Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-13 00:00:00

Позивач ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиту теплову енергію, інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми у зв`язку із простроченням платежів. В обґрунтування позову вказує, що надання послуг з централізованого опалення в будинку [ADDRESS] , здійснюється ПрАТ «Черкаське хімволокно» ВП «Черкаська ТЕЦ». Оскільки цьому в будинку не встановлений будинковий лічильник загального обліку теплопостачання, то нарахування за послуги здійснювалися згідно п.п. 40-49 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, а саме у разі відсутності будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги пропорційно опалюваній площі (об`єму) квартири та з урахуванням температури повітря зовнішнього середовища. В квартирі [ADDRESS] встановлено лічильник обліку гарячого водопостачання, тому згідно п.20 вищевказаних правил плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Обов`язок щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг одночасно покладено як на споживача (Відповідача), так і на виконавця (Позивача) (п. 1 ч. 2 ст. 7, п. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання було опубліковано в Черкаській обласній газеті «Нова Доба» (випуск від 23.11.2017 № 47). Згідно ч. 5 ст. 13 вищевказаного Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем. Квартира [ADDRESS] з 26.07.2010 по 20.07.2019 належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради від 26.07.2010 року та вибула із права власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2019, що зареєстрований в реєстрі за № 7031. Пунктом 5 договору купівлі-продажу квартири від 20.07.2019 передбачено, що продавець зобов`язується погасити заборгованість з комунальних послуг, проте відповідачем не оплачена заборгованість з надання послуг з централізованого опалення. Тож, споживач (відповідач) зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги Позивачу, якщо він фактично користувався ними. Більше того, фактично споживши вищезазначені послуги, від Відповідача не надходило жодних скарг чи претензій щодо якості їх надання. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача (Відповідача) від оплати послуг у повному обсязі. Отже, позивач вправі вимагати від відповідача виконання його обов`язку щодо погашення заборгованості перед позивачем за отримані послуги з централізованого опалення в повному обсязі. Відповідач своєчасно з січня 2013 року не вносив плату за отримані послуги з централізованого опалення, в наслідок чого утворилась заборгованість, яка по липень 2019 року складає 33 758,00 грн., що підтверджується листом-розрахунком по ОР № 10023131. Крім того, згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України відповідачу нараховано 3% річних від простроченої суми - 2215,18 грн. та інфляційну складову боргу, яка становить - 6437,00 грн. На підставі викладеного просили стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг у розмірі 33758,00 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6437,00 грн. та 3% річних у розмірі 2215,18 грн., а всього 42410,18 грн. та судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 13.03.2020 прийнято позовну заяву, відкрито провадження по справі та призначено її до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження із повідомленням сторін. Сторонам встановлено строк для подачі заяв по суті справи. 13.04.2020 відповідачкою [PERSON] до суду подано відзив на позовну заяву, в якому просили відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. У відзиві зазначено, що відповідач повністю не визнає позовні вимоги та заперечує проти позову, вважає, що інформація відображена у листі - розрахунку заборгованості по особовому рахунку № [NUMBER] нарахувань, тарифів, пільг та субсидії є припущенням позивача, оскільки до позову не додано доказів про відсутність у відповідача права на отримання пільг, субсидії та інших нарахувань, тож за таких обставин не можна вважати такий розрахунок точним. Крім того, не підтверджено відповідними доказами той факт, що саме ПАТ «Черкаська ТЕЦ» надає послуги з центрального опалення в будинку [ADDRESS] . Крім того, звертають увагу, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з січня 20213 року по жовтень 2019 року включно в сумі 33785,00 грн., незважаючи на пропуск строку позовної давності. Тож, відповідач у відзиві просить застосувати позовну давність щодо позовних вимог, які виходять за межі строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. А тому просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 23.04.2021 представником позивача [PERSON] подано заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій просили стягнути з відповідачки борг за централізоване опалення (постачання теплової енергії) за період з січня 2013 по квітень 2019 включно в розмірі 33757,15 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6436,99 грн. та 3% річних у розмірі 2215,18 грн. за період з листопада 2016 по жовтень 2019 року включно, а всього 42409,32 грн. В іншій частині позовну заяву залишили без змін. Крім того, 20.05.2021 подано відповідь на відзив, у якому позивач заперечує проти доводів відповідача викладених у відзиві, та просить задовольнити уточнені позовні вимоги у повному обсязі. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав доводи, викладені в позовній заяві та просив задовольнити уточнені зменшені позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача - адвокат Стріховська Ю.С. та відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі: ані заборгованість з січня 2013 року по грудень 2018 року за теплопостачання та гарячу воду, ані 3% річних та інфляційні втрати. Згідно із ст. 257 ЦК України визначено три роки позовної давності, а позивач у 2017 звернувся до Придніпровського районного суду щодо видачі судового наказу за послуги з 01.01.2011 по 01.01.2017, тобто з порушенням строку позовної давності і суд 15.08.2017 відмовив у видачі судового наказу, так як існує спір про право. Тобто, з серпня 2017 року почався знову перебіг строку давності. А тому підтримали доводи викладені у відзиві, просили відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідачка [PERSON] та її представники [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, хоча були належним чином повідомлені про день, час і місце розгляду справи належним чином. 13.04.2020 до суду подано відзив, у якому позовні вимоги не визнає, просить застосувати строк позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши думку представника позивача, враховуючи думку відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив такі обставини та дійшов до відповідних висновків. Як передбачено ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ст. 14 ЦК України). В судовому засіданні встановлено, що на ПАТ «Черкаське хімволокно» (в подальшому ПрАТ) покладений обов`язок щодо забезпечення тепловою енергією населення, організації та підприємства всіх форм власності, що підтверджується ліцензією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30.11.2012 № 374 (переоформлено рішенням від 29.12.2016 № 2444). Рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради від 31.10.2007 №1480 визначено виконавцем житлово-комунальних послуг населенню м. Черкаси, у тому числі відомчого житлового фонду - ВАТ «Черкаське хімволокно» - послуг з тепловодопостачання. Відповідно до Положення, затвердженого рішенням загальних зборів акціонерів, протокол № 27 від 20.04.2018, відокремлений підрозділ «Черкаська ТЕЦ» ПрАТ «Черкаське хімволокно» не є юридичною особою і здійснює свою діяльність на основі і відповідно до чинного законодавства України, статуту ПрАТ «Черкаське хімволокно» та Положення. Метою діяльності відокремленого підрозділу є задоволення суспільних потреб в електричній та тепловій енергії шляхом виробництва електричної та теплової енергії, її передачі споживачам, збуту електричної та теплової енергії фізичним і юридичним особам, надання послуг підприємством, установам, організаціям та громадянам. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, договору купівлі - продажу квартири від 20.07.2019, [PERSON] продала [PERSON] квартиру [ADDRESS] . У п. 5 вказаного договору зазначено, що продавець, тобто [PERSON] , зобов`язується погасити заборгованість з комунальних послуг, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, і передати квартиру покупцеві до 20 липня 2019 року включно. До того ж, вказано в договорі, що ця квартира належить продавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності ( [NUMBER] ), виданого виконавчим комітетом Черкаської міської ради від 26.07.2010. Право власності зареєстроване у КП «ЧООБТІ» в книзі 2с, № запису 620 , реєстраційний номер 30574864. Тож, за період коли [PERSON] була власником вказаної квартири, вона не вносила в повні мірі розмір щомісячної оплати за опалення та гаряче водопостачання, про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості і має борг за централізоване опалення (постачання теплової енергії) за період з січня 2013 по квітень 2019 включно в розмірі 33757,15 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 6436,99 грн. та 3% річних у розмірі 2215,18 грн. за період з листопада 2016 по жовтень 2019 року включно, а всього 42409,32 грн. Відповідно до п.п. 18, 20, 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 № 630, споживач зобов`язаний оплачувати комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. З моменту надання позивачем споживачам послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» між сторонами виникли правовідносини, які полягають у виконанні споживачем зобов`язання щодо своєчасної та повної оплати спожитих послуг. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ (в редакції Закону України №2454-VІІІ від 07 червня 2018 року, що чинна з 09 червня 2018 року; діє в частині положень частини третьої статті 11, абзаців першого та другого частини п`ятої статті 18 з 1 січня 2019 року; введено Закон в дію з 01 травня 2019 року відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЗУ), житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг. До житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами п.2 ч.1 ст. 5 цього ЗУ). Права та обов`язки споживача визначені у статті 7 згаданого Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІV (у редакції, що чинна до дії вище вказаного Закону, тобто й на час виниклих правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до вимог п. 1 ст. 1 Закону № 1875-ІV споживачем житлово-комунальних послуг являється фізична особа чи юридична особа, яка отримує чи має намір отримувати житлово-комунальні послуги. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються зокрема й на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Як зазначено у статті 19 згаданого Закону, відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (№ 1875- ІV) визначені права та обов`язки споживача й виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, правом споживача є одержання вчасно та відповідної якості житлово-комунальних послуг згідно з законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, а обов`язком споживача - є укладення договору на надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом. Обов`язком виконавця - надання послуг вчасно та відповідної якості згідно із законодавством та умовами договору, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Крім того, згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2454-VІІІ від 07 червня 2018 року, в редакції, що чинна з 09 червня 2018 року, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Послуги з постачання теплової енергії та постачання гарячої води передбачені статтями 21 та 22 цього Закону. Крім того, нарахування позивачем оплати житлово-комунальних послуг за нормами споживання відповідає вимогам Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Правовідносини між співвласниками майна як суб`єктами цивільних правовідносин та іншими особами регулюються законами України та договорами, укладеними власниками (співвласниками) майна та іншими особами. Правовідносини власників житлових приміщень щодо оплати комунальних послуг з підприємствами, які надають ці послуги, регулюються нормами ЦК України та законодавства, яке регулює користування житловими комунальними послугами. Правове регулювання правовідносин власників житлового приміщення належного їм на праві приватної власності, здійснюється на підставі норм ЦК України, які регулюють правовідносини з права власності. У статті 13 Конституції України зазначено, що власність зобов`язує. Вказана норма кореспондує зі статтею 322 ЦК України - власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, чинне законодавство визначає обов`язок для власника, незалежно від фактичного проживання, сплачувати комунальні послуги на утримання житла. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення глави 63 ЦК України можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов`язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст.ст. 526, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Як зазначено у ст. 610 ЦК України, - порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень ст. 611 ЦК України, - у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, за результатами розгляду справи встановлено, що відповідач, як власник квартири і споживач житлово-комунальних послуг, не вносив плату нараховану за надані позивачем послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання. Що стосується відсутності укладеного договору між позивачем та відповідачем, про що вказує відповідач як на підставу для відмови у задоволенні позову, то слід звернути увагу на висновки Верховного Суду у постанові по справі № 210/5796/16-ц від 18.03.2019. Зокрема, зазначено, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Закон передбачає, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Крім того, якщо споживач не відмовляється від оплати послуг, а оспорює об`єм наданих житлово-комунальних послуг виконавцем або їх якість, у справі повинні бути певні акти - претензії, як докази спростування заявленої суми стягнення. Таких документів споживачем - відповідачем по справі надано не було. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст.257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-931цс15 зроблено висновок, що «за частиною статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України (у редакції, чинній на час ухвалення оскаржених рішень) є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи, що судовий захист права кредитора (виконавця послуг) на стягнення грошових коштів можна реалізувати у позовному провадженні та шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором (виконавцем послуг) заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг позовної давності». Отже, що стосується застосування строків позовної давності по даній справі, то слід зазначити наступне: позивачем нарахована заборгованість за період часу з січня 2013 року по квітень 2019 року включно. Судом встановлено, що права та інтереси позивача відповідачем порушені - останнім взагалі не вносились кошти за надані житлово-комунальні послуги, але позовна давність спливла, починаючи з січня 2013 року по лютий 2017 року включно, про що зроблено відповідачем заяву, а тому слід відмовити позивачеві у задоволенні позову про стягнення заборгованості з відповідача за цей період у зв`язку із спливом позовної давності і за відсутності поважних причин її пропущення. Таким чином до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] на користь ПрАТ «Черкаське хімволокно» в інтересах Відокремленого підрозділу «Черкаська ТЕЦ» заборгованості за послуги з надання теплової енергії за період часу з березня 2017 року по липень 2019 року включно у розмірі 15609,77 грн.. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача інфляційні втрати в сумі 1243,56 грн. та 3% річних в сумі 590,13 грн. за період з 01.03.2017 по 31.07.2019. В іншій частині позову необхідно відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає розмір судового збору 864,55 грн., тобто пропорційно до задоволених позовних вимог, що складають 41,13% від заявлених вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial