Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» 3 березня 2015 року звернувся в суд із зазначеним цивільним позовом до [PERSON], [PERSON], зазначав, що відповідно до укладеного з [PERSON] договору позики від 28 лютого 2007 року, банк надав, а відповідач отримав кредит в сумі 7177,64 дол. США зі щомісячним строком погашення кредиту, відсотків терміном до 25 лютого 2010 року. За договором поруки від 28 лютого 2007 року поручитель - відповідач [PERSON] зобовязався нести перед банком солідарну відповідальність за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. [PERSON] неналежно виконував взяті перед банком зобовязання, в звязку з чим допустив заборгованість по поверненню кредиту, яка станом на 2 лютого 2015 року становить 17828,99 дол. США та складається з 3430,34 дол. США заборгованість за кредитом; 3261,91 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 90,45 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11046,29 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Зазначену суму, що у гривневому еквіваленті відповідно до курсу НБУ станом на 02.02.2015 року складає 287759,90 грн., позивач просив стягнути в солідарному порядку з відповідачів, а також судові витрати по справі. [PERSON] 06 липня 2015 року звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання недійсним договору кредиту. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що ПАТ КБ «Приватбанк», укладаючи з ним договір кредиту у 2007 році, не в праві був видавати кредит в іноземній валюті, оскільки грошовою одиницею України є гривня, а відтак грошове зобовязання в договорі споживчого кредиту повинно було бути виражене в національній валюті України, яка є єдиним законним платіжним засобом в Україні. При цьому банком не підтверджено отримання відповідної ліцензії для надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті. Зазначав також, що умови кредиту є несправедливими, оскільки передбачають повернення кредиту у валюті, при цьому відбулося знецінення національної валюти, що ставить його як позичальника у невигідне становище, відповідач не ознайомив його з детальним розписом загальної вартості кредиту, розрахунок проведено поверхово і незрозуміло для споживача, в договорі підроблено підпис його дружини [PERSON] та договір застави не був нотаріально посвідчений. З цих підстав просив визнати кредитний договір недійсним. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, мотивуючи їх обставинами, викладеними вище. Також доповнила, що за рішенням Сторожинецького районного суду від 29 лютого 2012 року за позовом банку до [PERSON] було звернуто стягнення на предмет застави легковий автомобіль марки ВАЗ-21070020, на придбання якого видавався відповідачу кредит, однак після реалізації цього автомобіля у 2014 році для погашення кредиту грошових коштів було недостатньо, а тому банк звернувся з позовом про стягнення з відповідачів залишку боргу. Зустрічні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, застосувавши строк загальної позовної давності, оскільки договір кредиту був укладений 28 лютого 2007 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 6 липня 2015 року, тобто з пропуском трьохрічного строку, встановленого ст.257 ЦК України. Відповідач [PERSON] позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не визнав, пояснив, що в рахунок погашення боргу за рішенням Сторожинецького районного суду від 29.02.2012 року було звернуто стягнення на предмет застави автомобіль «ВАЗ-21070020», 2006 року випуску, шляхом продажу вказаного автомобіля зі зняттям його з обліку в органах ДАІ, а тому банк задовільнив свої вимоги щодо погашення кредиту реалізацією автомобіля на аукціоні. Крім того, просив застосувати до цих правовідносин, зокрема до стягнення тіла кредиту загальний строк позовної давності три роки, оскільки строк дії договору закінчився 25 лютого 2010 року, а з позовом до суду позивач звернувся 3 березня 2015 року, а також застосувати строк позовної давності до додаткових вимог про стягнення пені з огляду на пропуск строку позовної давності щодо основної вимоги, як це передбачено ст.266 ЦК України. Зустрічні позовні вимоги підтримав, мотивуючи їх обставинами, викладеними вище. Відповідач [PERSON] в судові засідання не зявлявся, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності, позовні вимоги не визнає повністю. Суд знаходить, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» підлягають частковому задоволенню, зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного з [PERSON] договору позики від 28 лютого 2007 року, банк надав, а відповідач отримав (шляхом перерахування гривневого еквіваленту в сумі 35500 грн. «ДП Автоінвестстрой-Чернівці») кредит в сумі 7177,64 дол. США зі щомісячним строком погашення кредиту, відсотків терміном до 25 лютого 2010 року. За договором поруки від 28 лютого 2007 року поручитель - відповідач [PERSON] зобовязався нести перед банком солідарну відповідальність за виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором. Ці обставини підтверджуються копіями кредитного договору та договору поруки. При цьому в кредитному договорі сторони обумовили, що позичальник отримує кредит в доларах США для придбання автомобіля, а тому заперечення відповідача з тих підстав, що фактично продавцю автомобіля було перераховано суму в гривневому еквіваленті є неспроможними. [PERSON] неналежно виконував взяті перед банком зобовязання, в звязку з чим допустив заборгованість по поверненню кредиту, яка згідно розрахунку банку, станом на 2 лютого 2015 року становить 17828,99 дол. США та складається з 3430,34 дол. США заборгованість за кредитом; 3261,91 дол. США - заборгованість по процентах за користування кредитом; 90,45 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 11046,29 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.1050 ч.2 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Відповідно до ст.1054 ч.1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з рішення Сторожинецького районного суду від 29.02.