просить про задоволення зустрічних позовних вимог, оскільки на його думку кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства України, порушує його права та законні інтереси, як споживача фінансових послуг, що призвело до того, що він укладаючи кредитний договір, помилився щодо обставин, які мають істотне значення. Як убачається із Договору кредиту [PERSON] був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договори без зауважень, отримав кошти в розмірі 43 200,00 доларів США, здійснював погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2017 році, тобто через дванадцять років після отримання кредиту, звернувся до суду із позовом про визнання договору кредиту недійсним. Кредитним договором №10-29/338 від 26.05.2005 року визначено порядок та строки погашення заборгованості відповідно до графіку, яким встановлено щомісячний розмір сплати кредиту та відсотків за його користування із зазначенням кінцевого терміну погашення заборгованості, а тому орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту була відома позичальнику. Вказаний договір також містить підпис представника банку та [PERSON], що свідчить про ознайомлення останнього із умовами, перевагами та недоліками кредиту та їх прийняття. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно із ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За ч.1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За положенням ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошується, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З роз'яснень, викладених у пункті 19 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину. що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. З огляду на викладене, [PERSON] мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, чи вчиненим вчиненим в результаті помилки щодо обставин, які мають істотне значення, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсними у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають. Задовольняючи зустрічний позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання поруки припиненою суд виходить з наступного. Як установлено судом, боржник [PERSON] а відтак і поручитель [PERSON] взяли на себе зобов'язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 25.05.2020 року, сплачуючи її частинами, щомісячними платежами в сумі 240,00 доларів США до 15 числа (включно) кожного календарного місяця, та сплачувати позивачу нараховані проценти за користування кредитом щомісячно до 15-го числа (включно) кожного календарного місяця або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з кредитного договору, чергові платежі позичальник повинен був здійснювати не пізніше 15 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя з урахуванням того, що умови договору поруки від 26.05.2005 року про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Як убачається із розрахунку заборгованості та не заперечується сторонами останній платіж було здійснено [PERSON] 12.12.2012 року. Таким чином, з січня місяця 2013 року у Банка виникло право на звернення, зокрема і до поручителя з вимогою про стягнення боргу. Проте, з такою вимогою Банк звернувся 27.10.2015 року при поданні позову до суду про стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст.15 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення правовідношення. З огляду на означене, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню і в силу ст. 559 ЦК України, договір поруки № 02-10/1143 від 06 травня 2005 року укладений між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] та [PERSON] підлягає припиненню. У зв'язку із чим передбачених законом підстав для стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] немає. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить із положень ст. 141 ЦПК України та приходить до висновку, що із відповідача за первісним позовом [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 6935,97 грн. Із ПАТ «Укрсоцбанк» на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. за зустрічною позовною заявою. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial