Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-10 00:00:00

Позивач ПАТ «НАСК «ОРАНТА» в листопаді 2017 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 17063 грн. 55 коп. та суму сплаченого судового збору. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 20.06.2014 р. між [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» був укладений договір № УБ 1002929, предметом якого є страхування транспортного засобу «KIA Sportage» д.н.з. [NUMBER]. 05.05.2015 р. сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «KIA Sportage» д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва, дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення [PERSON] п. 12.1 Правил дорожнього руху, тобто вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. До ПАТ «НАСК «ОРАНТА» із заявою звернувся страхувальник з приводу виплати страхового відшкодування, у зв'язку із дорожньо-транспортною пригодою, яка є страховим випадком, відповідно до умов договору страхування. ПАТ «НАСК «ОРАНТА», виходячи із звіту № СВ9611ВА-19.06/5 від 19.06.2015 р., на підставі страхового акту № СТО-15-2800/1 від 22.06.2015 р. та розрахунку страхового відшкодування до них, було сплачено потерпілому страхове відшкодування в розмірі 17063 грн. 55 коп. Отже, згідно з положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» позивач отримав право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, в зв'язку з чим позивач звернувся з позовом до суду. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача, відповідно до якого позивач підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить задовольнити, щодо прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Так, дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 05.05.2015 р. о 21 год. 15 хв., в м. Києві по пр. Червонозоряний, 9/1, сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «KIA Sportage» д.н.з. [NUMBER], під керуванням [PERSON], та автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] Так, відповідно до постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 28.05.2015 р., [PERSON], 05.05.2015 р. о 21 год. 15 хв., в м. Києві по пр. Червонозоряний, 9/1, керуючи автомобілем [NUMBER], не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем [NUMBER], що призвело до пошкодження обох транспортних засобів, чим порушив вимоги п. 12.1 ПДР України, тобто вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП. Згідно постанови Солом'янського районного суду м. Києва від 28.05.2015 р., винним у скоєнні ДТП, що сталася 05.05.2015 р. о 21 год. 15 хв., в м. Києві на пр. Червонозоряний, 9/1, було визнано [PERSON] та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в дохід держави. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. 20.06.2014 р. між [PERSON] та ПАТ «НАСК «ОРАНТА» був укладений договір добровільного страхування транспортного засобу за програмою «СТАНДАРТ» № УБ 1002929, предметом якого є страхування транспортного засобу «KIA Sportage» д.н.з. [NUMBER]. Строк дії договору з 27.06.2014 по 26.06.2015. Внаслідок ДТП, що мала місце 05.05.2015 р. о 21 год. 15 хв., в м. Києві на пр. Червонозоряний, 9/1, автомобіль [NUMBER], отримав пошкодження, що підтверджується довідкою про дорожньо-транспортну пригоду ВДАІ Солом'янського району м. Києва № 63133043 від 15.05.2015 р. Судом встановлено, що власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування, 06.05.2015 р. звернувся до ПАТ «НАСК «ОРАНТА» з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування. Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Доказів того, що відповідачем на користь потерпілого були відшкодовані збитки, завдані внаслідок вказаної вище дорожньо-транспортної пригоди, відповідачем не надано. Відповідно до звіту №СВ9611ВА-19.06/5 про оцінку автомобіля [NUMBER], складеного 19.06.2015 р. ТОВ «Гарант-Асістанс», матеріальний збиток, завданий власникові автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП, складає: 24043,75 грн. Відповідно до страхового акту № СТО-15-2800/1 від 22.06.2015 р. та розрахунку страхового відшкодування від 22.06.2015 р., ПАТ «НАСК «ОРАНТА» сплатила на користь потерпілого суму страхового відшкодування в розмірі 17063,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 44845 від 13.08.2015 р. Згідно приписів ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. З огляду на викладене вище суд вважає обґрунтованими доводи позивача в обґрунтування права вимоги до відповідача за вказаних вище обставин. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення з відповідача витрат пов'язаних з виплатою страхового відшкодування у розмірі 17063,55 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 1600,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved