Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

Позивач ПАТ «Родовід Банк» 01 вересня 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилався на те, що 02 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 54/АК-00004.08.2, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на загальну суму 18384 доларів США терміном по 02 квітня 2015 року з цільовим призначенням на придбання автомобілю та сплату страхових внесків. Вказував, що відповідач свої зобов'язання не виконував, станом на 27 серпня 2014 року за договором існує загальна заборгованість в розмірі 420700,17 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором № 54/АК-00004.08.2 по кредиту та процентам в розмірі 5089 доларів США 63 центи, а також суму заборгованості за платою за обслуговування кредиту, суму пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості та інфляційних втрат в розмірі 350000,26 грн. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнавав. Не заперечував обставину укладення кредитного договору з позивачем на відповідних умовах та отримання за договором кредитних коштів, але вважає, що такий договір укладений за шахрайською схемою, оскільки насправді грошові кошти надавалися не в доларах США, а в національній валюті України - гривні. Вважає, що позивач на час укладення кредитного договору не мав індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютою та не мав повноважень на укладення кредитного договору в доларах США. Також посилався на те, що кредитні кошти надавалися для придбання транспортного засобу, вартість якого була визначена в національній валюті України - гривні, тому вважає, що валютою кредитування має бути гривня. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 54/АК-00004.08.2, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит на загальну суму 18384 доларів США терміном по 02 квітня 2015 року включно з цільовим призначенням на придбання автомобілю та сплату страхових внесків (пункти 1.1., 1.2. договору). Пунктом 1.5. сторонами передбачено процентну ставку за кредитом в розмірі 1,70 процентів річних. Згідно з п. 3.1. кредитного договору сторони визначити порядок погашення заборгованості за кредитом, в тому числі строки та послідовність погашення. Також встановлено, що позивач ПАТ «Родовід Банк» виконав взяті на себе за договором зобов'язання та надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти, що підтверджується заявою на видачу готівки (а.с. 12). Наявність особистого підпису на заяві про видачу готівки підтвердив відповідач [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в терміни, встановлені кредитним договором, грошові кошти банківській установі не повертав, у зв'язку з чим виникла заборгованість. Обставина порушення графіку повернення грошових коштів за укладеним кредитним договором не оспорювалася відповідачем в судовому засіданні. Як встановлено судом, станом на 27 серпня 2014 року загальна заборгованість за кредитним договором, яка здійснена в чіткій відповідності до умов договору складає 420700,17 грн., з яких: - кредит, в тому числі прострочений - 4813 доларів США 23 цента; - нараховані проценти за користування кредитом, в тому числі прострочені - 276 доларів США 40 центів; - нарахована пеня - 317339,22 грн.; - три відсотки річних від простроченої суми - 1630,54 грн., - плата за проведення розрахунків - 4498,30 грн., нарахована пеня - 26143,70 грн., сума нарахованих трьох відсотків річних - 134,43 грн., сума інфляційних втрат від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту - 254,07 грн. Розрахунок суми ціни позову здійснений позивачем за офіційним курсом Національного банку України станом на 27 серпня 2014 року 1 долар США - 13,890974 грн. Тому, в еквіваленті до національної валюти України, загальна сума заборгованості відповідача позивачем правомірно визначена згідно з курсом НБУ станом 27 серпня 2014 року як 420700,17 гривень. Тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованості за кредитним договором від 02 квітня 2008 року по кредиту та процентам в розмірі - 5089,63 доларів США, суми заборгованості за платою за обслуговування кредиту, суми пені за несвоєчасне погашення кредитної заборгованості, трьох процентів річних від суми простроченої кредитної заборгованості та інфляційних втрат від суми простроченої плати за обслуговування кредиту в розмірі 350000,26 грн. Твердження відповідача [PERSON] в судовому засіданні про відсутність у позивача повноважень на укладення кредитних договорів в іноземній валюті не заслуговує на увагу з наступних підстав. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Посилання відповідача на необхідність наявності індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, є безпідставним, оскільки законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті, як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування. При вирішення справи суд виходить з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним, суд приходить до висновку, що надання ПАТ «Родовід банк» відповідачу [PERSON] кредиту в іноземній валюті, а саме - доларах США, а також сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Також судом встановлено, що кредитний договір № 54/АК-00004.08.2 від 02 квітня 2008 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Посилання позивача на те, що кредитні кошти надавалися за цільовим призначенням для придбання автомобіля, розрахунки за придбання якого здійснювалися в українській гривні, а отже, і грошові кошти всупереч умов договору були надані в гривні, а не в доларах США, жодним чином не свідчить про недійсність кредитного договору та не є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» про стягнення боргу. Зокрема, як встановлено судом, згідно з заявою про видачу готівки від 02 квітня 2008 року № 1188.6 відповідач [PERSON] на виконання укладеного кредитного договору та в порядку, встановленому кредитним договором, отримав для подальшого використання за цільовим призначенням зазначену в договорі суму коштів. Також з відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає до стягнення на користь позивача 3654 грн. понесених позивачем судових витрат.

Outcome: approved