Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Альфа-Банк», звернувся до [PERSON] з позовною заявою про стягнення заборгованості, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору № 105/2-111-8 від 02.10.2008 р. 02 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладений договір кредиту № 105/2-111-8. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в розмірі 10 300 доларів США зі сплатою 23% процентів річних та кінцевим терміном погашення кредиту 01 жовтня 2010 р. Відповідно до п.1.2 договору кредит надається позичальнику на проточні потреби. В зв`язку з неналежним виконанням прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 21.03.2018 рік утворилась заборгованість в розмірі 19 900,16 доларів США., яка складається з: 9 010 доларів США. - заборгованість за кредиту; 6 590,73 доларів США - заборгованість по відсоткам; 2 483,01 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 1 816,42 доларів США - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Тому просить суд стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість в розмірі 523 396,46 грн. за кредитним договором та судовий збір у розмірі 7 850,95 грн. 29.01.2019 р. заочним рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська винесено рішення, яким задоволені позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] повністю. 09.11.2020 р. відповідач подав заяву про перегляд заочного рішення суду та просив скасувати його. 26.11.2020 р. ухвалою суду задоволено заяву відповідача [PERSON] про скасування заочного рішення та призначено до розгляду. Представник позивача просить суд залучити до участі у справі АТ «Укрсоцбанк» його правонаступника Акціонерне товариство «Альфа -Банк». Ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 21.12.2020 р. заяву задоволено в повному обсязі. Представник позивача в засідання не з`явився просить розглядати справу за відсутністю представника, надав заперечення відповідно до яких, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився надав відзив в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив застосувати строк позовної давності, як однієї з обставин для відмови в задоволенні позову. Дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали відзиву, заперечення, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02 жовтня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» та [PERSON] укладений договір кредиту № 105/2-111-8. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання кредит в розмірі 10 300 доларів США зі сплатою 23% процентів річних та кінцевим терміном погашення кредиту 01 жовтня 2010 р. Відповідно до п.1.2 договору кредит надається позичальнику на проточні потреби. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник який прострочив виконання зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів на встановлений договором або законом. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. В зв`язку з неналежним виконанням прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 21.03.2018 рік утворилась заборгованість в розмірі 523 396,46 грн., яка складається з: 236 973,07 грн. - заборгованість за кредиту; 173 343,57 грн. - заборгованість по відсоткам; 65 305,94 грн. - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 47 773,88 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків. Посилання відповідача на те, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості обґрунтовані з огляду на наступне. Позивач може пред`явити позов до позичальника протягом трьох років, починаючи від дати невиконання боржником кредитного зобов`язання. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 та 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та процентів за його користування повинне здійснюватися позичальником щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов`язань. Проте, у зв`язку з порушенням відповідачем умов кредитного договору щодо повернення кредиту банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов кредитного договору використав право вимагати стягнення з позичальника заборгованості за кредитним договором, звернувшись до суду із позовом лише в жовтні 2016 року про стягнення заборгованості за кредитним договором, при тому, що останній платіж відповідачем був внесений 05 січня 2009 року. Відповідно до ч. 1 ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України). Перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Оскільки умовами кредитного договору, укладеним між сторонами 02.10.2008 р. передбачені самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотриманням боржником строку погашення кожного чергового платежу(траншу), а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов`язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом повернення яких відповідно до умов договору визначена періодичними, щомісячними платежами повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу (Постанова Верховного Суду № 61-2233 св від 04.04.2018 р.). З розрахунку заборгованості вбачається, що останні платіж [PERSON] був здійснений 05 січня 2009 р., а до суду банк звернувся 23.05.2018 р. та не виконання позичальником прийнятих на себе зобов`язань по поверненню кредитних коштів за кредитним договором відповідачем не спростовується. Таким чином згідно документів наданих позивачем зазначених норм права термін позовної давності позивачем був пропущений. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові, визначено чистиною 4 статті 264 ЦК України. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки, що визначено ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст.266 ЦК України сплив позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, штрафу, пені, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Позивачем не наведено обставин та підстав, за яких ним було пропущено строк загальної позовної давності та не наведено поважності причин пропуску такого строку. Із заявами про поновлення такого строку позивач також не зверталося. Тому, суд приходить до висновку, що позивачем пропущений трирічний строк позовної давності зверненням до суду із позовом, у зв`язку із чим позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому судом враховується, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20.12.2007 за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Ст.ст.76, 80 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Ст.81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене та вимоги ст. 267 ЦК України підстави для задоволення позову відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином суд, вважає за необхідне застосувати до позовних вимог позивача про стягнення з відповідачів на його користь заборгованості, строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору позивачу відшкодуванню не підлягають, у зв`язку з відмовою в позові.

Outcome: dismissed