Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якого стягнути з[PERSON] на користь [PERSON] інфляцію від простроченої суми заборгованості у розмірі 29882,20грн., три відсотки річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 3212,84грн. та стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 30 серпня 2011 року Харківським районним судом Харківської області було ухвалено вирок по справі № 2034/1-664/2011, яким [PERSON] було визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України. В рамках даного кримінального провадження був заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Даним вироком суд першої інстанції стягнув з [PERSON] на користь [PERSON], яка доводиться матірю [PERSON], який загинув внаслідок вищезазначеного ДТП, моральну шкоду в розмірі 50000,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3000,00грн., що в загальній сумі становить 53000,00грн., завданої внаслідок ДТП. На виконання вищенаведеного вироку суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 50000,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3000,00грн., що в загальній сумі становить 53000,00грн., завданої внаслідок ДТП, були видані виконавчі листи [PERSON]. 07 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-664/2011, але до теперішнього часу вирок суду першої інстанції в частині стягнення грошової суми не виконано. Відповідач ухиляється від виконання вироку в частині стягнення грошової суми на користь [PERSON], саме тому позивач змушений був звернутися до суду з метою захисту своїх цивільних прав. Відповідач до суду не зявився, але надав заяву, згідно якої просив справу слухати за його відсутністю, проти позовних вимог позивача не заперечує (а.с.25). Позивач до суду не зявилася, але надала заяву, згідно якої просила справу слухати за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с.26). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в межах позовних вимог, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. Згідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній,господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, 30 серпня 2011 року Харківським районним судом Харківської області було ухвалено вирок по справі № 2034/1-664/2011, яким [PERSON] було визнано винним в скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 та ч. 1 ст. 135 КК України. В рамках даного кримінального провадження був заявлений цивільний позов про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. Даним вироком суд першої інстанції стягнув з [PERSON] на користь [PERSON], яка доводиться матірю [PERSON], який загинув внаслідок вищезазначеного ДТП, моральну шкоду в розмірі 50000,00грн. та матеріальну шкоду в розмірі 3000,00грн., що в загальній сумі становить 53000,00грн., завданої внаслідок ДТП. На виконання вищенаведеного вироку суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 50000,00грн. та матеріальної шкоди в розмірі 3000,00грн., що в загальній сумі становить 53000,00грн., завданої внаслідок ДТП, були видані виконавчі листи [PERSON]. 07 березня 2012 року було відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 1-664/2011, але до теперішнього часу вирок суду першої інстанції в частині стягнення грошової суми не виконано. Вказані грошові кошти не були стягнуті на користь позивача. Стаття 625 ЦК України встановлює відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, частиною першою вказаної статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст. 625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Статтею 625 ЦК України, яка розміщена в розділі I «Загальні положення про зобовязання», в якій визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобовязання, і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. При цьому важливим виявляється питання, які зобовязання є грошовими. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з роз'ясненнями Верховного Суду України в Листі від 01 липня 2014 року «[PERSON] практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», ст. 625 ЦК України регулюються зобовязальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобовязання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань. Крім того, з рішення суду зобовязальні правовідносини не виникають, так як вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Слід також зазначити, що відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 січня 2013 року № 10-74/0/4-13 відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання, на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч. 2 ст. 625 ЦК не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. Судові витрати у відповідності до ст. 88 ЦПК України суд залишає за рахунок державного бюджету.

Outcome: dismissed