Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 48719,47 гривень та судові витрати в сумі 1762,00 гривень. Позивач мотивує свої позовні вимоги тим, що відповідно до договору без номеру від 27.04.2007 року [PERSON] отримав кредит у розміру 21600 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушив умови договору і станом на 30.04.2018 року має перед позивачем заборгованість в розмірі 48719,47 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 2724,73 гривень - заборгованість за кредитом, 42798,57 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2296,17 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві зазначив, що позовні вимоги підтримує, інших доказів на обґрунтування заявлених вимог не надає, будь-яких клопотань та заяв не заявляє, проти винесення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, до суду надав заперечення проти позовних вимог та заяву про застосування строку позовної давності. Ухвалою Мар`їнського районного суду Донецької області від 31.07.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору б/н від 27.04.2007 р. відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 21600,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Встановлено, що відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 30.04.2018р. має заборгованість на загальну суму 48719,47 гривень, яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь і яка складається з наступного: 2724,73 гривень - заборгованість за кредитом, 42798,57 гривень заборгованість по процентам за користування кредитом, 400,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2296,17 грн. - штраф (процентна складова). Разом з тим, відповідачем було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимог позивача. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 258 ЦК України загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимоги про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до умов п. 8.6 договору без номеру від 27.04.2007 року умов надання банківських послуг, укладеного між позивачем по відповідачем, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник повинен сплатити банку штраф у розмірі 500 грн.+5% від суми позову (а.с.15). Згідно довідки військово-цивільної адміністрації міста Красногорівка Мар`їнського району Донецької області № 304 від 04.02.19, [PERSON] дійсно зареєстрований та проживає у [ADDRESS] . Згідно додатку 2 «Перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» до розпорядження Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 року № 1085-р в редакції з 02.12.2015 р., листа Управління СБУ в Донецькій області від 09.04.2015 року № 56/29-218 нс місто Красногорівка перебуває на лінії зіткнення (а.с. 51). Відповідно до посвідчення серії [NUMBER] , виданого 22 жовтня 1999 року відповідач [PERSON] є інвалідом 2 групи (а.с. 54). В судовому засіданні встановлено, що відповідачем останній раз внесені грошові кошти за кредитним договором від 27.04.2007 року лише 11.06.2014 року. На той час в місті Красногорівка функціонування відділення ПАТ КБ «ПриватБанк» призупинено і на теперішній час відділення також не функціонує. Після 11.06.2014 року відповідач не зробив жодної дії, які б свідчили на користь визнання боргу перед позивачем. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплинула і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Оскільки з розрахунку заборгованості, наданого позивачем можна зробити висновок, що інших дій на користь визнання боргу відповідач з того часу не зробив, суд дійшов висновку, що останній платіж за кредитом здійснений 11.06.2014 року, то строк позовної давності сплинув 30.06.2017 року. В судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з зазначеним позовом після спливу строку позовної давності 23.05.2018р. Із позовної заяви не вбачається будь-яких поважних причин пропуску подання позову до суду. Встановлено, що з 2014р. банк до відповідача з вимогами щодо повернення кредитного боргу не звертався. Станом на дату подачі позову до суду 23.05.2018р. позивач пропустив строк позовної давності, з клопотанням про поновлення пропущеного строку не звертався. Разом з тим, позовну заяву було подано до суду 23.05.2018р., тобто після спливу строку позовної давності. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. Враховуючи вищевикладене, суд застосовує позовну давність за клопотанням відповідача та відмовляє позивачу в задоволенні позову.

Outcome: dismissed