Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивач позовні вимоги мотивує тим, що він є власником автомобіля DAEWOO NEXIA, 2011 року випуску, який передав в оренду відповідачу. З 4 червня 2015 року по 30 червня 2015 року відповідач сплачував орендні платежі в розмірі 400,00 грн., однак з 30 червня 2015 року відповідач припинив сплату платежів та до цього часу не повернув автомобіль. Тому утворилася заборгованість у розмірі 41 600,00 грн. Крім цього, позивач вважає, що автомобіль втрачений. Укладений між позивачем та Пат «СК «Провідна» договір добровільного страхування наземного транспорту №06/0677071/1936/15 від 08.05.2015 року не передбачає страхової виплати у випадку не повернення автомобіля. Згідно звіту, ринкова вартість автомобіля становить 123 165,00 грн. Відсутність автомобіля завдала позивачу суттєві незручності у пересуванні, вплинуло на плани, чим завдано йому моральних страждань. Тому уточнивши позовні вимоги просить стягнути з відповідача 110 000,00 грн. ринкової вартості автомобіля, 41 600,00 грн. орендної плати та 3 000,00 грн. моральної шкоди. Судові витрати покласти на відповідача. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представник відповідач проти позовних вимог заперечував. Представник відповідача подав письмовий відзив, в якому зазначає, що договір оренди не підписаний [PERSON] виконаний від імені [PERSON] , зроблений не відповідачем. Посилання на неможливість отримання страхової виплати не підтверджене жодними документами. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми Кривцової Г.В. від 26 лютого 2018 року скасоване заочне рішення Зарічного районного суду м. Суми від 4 квітня 2016 року, призначено підготовче судове засідання на 25 квітня 2018 року. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 25 квітня 2018 року призначено справу до судового розгляду на 26 червня 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого від 26 червня 2018 року відкладено розгляд справи до 20 серпня 2018 року у зв`язку з неявкою позивача. 20 серпня 2018 року відкладено розгляд справи до 25 жовтня 2018 року у зв`язку з перебуванням головуючого у нарадчій кімнаті по іншій справі. Протокольною ухвалою головуючого від 25 жовтня 2018 року відкладено розгляд справи до 23 січня 2019 року у зв`язку з викликом спеціаліста. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 23 січня 2019 року зупинено провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу та розпорядження №65 у зв`язку з призначенням судді Кривцової Г.В. на посаду судді Верховного Суду, справу передано судді Шелєховій Г.В. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 13 травня 2019 року справу прийнято до розгляду. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 лютого 2020 року поновлено провадження у справі, призначено справу до розгляду на 27 березня 2020 року. Протокольною ухвалою головуючого від 27 березня 2020 року відкладено розгляд справи до 08 квітня 2020 року у зв`язку з неявкою сторін, відсутністю доказів сповіщення. Протокольною ухвалою головуючого від 8 квітня 2020 року відкладено розгляд справи до 1 червня 2020 року за клопотанням представника позивача. 1 червня 2020 року головуючий суддя видалився до нарадчої кімнати до 2 червня 2020 року. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, вивчивши письмові матеріали, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: 04 червня 2015 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір прокату автомобіля DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер [NUMBER] , за яким [PERSON] надав [PERSON] в оренду вказаний автомобіль, з оплатою в сумі 400 грн. за кожну добу оренди автомобіля. Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2020 року встановлено, що укладений між сторонами 04 червня 2015 року договір прокату не був посвідчений нотаріально, а тому він є нікчемним. Оскільки позивач ставить питання про стягнення коштів за умовами договору від 4 червня 2015 року, нікчемність якого встановлена рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 13 січня 2020 року, позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Необхідність відшкодування моральної шкоди позивач обгрунтовує посиланням на ст. 22, 1166, 1192 ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно ст. 1166 УК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правом фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст. 1192 ЦК України якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно роз`яснень у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла. Як вбачається з матеріалів справи 24 червня 2015 року відповідач звернувся із заявою до Костянтинівської районної прокуратури Донецької області про незаконне заволодіння автомобілем DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер [NUMBER] (Т.1 а.с.151). По даному факту внесені відомості до ЄРДР та проведені дії по встановленню осіб, причетних до вчинення кримінального правопорушення, що підтверджується витягом з ЄДРД та рапортом (Т.1 а. с 152-153). Таким чином, мало місце незаконне заволодіння невстановленими особами транспортним засобом - автомобілем DAEWOO NEXIA, реєстраційний номер [NUMBER] , а не знищення майна відповідачем. Тобто автомобіль вибув з володіння відповідача поза його волею, доказів того, що втрата автомобілю пов`язана з винними діями відповідача в матеріалах справи відсутні, тому суд вважає, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині. Посилання позивача в письмових поясненнях на те, що відповідач вчасно не повідомив його про втрату автомобіля, у зв`язку з чим останній не мав можливості подати до страхової компанії документи на виплату страхової суми, не враховуються судом як обгрунтування позовних вимог, оскільки в позові ці обставини не вказувалися як обгрунтування позову та не були предметом дослідження в процесі розгляду справи. На вказані обставини позивач в заявленому позові взагалі не посилався. 8 квітня 2020 року позивач подав письмову заяву про зміну підстав позовної заяви про стягнення коштів. Однак, протокольною ухвалою головуючого від 8 квітня 2020 року відмовлено в прийнятті заяви про зміну підстав позовної заяви про стягнення коштів на підставі ст. 49 ЦПК України. В обгрунтування необхідності стягнення моральної шкоди позивач посилається на ст. 23 та 1167 ЦК України. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У ч. 1ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. За п. 5 Постанови Пленуму № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди моральної (немайнової) шкоди» обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. З огляду положення вказаного вище Пленуму ВСУ, зобов`язання відшкодувати моральну шкоду виникає за наявності: а) моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; б) неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювача шкоди; в) причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; г) вини заподіювача шкоди. Оскільки позивачем не надано доказів винних дій відповідача, позов в частині стягнення моральної шкоди також не підлягає задоволенню. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги та заперечення учасників сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог та відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed