Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

Позивач- ПАТ «Дельта Банк», який 08.12.2011р. уклав договір з ПАТ «Укрсиббанк» про купівлю-продаж прав вимоги за кредитами, а відтак відповідно до вимог ст.ст.514,516 ЦК України набув права вимоги по кредитному договору, звернувся в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки у зв»язку з тим, що між ПАТ «Укрсиббанк» та відповідачем 07.02.2006р. був укладений кредитний договір №11152944000)1), відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 20.500,00 швейцарських франків на строк до 10.05.2018р., зі сплатою відсотків за користування кредитом. Крім цього, зобов'язання відповідача за кредитним договором також забезпечено договором іпотеки б\\н від 10.05.2007р., згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно- житловий будинок, розташованого за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, с.Широке, по вул.Шевченко-78, яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006р. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач вказує, що свої зобов'язання за кредитним договором він виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі 20.500,00 швейцарських франків, але відповідач, в порушення умов кредитного договору не виконав свої зобов»язання і станом на 28.07.2015р. заборгованість відповідача становить 331.178,98 грн., з яких: тіло кредиту- 328.893,84 грн. та 2.285,14 грн.- відсотки, а відтак, на підставі наведеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, а судові витрати покласти на відповідача, оскільки банк, відповідно до ст.ст.3,37,39 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати мита. В судове засідання представник позивача не з»явився, проте в порядку вимог ст.158 ЦПК України подав до суду письмове клопотання від 14.09.2015р. про проведення судового засідання по справі без участі представника позивача та вказав, що позовні вимоги підтримає повністю та просить їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання по справі не з'явився з невідомих для суду причин, хоча він судом належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, зокрема, судовою повісткою (повістку отримала дружина відповідача [PERSON]), заяв про причини своєї неявки та клопотань про перенесення слухання справи до суду не подав, а тому суд вважає, що відповідач належно повідомлений про час і місце слухання справи, а відтак розглядає справу на підставі наявних у справі доказів, які є достатніми з винесенням заочного рішення відповідно до вимог ст.224-226 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності та взаємозв»язку, суд приходить до переконання, що позовні вимоги є підставними і їх слід задовольнити, виходячи з наступного. Так, оцінка зібраних по справі доказів має здійснюватися за правилами, передбаченими ст.212 ЦПК України з врахуванням положень ст.ст.57-66 ЦПК України. У відповідності до вимог ст.ст.10,11,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Завданнями цивільного судочинства відповідно до ст.1 ЦК України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом (ст.16 ЦК), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Закон України «Про судоустрій і статус суддів» визначає правові засади організації судової влади та здійснення правосуддя в Україні з метою захисту прав, свобод та законних інтересів людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів держави згідно з принципом верховенства права, закріпленим ст.8 Конституції України. Відповідно до норм ст.ст.1,2 цього Закону судова влада в Україні здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними згідно із законом, і реалізується шляхом здійснення суддями правосуддя в рамках відповідних судових процедур та в межах наданих повноважень. Стаття 7 зазначеного Закону гарантує кожному захист його права, свобод та законних інтересів незалежним і безстороннім судом, утвореним відповідно до закону. Право кожного на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, при вирішенні спору щодо його прав та обов»язків цивільного характеру передбачено і п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка підлягає застосуванню відповідно до приписів ст.9 Конституції України та ст.ст.2,8 ЦПК України. Повноваження суду при вирішенні цивільних справ визначені ЦПК України, у тому числі щодо вирішення і кредитних спорів, а відтак, розглядаючи даний спір суд вважає, що між сторонами склались правовідносини, які випливають із договірних зобов»язань. Зокрема, згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у відповідності з умовами договору, який є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України), і вимогами законодавства. В судовому засіданні належними та достовірними доказами встановлено, що ПАТ «Дельта Банк», який 08.12.2011р. уклав договір з ПАТ «Укрсиббанк» про купівлю-продаж прав вимоги за кредитами, а відтак відповідно до вимог ст.ст.514,516 ЦК України набув права вимоги по кредитному договору, звернувся в суд з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, між ПАТ «Укрсиббанк» та відповідачем 07.02.2006р. був укладений кредитний договір №11152944000)1), відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 20.500,00 швейцарських франків на строк до 10.05.2018р., зі сплатою відсотків за користування кредитом. Зобов'язання відповідача за кредитним договором також забезпечено договором іпотеки б\\н від 10.05.2007р., згідно якого відповідач надав в іпотеку нерухоме майно- житловий будинок, розташованого за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, с.Широке, по вул.Шевченко-78, яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006р. Суд встановив, що позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит, але відповідач в порушення умов кредитного договору не виконав свої зобов'язання за кредитним договором і станом на 28.07.2015р. заборгованість відповідача становить 331.178,98 грн., з яких: тіло кредиту- 328.893,84 грн. та 2.285,14 грн.- відсотки, а відтак, на підставі наведеного позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, а судові витрати покласти на відповідача, оскільки банк, відповідно до ст.ст.3,37,39 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати мита Розглядаючи вказану справу на підставі наведених і встановлених у судовому засідання фактів суд констатує, що вони регулюються правовідносинами, визначеними нормами ЦК України та нормами Законів України «Про іпотеку», «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та умовами, визначеними у договорах кредиту та іпотеки. Так, відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору і вимог закону. Відповідно до ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України наслідками порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а ч.1 ст.24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду в порядку, встановленому законом. За приписами ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або застосування процедури продажу, встановленою ст.38 Закону, яка передбачає продаж предмета будь-якій особі-покупцеві. Крім того, умовами Договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов'язань за Кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Звернення стягнення здійснюється на підставі в т.ч. рішення суду. Відповідно до ст.35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивач вимогою від 27.08.2015р. за №31.4-08/9635 \\а.с.31-36\\, направленою Рекомендованим повідомленням відповідачу, яку отримано відповідачем, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, попередив іпотекодавця в порядку, передбаченому ст.35 Закону України «Про іпотеку» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також те, що допущене порушення забезпеченого іпотекою зобов'язання залишається не усунутим, а відтак суд вважає, що при таких обставинах іпотекодержатель- позивач ПАТ «Дельта Банк» має право одержати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Окрім того, ст.629 ЦК України передбачено, що договір є обов»язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання (ст.625 цього Кодексу). Зобов»язання припиняються його виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). Між тим, судом достовірно встановлено, що кредитні зобов»язання Кіш належним чином не виконані і на даний час не є припиненими, зокрема, заперечення відповідача про виконання ним кредитних зобов»язань спростовано і тим, що він не надав суду Лист-претензію згоди банку, який надається банком на руки боржнику, про повне погашення ним взятого кредиту. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач, в порушення умов як кредитного договору, так і договору іпотеки, а також в порушення ст.526 ЦК України, не виконав свої зобов'язання перед позивачем по погашенню наданого йому кредиту, позовні вимоги позивача слід задовольнити повністю та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на житловий будинок, розташованого за адресою Закарпатська область, Виноградівський район, с.Широке, по вул.Шевченко-78, яке належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 13.07.2006р. Згідно із ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно із договором про задоволення вимог іпотеко держателя. Частиною 3 зазначеного Закону визначено, до договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотеко держателю право власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зообов»язання в порядку, передбаченому ст.37 Закоону та право іпотеко держателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.38 Закону. При цьому суд виходить з того, що право вибору способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суди повинні розглядати питання можливості застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній заяві. Суд також вважає, що судові витрати по справі слід стягнути з відповідача, оскільки відповідно до вимог ст.88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалене рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. В даному випадку, оскільки банк, відповідно до ст.ст.3,37,39 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати мита, з відповідача слід стягнути 3.311,79 грн. судового збору. На підставі наведеного відповідно до вимог ст.ст.526,527,530,1050,1054 ЦК України, ст.ст.33,38,39 Закону України «Про іпотеку», п.36 Постанови №5 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ та

Outcome: approved