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на заставлене майно, суд задовільнив вимоги позивача та в рахунок погашення заборгованості звернув стягнення на автомобіль «ВАЗ-21070020», 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який належав [PERSON] на праві власності, шляхом продажу вказаного автомобіля зі зняттям його з обліку в органах ДАІ. Отже, предметом спору по вказаній цивільній справі було звернення стягнення на предмет застави легковий автомобіль. Предметом спору по цивільної справи, яка розглядається є стягнення залишку заборгованості, який залишився після звернення стягнення на предмет застави та його реалізації. Отже, заперечення відповідача з тих підстав, що банк задовільнив свої вимоги не є обґрунтованими, оскільки згідно розрахунку залишку боргу він не є повністю погашеним, тобто зобовязання відповідач за договором кредиту не виконав. Вирішуючи питання застосування трьохрічного строку позовної давності щодо основної вимоги, про застосування якого заявив відповідач, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст.256, 257, 261 ч.1 ЦК України позовна давність - це строк в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.\~ Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.\~Після переривання перебіг позовної давності починається заново.\~ Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Судом встановлено, і це не оспорюються сторонами, що позивач, маючи право на звернення стягнення на предмет застави легковий автомобіль, що належав відповідачу на праві власності, використав своє право, звернувшись до Сторожинецького районного суду, рішенням якого від 29 лютого 2012 року позовні вимоги задоволено. Як вбачається з розрахунку заборгованості сума 1909,43 дол. США, яка надійшла на погашення кредиту після реалізації автомобіля зарахована 26 лютого 2014 року. На думку суду, виходячи зі змісту ст.ст.261, 264 ч.2,3 ЦК України, з дати зарахування вирученої від продажу автомобіля суми позивач міг довідатися про порушення свого права і заново почався перебіг строку позовної давності. Інших доказів того, що позивач довідався чи міг довідатися про порушення свого права відповідачем [PERSON] суду не надано, а зважаючи на те, що з позовом до суду ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся (згідно поштового штемпеля на поштовому конверті) 28 лютого 2015 року трьохрічний строк позовної давності не слід вважати таким, що пропущено. З цих підстав позовні вимоги про стягнення з позичальника [PERSON] 3430,34 дол. США заборгованості за кредитом; 3261,91 дол. США - заборгованості по процентах за користування кредитом; 90,45 дол. США заборгованості по комісії за користування кредитом підлягають задоволенню. В частині стягнення пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.258 ч.2 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). З наданого позивачем розрахунку пені розмір пені за період з 3 лютого 2014 року по 2 лютого 2015 року складає 3808,35 дол. США. Отже, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню на суму 3808,35 дол. США. Суд не вбачає можливості зменшити розмір пені у відповідності до ст.551 ч.3 ЦК України за змістом якої, таке право надано суду за відсутністю відповідного клопотання відповідача [PERSON] з наданням відповідних доказів. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення боргу з поручителя [PERSON], суд виходить з наступного. Згідно ст.559 ч.4 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Як вбачається з п.12 договору поруки від 28 лютого 2007 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], порука припиняється після закінчення пяти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. З п.7.1 договору кредиту, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» вбачається, що банк надав позичальнику кредит на строк з 28 лютого 2007 року по 25 лютого 2010 року. Отже, останній день настання терміну повернення кредиту за кредитним договором є 25 лютого 2010 року. З позовними вимогами до поручителя [PERSON] позивач звернувся (згідно поштового штемпеля на поштовому конверті) 28 лютого 2015 року, тобто після спливу пятирічного строку, встановленого п.12 договору поруки. Отже, за змістом ст.559 ч.4 ЦК України порука [PERSON] вважається припиненою, а тому в частині позовних вимог про стягнення боргу з поручителя слід відмовити. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, суд вважає їх необґрунтованими з наступних підстав. Вимоги про визнання недійсним договору позивач по зустрічному позову обґрунтовує тим, що на порушення вимог п.2 ч.1 ст.11, п.2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», банк перед укладенням договору про надання споживчого кредиту не повідомив його у письмовій формі про кредитні умови, банк не мав ліцензії на видачу кредиту у валюті, що умови кредиту є несправедливими, оскільки передбачають повернення кредиту у валюті, при цьому відбулося знецінення національної валюти, що ставить його як позичальника у невигідне становище. Однак ці твердження позивача спростовуються змістом договору кредиту, в якому зазначено умови кредитування (п.7.2), сукупну вартість кредиту (п.6.5), мета, для якої споживчий кредит було надано (п.7.1), форми його забезпечення (п.7.3), тип відсоткової ставки (п.7.1), суму, на яку кредит може бути виданий. Зважаючи на те, що в момент укладення договору кредиту позичальник ніяких зауважень щодо його змісту чи умов повернення кредиту не висловлював, ніяких доказів з цього приводу суду не надав, його твердження про несправедливість умов договору не заслуговують уваги. Заперечуючи зустрічні позовні вимоги, банк надав до суду копію банківської ліцензії №22 від 4 грудня 2001 року, згідно з якою ЗАТ КБ «Приватбанк» є зареєстрованим Національним банком України 19 березня 1992 року і має право здійснювати банківські операції, визначені ч.1 та п.п.5-11 частини другої ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл та додаток до дозволу, згідно з яким банку дозволено проводити операції з валютними цінностями. Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у своїй постанові Пленуму (п.10) від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами від 07.02.2014 року розяснив, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Відповідно до ст.ст.10 ч.3, 60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд вважає, що позивач по зустрічному позову [PERSON] належним чином не обґрунтував свої вимоги, а тому в задоволенні позову слід відмовити за їх необґрунтованістю. З цих підстав судом не вирішувалось питання про строк позовної давності по зустрічних позовних вимогах, про застосування якого було заявлено представником ПАТ КБ «Приватбанк».

Outcome: approved