Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в травні 2016 р. звернувся до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 67094,03 грн. за кредитним договором № SAMDN03000009034608 від 29.09.2006 р. та судові витрати у розмірі 1378,00 грн. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на наступне. Так, відповідно до укладеного договору № SAMDN03000009034608 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.09.2006 р. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкрив [PERSON] картковий рахунок і видав платіжну картку типу: VISA PLATINUM LIGHT, вид: особиста міжнародна, термін дії - 1 рік, валюта картрахунку: Гривня, кредитний ліміт - фінансовий у сумі 0,00 грн. 13.10.2006 р. позивачем та відповідачем було укладено додаткову угоду до договору № SAMDN03000009034608 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.09.2006 р., згідно якого було встановлено, що клієнтові було надано платіжну картку: тип - VISA PLATINUM LIGHT, вид: особиста міжнародна, валюта картрахунку: Гривня, кредитний ліміт - фінансовий у сумі 25000,00 грн., що підтверджується Довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків Закритого Акціонерного Товариства Комерційний Банк «ПриватБанк», у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 р. змінено найменування позивача з Закритого акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК», про що зазначено у п. 1.1 Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк». 17.07.2009 р. проведено державну реєстрацію вказаних змін (номер запису в ЄДРПОУ 12241050038006727). Як зазначає позивач, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат на умовах, передбачених дійсним договором. Позивач посилається на те, що відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором, відповідач станом на 23.03.2016 р. має заборгованість в розмірі 114087,82 грн., яка складається з наступного: 26136,66 грн. - заборгованість за кредитом; 87951,16 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом. Як зазначає позивач, від цієї суми заборгованості в розмірі 114087,82 грн., ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відраховано суму, яка була задоволена судовим рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2011 р., різниця становить - 67094,03 грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», у зв'язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 05.05.2016 р., відкрито провадження у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 02.06.2016 р., цивільну справу за позовом ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості, - передано за підсудністю до Солом'янського районного суду м. Києва. Представник позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. 04.03.2019 р. до суду від представника позивача надійшла заява, відповідно до якої представник ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує, а справу просить розглядати без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, не визнав суму заборгованості. Обґрунтовуючи свої заперечення, зазначив, що 29.09.2006 р. між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір № SAMDN03000009034608 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.09.2006 р. Відповідно до розділу 1 «Предмет договору» Кредитного договору, позивач відкрив йому картковий рахунок і видав платіжну карту зі строком дії - 1 рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти. Пільговий період погашення заборгованості за кредитним лімітом становить 30 днів. Кредитним договором також встановлювався розмір плати за користування кредитом - 1,9% в місяць із розрахунку 360 днів у році. 13.10.2006 р. він уклав з ПАТ КБ «ПриватБанк» додаткову угоду №1, відповідно до якої позивач відкрив картковий рахунок та видав відповідачу карту VISA PLATINUM LIGHT, зі строком дії - 1 рік, кредитний ліміт «Фінансовий» в сумі 25000,00 грн. В позовній заяві позивач вказує, що свої зобов'язання по наданню кредиту він виконав в повному обсязі, а відповідач обов'язки по поверненню кредиту та процентів за користування ним не виконує. На підставі цього, Кредитор визначив суму заборгованості станом на 23.03.2016 р., яка складає - 114087,82 грн., з яких: 26136,66 грн. - сума кредиту, 87951,16 грн. - проценти за користування кредитом. Але, згідно з умовами Кредитного договору в редакції додаткової угоди №1 від 13.10.2016 р., Банк надав йому кредит в сумі 25000,00 грн. Позивач стягує заборгованість по процентам за користування Кредитом в сумі 87951,16 грн. В розрахунку заборгованості до позову визначено, що 2020,99 грн. - це несплачені відсотки на поточну заборгованість, а 85830,17 грн. - несплачені відсотки на прострочену заборгованість. Відповідач послався на те, що позов не містить розмір плати за користування кредитом, порядок їх нарахування та період їх нарахування. Сам Кредитний договір також не містить порядок нарахування процентів за користування кредитом та порядок сплати таких нарахованих процентів. До складу заборгованості входить сума несплачених відсотків на поточну заборгованість. Але згідно умов Кредитного договору, строк користування кредитом становить 1 рік, тобто такий строк діє до 13.10.2007 р. Тому, стягнення заборгованості по процентам, які нараховані на поточну заборгованість в сумі 2020,99 грн. є неправомірними, в зв'язку з відсутністю такої (поточної) заборгованості. Позивачем надано рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2011 р., згідно якого з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже стягнуто заборгованість за Кредитним договором в сумі 46793,79 грн. Таким чином, відповідач вважає, що строк виконання зобов'язань за Кредитним договором настав до 2011 р. і він не вчиняв жодних дій, які б свідчили про визнання боргу. Враховуючи викладене, посилаючись на вимоги ст. 266 ЦК України, згідно якої зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, відповідач просить застосувати строк позовної давності у спорі та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, про що надав відповідну заяву. Врахувавши подану заяву представника позивача про розгляд справи без участі позивача, заслухавши пояснення відповідача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи‚ суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 29.09.2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений договір № SAMDN03000009034608 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.09.2006 р. Відповідно до розділу 1 «Предмет договору» Кредитного договору, позивач відкрив відповідачу картковий рахунок і видав платіжну карту зі строком дії - 1 рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти. Пільговий період погашення заборгованості за кредитним лімітом становить 30 днів. Кредитним договором також встановлювався розмір плати за користування кредитом - 1,9% в місяць із розрахунку 360 днів у році. 13.10.2006 р. між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду №1, відповідно до якої позивач відкрив картковий рахунок та видав відповідачу карту VISA PLATINUM LIGHT, зі строком дії - 1 рік, кредитний ліміт «Фінансовий» в сумі 25000,00 грн. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості за кредитним лімітом, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, за перевитрати платіжного ліміту, комісії за користування кредитом та інших витрат на умовах, передбачених дійсним договором. Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № SAMDN03000009034608 від 29.09.2006 р., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], у відповідача наявна заборгованість, яка станом на 23.03.2016 р. становить - 114087,82 грн., з яких: 26136,66 грн. - заборгованість за кредитом, 87951,16 грн. - заборгованість по відсоткам (в т.ч. 2020,99 грн. - несплачені проценти на поточну заборгованість, 85930,17 грн. - несплачені проценти на прострочену заборгованість). Встановлено, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором № SAMDN03000009034608 від 29.09.2006 р., ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] та філії ТОВ «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості. За результатами розгляду справи № 2-2136/11, 21.06.2011 р. Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області ухвалено заочне рішення, яким позов Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до [PERSON] та філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус» у Дніпропетровському районі м. Дніпропетровська про стягнення заборгованості, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.09.2006 року у розмірі 46793,79 гривень, витрати за надання юридичних послуг та витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката та інших фахівців в галузі права в розмірі 500,00 гривень, а всього - 47293,79 гривень. Стягнуто з філії Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агенство «Верус», [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» солідарно 200 грн. - заборгованість за договором поруки № 154 від 12.02.2009 року. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 469 гривень 94 копійки та витрати на оплату інформаційно-технічного забезпечення у розмірі 120 гривень. В решті позову відмовлено. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором № SAMDN03000009034608 від 29.09.2006 р., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], сума за кредитом, задоволена рішенням суду становить - 46996,79 грн., різниця між поточною заборгованістю та задоволеною раніше судом становить - 67094,03 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» посилається на те, що умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу. Нарахування відсотків проводилось щомісячно, але дані платежі відповідач не сплачував, а тому право банку про отримання щомісячних платежів порушувалося, що надавало банку можливість звернутися до суду з позовом про стягнення даних нарахувань. Таким чином, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що раніше постановлене рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених умовами договору, який не припинив свою дію, нараховані після винесення попереднього рішення суду. Разом з тим, з такими вимогами ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» суд не погоджується, виходячи з наступного. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов'язання. Відповідно до розділу 1 «Предмет договору» Кредитного договору, позивач відкрив йому картковий рахунок і видав платіжну карту зі строком дії - 1 рік. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії платіжної карти (п. 1.1 договору). З матеріалів справи судом встановлено, що сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов'язання. За умовами укладеного договору № SAMDN03000009034608 про відкриття картрахунку та обслуговування платіжної картки від 29.09.2006 р., сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом. Відтак, у межах строку кредитування відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як встановлено судом, рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 21.06.2011 р., стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.09.2006 р. в загальному розмірі 46993,79 грн., про що відображено у наданому розрахунку заборгованості за договором № SAMDN03000009034608 від 29.09.2006 р., укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] З даного розрахунку вбачається, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» нараховувались відсотки на поточну заборгованість та на прострочену заборгованість включно до 23.03.2016 р. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. У такому разі положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачем [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної даності у спорі, оскільки згідно рішення Дніпропетровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.06.2011 р., з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» вже стягнуто заборгованість за Кредитним договором в сумі 46793,79 грн. Таким чином, відповідач вважає, що строк виконання зобов'язань за Кредитним договором настав до 2011 р. і він не вчиняв жодних дій, які б свідчили про визнання боргу. Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Зокрема, згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема із наданого суду розрахунку заборгованості, строк виконання зобов'язань за Кредитним договором настав до 2011 р. і відповідач жодних дій, які свідчили б про визнання боргу, не вчиняв. Враховуючи викладене, позов про стягнення заборгованості ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред'явлено після закінчення 3-річного терміну, визначеного ст. 256 ЦПК України. Крім того, позивач не звертався до суду з заявою про поновлення пропущеного строку позовної давності. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, по теперішній час, відповідачем не здійснювалося погашення спірної заборгованості за кредитним договором. Однак, позивачем продовжувались нарахування відсотків на прострочену суму заборгованості за кредитом. Разом з тим, враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Тому суд не приймає до уваги посилання позивача про те, що на підставі ст. 599 та ч. 4 ст. 631 ЦК України, він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то позивач не міг такі проценти нараховувати. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності. Судом також не встановлено поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності. Судом не встановлені дії відповідача, які б свідчили про визнання ним свого боргу та які б перервали строк позовної давності. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідач у своїй письмовій заяві, зокрема, послався на те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed