Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору купівлі-продажу від 26.03.2013 р., за яким [PERSON]продав, аДуднік С.А. купила нежитлове приміщення, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,0022 га за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів,156, посилаючись на неправомірність набуття продавцем права власності на предмет договору. Відповідачі позов не визнали, стверджуючи, що договір укладено з додержанням вимог цивільного законодавства. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 665 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 658 ЦК передбачено, що право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст. 328 ЦК). У випадках передбачених цивільним законодавством право власності може бути визнане судом. Згідно зі ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Пленум Верховного Суду України (далі ПВСУ) у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7). Відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. З матеріалів справи вбачається, що 26.03.2013 року відповідачами укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купила за 5564 грн. нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Маріуполь, проспект Металургів,156 і належить продавцю на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 14.06.2012 року, зареєстрованого Маріупольським БТІ згідно витягу про державну реєстрацію прав № 34647280 від 27.06.2012 року, реєстраційний № 36999577, номер запису 4902 в книзі 7. Відповідно до відомостей, викладених у витязі з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 1615760 від 26.03.2013 року, виданого Державним реєстратором на нерухоме майно приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], реєстраційний № 28013914123, номер запису 449334. Предмет договору знаходиться на земельній ділянці площею 0,0022 га і складається з основної будівлі А-1 (торгівельний павільйон) площею 5,9 кв.м та майданчика а-1. За змістом ст. ст. 4, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 ЦК України чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК зобовязаний довести правову та фактичну підстави недійсності правочину. Позивач посилається на загальні підстави визнання договору чи його окремої частини недійсним, передбачені ст. ст. 203, 215 ЦК, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Вимога про визнання правочину недійсним внаслідок недодержання відповідних вимог має містити вказівку на конкретні положення цієї статті з відповідним обґрунтуванням, що позивачем у даній справі не зроблено. За змістом ст. 3 ЦПК та ст. ст. 15, 16 ЦК судовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів застосовується лише у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, що покладає на позивача обовязок доведення факту порушення, невизнання або оспорювання його цивільного права. Такий обовязок на позивача у цій справі покладається ще й у звязку з тим, що він не є стороною правочину, правомірність якого ним заперечується. Позивач заявляє, що правочин нібито порушує його право вільно розпоряджатися земельною ділянкою, яка належить міській громаді, чиї інтереси за законом представляє орган місцевого самоврядування. Проте такий довід є непереконливим з огляду на те, що 05.07.2013 року між Маріупольською міською радою і [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки, на якій знаходиться торгівельний павільйон, що є предметом купівлі-продажу за оспорюваним договором, який жодним чином не завадив позивачу реалізувати право на розпорядження земельною ділянкою шляхом передачі її в оренду. У звязку з цим доречним є посилання представника відповідачки на рішення Європейського Суду з прав людини від 24.07.2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства», за обставинами якої заявник в 1969 році уклав договір оренди земельної ділянки строком на 22 роки. Відповідно до умов цього договору він за власні кошти побудував на цій земельній ділянці кілька будівель для легкої промисловості, які здав в суборенду. Договір оренди також надавав йому право в подальшому продовжити оренду ще на 21 рік. У 1990 році заявник повідомив місцеву владу про намір продовжити договір оренди, в процесі переговорів він погодився на збільшення орендної плати. Однак, орган місцевої влади повідомив заявника, що продовження договору оренди відбутися не може, оскільки, погодившись з умовою договору про можливість його пролонгації орган місцевої влади перевищив свої повноваження. Застосовуючи положення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до обставин цієї справи Європейський суд з прав людини вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити термін його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цій умові. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати в цілях застосування положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди. Дії місцевої влади Європейський суд з прав людини розцінив як порушення права заявника на законне очікування виконання певних умов і, таким чином, вони утворювали акт втручання у реалізацію його права власності. Вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини відзначив, що місцева влада отримала узгоджену із заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобовязання, взяті ним на себе у звязку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. За таких обставин цієї справи Європейський суд з прав людини виніс рішення на користь заявника. У справі, що розглядається покупцем придбане нерухоме майно з метою одержання прибутку від діяльності торгівельного павільйону та з огляду на те, що право власності на нього набуте продавцем у законний спосіб, про що свідчило чинне судове рішення та витяг з Державного реєстру прав на нерухоме майно. З тією ж метою між сторонами укладено договір оренди землі, за яким орган місцевої влади добровільно строком на 5 років передав відповідачці земельну ділянку, на якій вона вправі господарювати, отримувати продукцію і доходи та ін. При цьому позивач зазначив про відсутність будь-яких прав третіх осіб щодо користування земельною ділянкою, визначив розмір орендної плати, яку відповідачка сплачує з 2013 року, що давало їй на розумних підставах упевненість у правомірному володінні нерухомістю і сподівання на подальшу співпрацю з позивачем, маючи переважне право на поновлення строку дії договору. Позивач протягом двох років отримувала узгоджену із відповідачкою орендну плату і не ставив питання про те, що дії міської ради щодо передачі відповідачці земельної ділянки були спрямовані проти інтересів територіальної громади чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони. Крім того, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 згаданої постанови ПВСУ). Судом встановлено і не заперечується сторонами, що рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 20.09.2011 р. про визнання за продавцем права власності на предмет договору набрало законної сили й було чинним на момент вчинення оспорюваного правочину, а відтак продавець був належним власником проданого майна та мав право на його відчуження, у звязку з чим перешкоди для нотаріального посвідчення договору були відсутні. Договір дарування укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, тобто вчинено з додержанням вимог ст. 203 ЦК, а отже передбачені законом підстави для визнання правочину недійсним на момент його укладання не існували, а та обставина, що рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 14.06.2012 р. було скасовано ухвалою того ж суду від 27.04.2015 р. і в подальшому позов залишено без розгляду за заявою [PERSON], який на той час не був власником спірного обєкта і цілком природно втратив до нього інтерес, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки підставами недійсності правочину є обставини, що існували саме на момент вчинення правочину, а не ті, що виникли через певний час після його вчинення. До того ж, заочне рішення, на яке посилається позивач, скасовано судом, який його ухвалив, у звязку з недодержанням вимог цивільного процесуального законодавства щодо судових викликів і повідомлень. Законність та обґрунтованість цього рішення по суті не перевірялися вищестоящими судовими інстанціями, тому підстави для оцінки зазначеного рішення як незаконного, на чому наполягає позивач, у суду першої інстанції відсутні, а отже і юридичні підстави вважати набуття продавцем права власності на предмет договору купівлі-продажу неправомірним також відсутні, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, по суті, позивач, вважаючи своє право порушеним, не визначився з характером порушення, способом захисту права, із правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, не надав доказів на підтвердження факту порушення, невизнання або оспорювання його цивільних прав чи інтересів місцевої громади. За таких обставин поведінка позивача може розцінюватися як посягання на права відповідачки на законне очікування виконання певних умов і утворює акт втручання у реалізацію її права власності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed