Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Експобанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів - [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 985475,27 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного Договору кредиту і забезпечення №314/АК-2008 від 14.01.2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 38800,00 доларів США, що на день видачі кредиту було еквівалентно 195940,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% річних від суми кредиту строком до 13 січня 2015 року. З метою виконання зобов'язань за кредитним договором, 14 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк» та [PERSON] і [PERSON] було укладено Договір поруки, згідно якого за виконання умов Кредитного договору, Поручитель відповідає перед Кредитором як солідарний боржник у повному обсязі, як і Позичальник, зокрема, за повернення кредиту 38800 (тридцять вісім тисяч вісімсот) доларів США у встановлений Договором кредиту термін (строк), сплату процентів за користування кредитом у розмірі, визначеному Договором кредиту, комісійних, згідно з умовами Договору кредиту, неустойки у випадках та розмірі, що передбачені Договором кредиту. 28 вересня 2009 року між позивачем та [PERSON] було укладено Угоду до Договору кредиту і забезпечення від 14 січня 2008 року №314/АК-2008 (далі - «Угода»). Відповідно до п. 1 Угоди, у зв'язку з реструктуризацією заборгованості Позичальника за Договором кредиту відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України та на підставі заяви Позичальника, сторони вирішили змінити Договір кредиту шляхом викладення п.п. 1.1., 1.2., 1.3., 3.5., 7.4. Договору кредиту у новій редакції. Зокрема, «п. 1.1. Кредитного договору, Банк надає Позичальнику кредит у сумі 320769 (триста двадцять тисяч сімсот шістдесят дев'ять) гривень 63 копійки на умовах забезпеченості кредиту, його використання, строковості, повернення та платності. Пункт 1.2.: у порядку, що передбачений цим Договором, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 14,4% (чотирнадцять цілих чотири десятих процентів) річних від суми кредиту (далі - «проценти»). Пункт 1.3.: Позичальник повертає Банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком (додаток №1 до цього Договору), але не пізніше 27 вересня 2019 року.» Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 16.06.2014 року має заборгованість у розмірі 985475,27 грн., яка складається з наступного: строкова заборгованість за кредитом - 225049,32 (двісті двадцять п'ять тисяч сорок дев'ять) гривень 32 копійки; прострочена заборгованість за кредитом - 95720,31 (дев'яносто п'ять тисяч сімсот двадцять) гривень 31 копійка; прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 182302,95 (сто вісімдесят дві тисячі триста дві) гривень 95 копійок; пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 29.10.2009 р. по 16.06.2014 р. - 158741,59 (сто п'ятдесят вісім тисяч сімсот сорок одна) гривень 59 копійок; пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 29.10.2009 р. по 16.06.2014 р. - 323661,10 (триста двадцять три тисячі шістсот шістдесят одна) гривень 10 копійок. Представник позивача у судове засідання не з'явився. До суду 07.08.2014 року та 22.08.2014 року надійшли заяви, у яких представник ПАТ «КБ «Експобанк» за довіреністю Сенів О.М. заявляє клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та одночасно повідомляє, що заявлений позов підтримує та просить суд задовольнити його у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином. 28.08.2014 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON] за довіреністю - [PERSON] про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] та його представника. До заяви додано заперечення проти позову, згідно яких відповідач повністю заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про розгляд справи була повідомлена належним чином. 28.08.2014 року до суду надійшла заява відповідача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності. До заяви додано заперечення проти позову, згідно яких відповідач повністю заперечує проти позовних вимог, просить відмовити у задоволенні позову, та зазначає, що позовні вимоги банку до неї як до поручителя є безпідставними, оскільки на даний час порука в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України є припиненою. На підставі статей 158, 169 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності сторін та ухвалити рішення по справі на підставі наявних в ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам у їх сукупності, встановив наступні обставини. Відповідно до довідки АА № 644636 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України, свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 623695, 23 грудня 2009 року проведено державну реєстрацію заміни свідоцтва про державну реєстрацію з підстав зміни найменування юридичної особи ВАТ «КБ «Експобанк»» на ПАТ «КБ «Експобанк»», який є правонаступником усіх прав та обов'язків відкритого акціонерного товариства, що підтверджується статутом ПАТ «КБ «Експобанк» (а.с. 45 - 51). 14.01.2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Експобанк», та [PERSON] було укладено договір кредиту і забезпечення №314/АК-2008. Відповідно до пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 3.3., 3.5., 3.7. даного договору банк відкриває позичальнику позичковий рахунок № [NUMBER] та надає позичальнику на умовах забезпеченості кредиту, його цільового використання, строковості, повернення та платності кредит на купівлю автомобіля у розмірі 38800,00 доларів США, що на день видачі кредиту було еквівалентно 195940,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% річних від суми кредиту строком до 13 січня 2015 року. Видача позичальнику кредиту з позичкового рахунку здійснюється шляхом оплати рахунку-фактури з позичкового рахунку. Позичальник зобов'язується повертати кредит банк шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичковий рахунок № [NUMBER] із спливом строку, що встановлений пунктом 1.3 договору та графіком повернення кредиту, та щомісяця, до 13 числа кожного місяця, сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок банку № [NUMBER], а також протягом строку дії договору щомісяця до 13 числа сплачувати на рахунок банку № [NUMBER] комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом, що обліковується на позичковому рахунку в останній день місяця, що передує місяцю, у якому сплачується комісія (а.с. 14 - 20). Графіком прогнозних погашень по кредиту (ануїтетна схема погашень) встановлено строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 13 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості та процентів за користування кредитом (а.с. 19-20). Згідно пунктів 2.2., 2.3.1., 2.4. Договору, предмет застави - автомобіль ГАЗ 33104-318, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], є власністю позичальника і за цим договором передається банку у заставу належним чином. У разі невиконання договору кредиту банк має право одержати задоволення своїх вимог із вартості предмету застави переважно перед іншими кредиторами (а.с. 14). 14 січня 2008 року між ВАТ «КБ «Експобанк» та [PERSON] укладено договір поруки, згідно з пунктом 1.1. якого поручитель поручається перед кредитором за виконання позичальником [PERSON] договору кредиту від 14.01.2008 року № 314/АК-2008 (а.с. 32). 28 вересня 2009 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Угоду до Договору кредиту і забезпечення від 14 січня 2008 року №314/АК-2008 (надалі - «Угода»). Відповідно до пункту 1 Угоди, у зв'язку із реструктуризацією заборгованості позичальника за Договором кредиту відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України та на підставі заяви позичальника, сторони вирішили змінити Договір кредиту шляхом викладення пунктів 1.1., 1.2., 1.3., 3.5., 7.4. Договору кредиту у новій редакції, а саме: «Пункт 1.1.: Банк надає Позичальнику кредит у сумі 320769 (триста двадцять тисяч сімсот шістдесят дев'ять) гривень 63 копійки на умовах забезпеченості кредиту, його використання, строковості, повернення та платності. Пункт 1.2.: у порядку, що передбачений цим Договором, Позичальник сплачує Банку проценти за користування кредитом у розмірі 14,4% (чотирнадцять цілих чотири десятих процентів) річних від суми кредиту (далі - «проценти»). Пункт 1.3.: Позичальник повертає Банку кредит у строки/терміни, що визначені графіком (додаток №1 до цього Договору), але не пізніше 27 вересня 2019 року. Пункт 3.5.: Розрахунковим періодом для сплати процентів є період з першого по останнє число місяця, що передує місяцю сплати процентів. Позичальник щомісяця, до 28 числа кожного місяця, сплачує проценти за період користування кредитом на рахунок Банку № [NUMBER]. Проценти нараховуються на весь період користування кредитом. Остаточний розрахунок за процентами провадиться одночасно з поверненням кредиту у строки, що зазначені у цьому Договорі. Проценти нараховуються виходячи із умовної кількості днів у році (365/366) днів. Пункт 7.4.: Підписанням цього Договору між Банком і Позичальником укладено договір про встановлення позовної давності за цим Договором або у зв'язку з його виконанням тривалістю 5 (п'ять) років, у тому числі і до вимог про стягнення неустойки». Відповідно до пункту 5 Угоди для обліку реструктуризованої заборгованості в національній валюті України (гривнях) Банк відкриває Позичальнику для обліку кредитної заборгованості відповідно позичковий рахунок № [NUMBER]. Відповідно до пункту 6 Угоди з моменту набуття чинності цієї Угоди Позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту згідно графіків наведених у Додатках №1 та №2 до цієї Угоди. Згідно розрахунку простроченої заборгованості позичальника [PERSON] перед АТ «КБ «Експобанк» за Договором кредиту і забезпечення № 314/АК-2008 від 14 січня 2008 року станом на 16 червня 2014 року, розмір загальної заборгованості позичальника становить 985475,27 грн. та складається з наступного: строкова заборгованість за кредитом - 225049,32 грн. (двісті двадцять п'ять тисяч сорок дев'ять гривень 32 копійки); прострочена заборгованість за кредитом - 95720,31 грн. (дев'яносто п'ять тисяч сімсот двадцять гривень 31 копійка); прострочена заборгованість за нарахованими відсотками - 182302,95 грн. (сто вісімдесят дві тисячі триста дві гривні 95 копійок); пеня за несвоєчасну сплату простроченої кредитної заборгованості з 29.10.2009 року по 16.06.2014 року - 158741,59 грн. (сто п'ятдесят вісім тисяч сімсот сорок одна гривня 59 копійок); пеня за несвоєчасну сплату нарахованих процентів за період з 29.10.2009 року по 16.06.2014 року - 323661,10 грн. (триста двадцять три тисячі шістсот шістдесят одна гривня 10 копійок). При цьому, дату початку прострочки заборгованості за кредитом та за процентами зазначено як 29 жовтня 2009 року (а.с. 9-12). З листів ПАТ «КБ «Експобанк» № 290 від 18 травня 2009 року та № 468 від 01 липня 2009 року вбачається, що позичальника [PERSON] було повідомлено банком про наявність у нього станом на 30.06.2009 року заборгованості за Договором кредиту і забезпечення, розмір прострочення якої за кредитом становить 1764,64 доларів США, за процентами - 1796,41 доларів США (а.с. 37, 39). Згідно повідомлення-вимоги ПАТ «КБ «Експобанк» № 860 від 09 листопада 2009 року вбачається, що позичальника [PERSON] було повідомлено банком про наявність у нього станом на 09.11.2009 року заборгованості за Договором кредиту і забезпечення, загальних розмір якої становить 325066,80 грн. (а.с. 41). Суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заборгованість відповідача [PERSON] за наданим позивачем розрахунком, оскільки вказана обставина, що має значення для справи, не підтверджена належними доказами, надані представником документи є недостатніми, такими, що не підтверджують достовірність та суперечать одне одному, зокрема щодо суми наявної у відповідача заборгованості, а тому судом до уваги не приймаються. Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до положень статей 57 та 58 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до частини четвертої статті 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Поданий позивачем розрахунок заборгованості, викладений у формі таблиці, та ксерокопії повідомлень, адресованих позичальнику, дозволяє лише зробити припущення про наявність у відповідача заборгованості та про її розмір. Сторонами договору кредиту було узгоджено порядок повернення позичальником сум кредиту, процентів та комісії за кредитне обслуговування, а саме: «Позичальник зобов'язується повертати кредит банк шляхом внесення готівки через касу банку/переказу коштів на позичковий рахунок № [NUMBER] із спливом строку, що встановлений пунктом 1.3 договору та графіком повернення кредиту, та щомісяця, до 13 числа кожного місяця, сплачувати проценти за користування кредитом на рахунок банку № [NUMBER], а також протягом строку дії договору щомісяця до 13 числа сплачувати на рахунок банку № [NUMBER] комісію за кредитне обслуговування в розмірі 0,2% від залишку заборгованості за кредитом, що обліковується на позичковому рахунку в останній день місяця, що передує місяцю, у якому сплачується комісія» (а.с. 14 - 20). Отже, єдиними належними та допустимими доказами порушення позичальником взятих на себе зобов'язань, можуть бути письмові докази руху коштів по рахунках № [NUMBER], [NUMBER] та № [NUMBER], а також по рахунках № [NUMBER] та № [NUMBER] після укладення сторонами 28 вересня 2009 року додаткової угоди до кредитного договору. Таких доказів позивачем не надано суду. Також позивачем не надано суду доказів належного виконання ПАТ «КБ «Експобанк» взятих на себе зобов'язань з надання позичальнику кредиту. Відповідно до п. 3.3. Кредитного договору, Банк відкриває Позичальнику позичковий рахунок №22039601285201. Видача позичальнику кредиту з позичкового рахунку (за умови виконання позичальником п. п. 2.2., 3.1. цього Договору) здійснюється шляхом оплати рахунку-фактури з позичкового рахунку протягом дня (днів) після підписання Сторонами цього Договору. До позовної заяви позивачем додано копію заяви позичальника на видачу готівки №17 (а.с. 21), однак, відсутні докази на підтвердження оплати рахунку-фактури з вказаного позичкового рахунку. В подальшому на підставі Угоди від 28.09.2009 року до договору кредиту і забезпечення від 14 січня 2008 року №314/АК-2008 було викладено у новій редакції, зокрема, пункт 1.1. кредитного договору: Банк надає Позичальнику кредит у сумі 320769 (триста двадцять тисяч сімсот шістдесят дев'ять) гривень 63 копійки на умовах забезпеченості кредиту, його використання, строковості, повернення та платності. В якості доказу видачі позичальнику суми коштів у розмірі 320769,63 грн. позивач не надав жодного документа, що підтверджує отримання відповідачем [PERSON] даної суми готівкою в касі Банку. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, кінцевий строк повернення кредиту - до 13 січня 2015 року, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 13 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частинах другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Як зазначалося вище, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 13 січня 2015 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, враховуючи, що за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 13 числа кожного місяця, а процентів - кожного 13 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, у рахунок якого вносяться кошти, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Вказана позиція закріплена також у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14. Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» (надалі - Постанова №2), при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд першої інстанції, неухильно дотримуючись норм матеріального та процесуального права, повинен забезпечити їх справедливий, неупереджений та упродовж розумного, але не більш встановленого законом строку розгляд і вирішення з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Розглядаючи і вирішуючи цивільні справи на засадах змагальності та диспозитивності, суди відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України повинні роз'яснювати особам, які беруть у ній участь, їх права та обов'язки, попереджувати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК України про належність і допустимість доказів. Зокрема, статтею 57 ЦПК передбачено, що доказом у справі є пояснення сторін, третіх осіб та їх представників, допитаних як свідків. Тому пояснення зазначених осіб, отримані не за процедурою допиту свідків (стаття 184 ЦПК), не можуть використовуватися як засіб доказування. Під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно пункту 27 Постанови №2, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК України. Не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази (стаття 64 ЦПК України). Виходячи зі змісту статті 59 ЦПК України та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК України, не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. Як вбачається із постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», розгляд справ за позовами, що виникають при укладенні, забезпеченні, виконанні та припиненні кредитних договорів, а також при визнанні їх недійсними, повинен здійснюватись у точній відповідності із законом та в установлені для цього строки. При вирішенні таких спорів суди мають виходити з положень статей 41, 42, 99 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.1950), а також враховувати, що кредитні відносини врегульовано, зокрема, главами 52, 53, 71 Цивільного кодексу України, законами України: від 7 грудня 2000 року № 2121-IIІ «Про банки і банківську діяльність»; від 2 жовтня 1992 року № 2654-XII «Про заставу»; від 5 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку»; від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів»; від 18 листопада 2003 року № 1255-IV «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»; від 19 червня 2003 року № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати»; від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі виданими Національним банком України у межах своїх повноважень, визначених Законом України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України». Відповідно до п. 2, п. 20 вказаної Постанови № 5, оскільки у спорах, що виникають із кредитних правовідносин, сторонами є як юридичні, так і фізичні особи та з урахуванням вимог статей 15 - 16, частини другої статті 118 Цивільного процесуального кодексу України при визначенні судової юрисдикції суди мають виходити з того, що такі справи підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у разі, якщо однією зі сторін є фізична особа, а вимоги взаємопов'язані між собою і окремий їх розгляд неможливий. Зокрема, це можуть бути позови банку (іншої фінансової установи) до фізичної особи - позичальника і до юридичної особи - поручителя чи навпаки, які виникли з одних і тих самих правовідносин - отримання кредиту. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. Неможливість окремого розгляду цих договорів може бути пов'язана, зокрема, із визначенням суми заборгованості, способу виконання зобов'язання та іншими умовами договорів. Разом із тим, оскільки пред'явлення позову до солідарних боржників є правом, а не обов'язком банку чи іншої фінансової установи (частина перша статті 543 ЦК), у разі пред'явлення позову до кожного з них окремо суди мають враховувати визначену ЦПК компетенцію судів щодо розгляду цивільних справ. З урахуванням статей 553 - 554 ЦК, договір поруки укладається кредитором за зобов'язаннями, які забезпечуються порукою, і поручителем. Оскільки позичальник є не стороною договору поруки, а стороною у зобов'язанні, забезпеченому порукою, чинне законодавство України не передбачає обов'язку кредитора чи поручителя отримувати згоду позичальника на укладення договору поруки. Разом із тим це не означає, що за позовом позичальника такий договір поруки не може бути визнано недійсним, якщо буде доведено, що він звужує його права чи розширює обов'язки, зокрема, передбачає оплату послуг поручителя боржником відповідно до вимог статті 558 ЦК, чи доведено зловмисну домовленість кредитора з поручителем тощо. Суд, вирішуючи спір за участю майнового поручителя, виходить з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК України застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553 - 559 ЦК), не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотеко держателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Виходячи з аналізу змісту норм статей 559, 598 ЦК України, припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін, при якому в силу передбачених законом обставин суб'єктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання може виникнути через різні обставини: збільшення розміру плати за кредит, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються відсотки за користування чужими грошовими коштами; підвищення розміру відсотків, встановлення (збільшення розміру) неустойки, зміна способу і форми майнового обтяження, умов відповідальності тощо. Порука при цьому припиняється і у тій частині зобов'язання, яка була забезпечена порукою до його зміни. Позивачем не надано суду доказів на підтвердження тієї обставини, що поручителем [PERSON] було надано згоду на зміну зобов'язання, передбаченого кредитним договором, яке мало наслідком збільшення обсягу відповідальності поручителя, отже, суд приходить до висновку, що в силу вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України припинилась порука, що виникла на підставі договору поруки від 14.01.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] Також суд враховує роз'яснення, надані судам постановою №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»: Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим (пункт 22 Постанови №5). Отже, на підставі наведеного вище обґрунтування суд приходить до висновку, що позивачем не доведено заявлені позовні вимоги, позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed