Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-19 00:00:00

Позивач ПАТ «ОТП Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи на стороні відповідача, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Державна виконавча служба України та реєстраційна служба Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області про звільнення майна з-під арешту. Свої позовні вимоги обґрунтовуючи тим, що між ним та [PERSON] 24 квітня 2008 року було укладено кредитний договір, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 1 200 000 доларів США. В рахунок забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором 24 квітня 2008 року між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, комплекс по зберіганню, продажу та обслуговуванню автомобілів та земельні ділянки загальною площею 0,4000 га та 0,3500 га, що розташовані по [ADDRESS] і належить йому на праві власності. Проте, 20 травня 2013 року постановою ВП№266005000 старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України накладено арешт на все нерухоме майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження, якою накладено арешт на іпотечне майно. Зазначене обтяження зареєстровано в Державному реєстрі обтяжень нерухомого майна. Оскільки на вищезазначене нерухоме майно було встановлено іпотеку, то державний виконавець не мав права накладати арешт на спірне майно. Крім того, вказує на те, що накладений арешт перешкоджає йому як іпотекодержателю самостійно продати спірне майно із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», відповідно до рішення суду. Тому, ПАТ «ОТП Банк» просить звільнити з-під арешту іпотечне майно та зобов'язати Державну реєстраційну службу внести запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна про скасування державної реєстрації обтяження арешту на спірне майно. Представник позивача Коссей О.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити та надав пояснення, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнала повністю та просила його задовольнити. Належно повідомлений про час та місце розгляду справи представник третьої особи Державної виконавчої служби України в судове засідання повторно не з'явився, доказів поважності причин неявки в судове засідання не надав, хоча і просив суд відкласти розгляд справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Представник реєстраційна служба Глибоцького районного управління юстиції Чернівецької області в судове засідання повторно не з'явився, хоча був належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в його відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає часткову задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Судом встановлено, що 24 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № СМ- SMEL00/008/2008, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1 200 000 доларів США з кінцевим терміном повернення 24 квітня 2023 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № СМ- SMEL00/008/2008 з відповідачем [PERSON] 24 квітня 2008 року укладено договір іпотеки № РМ - SMEL00/008/2008, згідно умов якого він надав в іпотеку нерухоме майно, а саме, комплекс по зберіганню, продажу та обслуговуванню автомобілів та земельні ділянки загальною площею 0,4000 га та 0,3500 га, що розташовані по [ADDRESS] і належить йому на праві власності. Встановлено, що [PERSON] заборгованість за кредитним договором не погашена. Відповідно до умов іпотечного договору, у разі неповернення суми кредиту в повному обсязі, іпотеко держатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог у повному обсязі. Згідно виконавчого листа, виданого Шевченківським районним судом м. Чернівці, про стягнення солідарно із [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованості на суму 1 327 719,02 доларів США та судові витрати по справі зі сплати судового збору 1700 грн. та ІТЗ - 120 грн. відділом примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України відкрито виконавче провадження, яке на даний час не закінчено. 20 травня 2013 року постановою ВП№266005000 старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України накладено арешт на все нерухоме майно боржника [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження, якою накладено арешт на спірне іпотечне майно. За положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом, та відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», за якою у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що іпотека як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобов'язання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-іпотекодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). За змістом ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому ст. 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 цього Закону. Судом також встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду 07 червня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № СМ- SMEL00/008/2008 від 24 квітня 2008 року в розмірі 1 249 270 доларів 94 центи США, що еквівалентно 9 885 422,68 гривень, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № РМ- SMEL00/008/2008 від 24 квітня 2008 року на нерухоме майно: комплекс по зберіганню, продажу та обслуговуванню автомобілів та земельну ділянку загальною площею 0,4000 гектара кадастровий номер 7321087900:01:003:1362, що належать [PERSON] на праві приватної власності та знаходяться за адресою [ADDRESS], шляхом продажу вказаного предмета іпотеки Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» із застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Тобто, іпотекодержателем було обрано спосіб захисту свої прав саме таким способом. Отже, накладений арешт на іпотечне майно позбавляє можливості іпотекодержателя самостійно його реалізувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у спосіб визначений рішенням суду відповідно до Закону України «Про іпотеку». Крім того, зняття арешту із даного майна не порушує прав інших осіб, а тому суд приходить до висновку, що позов в цій частині слід задовольнити. Відповідно до частини четвертої статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Що стосується позовної вимоги про зобов'язання реєстраційної служби внести запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації обтяження - арешту, суд вважає, що дана вимога задоволенню не підлягає виходячи із наступного. Відповідно до частини 7 статті 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі заяви власника, іншого правонабувача, сторони правочину, за яким виникло право, уповноваженої ними особи. Частина 4 статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що державний реєстратор самостійно приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмову в такий реєстрації. Відповідно до частини другої статті 30 вищезазначеного Закону дії або бездіяльність державного реєстратора, державного кадастрового реєстратора, нотаріуса, державного виконавця можуть бути оскаржені до суду. Суди повинні мати на увазі, що під діями також слід розуміти рішення, прийняті зазначеними суб'єктами владних повноважень з питань реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦПК суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Отже, виходячи із системного аналізу правових норм, скасування відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, зокрема, скасування державної реєстрації обтяження не належить до компетенції суду, оскільки такі повноваження покладені на органи державної реєстрації прав. Враховуючи наведене, ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження», ст. ст. 1, 3, 33, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 509, 546, 575 ЦК України,

Outcome: partial