Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач просить визнати відповідача таким,\~що втративправо на користування житловим приміщення квартирою за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що він є єдиним власником даної квартири, оскільки після смерті діда [PERSON] , який володів 1/2 її частки, прийняв спадщину останнього тому що проживав разом з ним. Вказав, що відповідачка у цьому житлі не проживає більше трьох років, кошти на утримання квартири не надає, однак нарахування плати за комунальні послуги здійснюється й на її особу, у зв`язку з чим він несе непомірний тягар утримання майна. 13.03.2020 р. сторони у судове засідання не з`явилися. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності, проти заочного рішення не заперечує, позов підтримує. Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, у судові засідання 19.08.2019, 11.11.2019, 13.03.2020 рр. не з`явилася, заяв чи клопотань про розгляд справи за її відсутності не подавала, про причини неявки суд не повідомляла. При цьому, нею не було подано відзиву. На підставі норм ст.ст. 280-281 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. 06.09.1997 р. сторони зареєстрували шлюб (а.с. 9). 08.05.2003 р. позивачеві та [PERSON] було видане свідоцтво про право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] у рівних частинах кожному (а.с. 5). [INFO] помер [PERSON] [INFO] у сторін народилося двоє дітей (а.с. 11-12). 31.01.2019 р. видано наказ Червоноградського міського суду Львівської області про стягнення з відповідачки у користь позивача аліментів на утримання цих дітей (а.с. 15). 07.02.2019 р. майстер КП «СЖКС» склав акт, згідно з яким відповідачка не проживає у спірній квартирі (а.с. 14). 01.10.2019 р. на адресу суду надійшли докази, витребувані від ДПСУ, згідно з якими відповідачка за період 2017-2019 р. протягом тривалого часу перебувала за межами України. Згідно з пунктами 1, 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, його положення застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, до них застосовуються положення Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1963 року. Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі. Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв станом на 08.05.2003 р.,\~майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.\~Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Частиною другою статті 112 ЦК УРСР 1963 року, що діяв станом на 08.05.2003 р., було визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Згідно з п. 45 постанови Касаційного цивільного суду ВС від 26.02.2020 р. у справі № 380/1726/16-ц та п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, набуття якого мало місце до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім`ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (статті 8 Закону України\~«Про приватизацію державного житлового фонду». В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Отже, зважаючи на конкретні обставини справи, а саме: укладення шлюбу у 1997 р. та приватизацію квартири у 2003 р., необхідно прийти до висновку про те, що на підставі норм цивільного та сімейного законодавства, що діяло до 01.01.2004 р., 1/2 частини квартири за адресою [ADDRESS] є майном, що нажито подружжям за час шлюбу, а відтак є спільною\~сумісною власністю сторін. Поряд з цим, за правилами ч. 1 ст. 319 ЦК України 2004 р. власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що позбавити права користування особу, яка є співвласником квартири, суд не має права, оскільки у такий спосіб втрутиться у право власності останнього. За таких обставин та міркувань суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed