Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 09.06.2016 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 636, та скасувати державну реєстрацію права власності на 1/2 частину даної квартири за [PERSON], здійснену на підставі даного договору дарування. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15 грудня 2004 року між [PERSON] та позивачем було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], за яким позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS]. Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. У листопаді 2016 року позивач дізналась, що 09 червня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частки спірної квартиру, у зв'язку із чим в останнього виникло право власності на частку квартири. Підставою для набуття права власності на частку в спірній квартирі, що належить позивачу, у відповідача [PERSON] було заочне рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/19799/15-ц від 25.02.2016 року. Разом з тим, вищезазначене рішення суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області, яке набрало законної сили. У зв'язку із цим позивач вважає укладений між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір дарування недійсним з підстав, передбачених ст.ст. 215, 203 ЦК України. В судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], від імені яких діють їх представники [PERSON] та [PERSON], позовні вимоги не визнали, так як вважають, що позивачами невірно вибраний спосіб захисту їх прав. Третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Суд, заслухавши позиції сторін, дослідивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 15 грудня 2004 року між [PERSON] та позивачем [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори [PERSON], за яким позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS].(а.с.6,7) Право власності на вищевказану квартиру зареєстроване за позивачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка (а.с.16) У листопаді 2016 року позивач дізналась, що 09 червня 2016 року [PERSON] подарував [PERSON] 1/2 частки на спірну квартиру, у зв'язку із чим в останнього виникло право власності на частку квартири, що підтверджується договором дарування від 09.06.2016 р.(а.с.8) Підставою для набуття права власності на частку в спірній квартирі, що належить позивачу, у відповідача [PERSON] було заочне рішення Московського районного суду м. Харкова у справі № 643/19799/15-ц від 25.02.2016 року.(а.с.10,11) Разом з тим, вищезазначене рішення суду було скасовано рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02.06.2016 р., яке набрало законної сили. (а.с.12-15). Позивач заперечує дійсність даного договору дарування з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, так як право на укладання даного договору і розпорядження спірною квартирою у дарувальника згодом було скасоване і відповідно до ст. 215 ЦК україни просить визнати договір недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відповідно до ч. З ст. 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, ч. 1 ст. 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Стаття 216 ЦК України передбачає загальні наслідки недійсності правочину, відповідно до яких недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а згідно зі ст. 236 ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. За загальним правилом наслідком недійсності угоди є застосування двосторонньої реституції, яка не ставиться в залежність від добросовісності сторін угоди. Разом із тим ч. З ст. 216 ЦК України передбачено, що загальні наслідки недійсності угоди застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, ст. 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту, і захист прав особи, яка вважає себе власником майна, в таких відносинах можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову. Так як, оспорений позивачем договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON], в якому [PERSON] стороною не була, то вимоги позивача про визнання недійсним правочину та скасування з цих підстав державної реєстрації права власності задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати у разі відмови у позові покладаються на позивача. На підставі викладенного,

Outcome: dismissed