Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 23.03.2009 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків. У звязку з цим, станом на 18.04.2017 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 21680,78 грн., в тому числі 4152,58 грн. основної суми кредиту, 6336,25 грн. процентів за користування кредитом, 9683,34,00 грн. пені, 1508,61 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. В судове засідання представник позивача не зявився, подавши заяву про розгляд справи без його участі на підставі наявних матеріалів. Також до початку судового розгляду позивач надіслав копію виписки про рух коштів по рахунках відповідача за період, що охоплюється позовними вимогами. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, а саме в частині основної суми кредиту та процентів за користування ним. Проти стягнення штрафу та пені заперечував, пославшись на сплив позовної давності та порушення ним умов погашення кредиту через тяжкі життєві обставини, повязані з хворобою, тривалим лікуванням та частковою втратою працездатності. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з такого. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Памятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Памяткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір). Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб. Відповідно до п. п. 2.1, 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування [PERSON]. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. [PERSON] та відкриття [PERSON] здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку». Судом встановлено, що 23.03.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитний договір, за яким відповідач отримав кредит у кінцевому розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт виникнення між позивачем та відповідачам кредитних відносин підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Як випливає з виписки про рух коштів з рахунку відповідача (а. с. 68-73), відповідач активно використовував кредитні кошти в межах встановленого позивачем кредитного ліміту, а також періодично поповнював кредитний рахунок шляхом внесення готівки через термінали самообслуговування та шляхом списання коштів з платіжної картки для виплат, що також відповідачем не оспорюється. Останній раз відповідач здійснив поповнення кредитного рахунку 17.06.2016 року на суму 615,00 грн., після чого жодної дії як щодо використання кредитних коштів, так і щодо погашення заборгованості, відповідач не вчинив. Оскільки відповідач не оспорює розмір заборгованості з повернення основної суми кредиту в сумі 4152,58 грн. та процентів за користуванням ним в сумі 6336,25 грн., суд на підставі ч. 1 ст. 61, ст. 174 ЦПК України вважає цю обставину такою, що не підлягає доказуванню та є встановленою. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення порядку погашення заборгованості за кредитом, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. За правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові № 6-2003цс15, цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). За положеннями\~статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до\~статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Водночас, умовами кредитного договору між сторонами передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення. Разом з цим, тарифами позивача, як частиною умов кредитного договору, передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за також за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Різниця полягає лише в тому, що штраф нараховується у разі прострочення виконання грошових зобовязань більше ніж на 90 днів. З огляду на наведені вище норми цивільного законодавства та правовий висновок ВСУ, одночасне нарахування та стягнення пені та штрафу за одне й те саме порушення зобовязань є неприпустимим. Під час судового засідання відповідач усно заявив про застосування позовної давності до вимог позивача відповідно до чинного законодавства України. Згідно правового висновку ВСУ, викладеного у постанові № 6-2667цс16 від 16.08.2017 року, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 258 ЦК України для стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується спеціальна позовна давність строком в один рік. Відповідно до статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції. При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають, зокрема, право заявляти клопотання та відводи, давати усні та письмові пояснення судові. Згідно зі статтею 31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов'язки. Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства. Виходячи з цього правового висновку, який в силу ч. 2 ст. 214 ЦПК України є обовязковим для застосування, суд приймає усну заяву відповідача про застосування позовної давності, зафіксовану на звукозаписі судового засідання від 17.10.2017 року, як належну й таку, що підлягає розгляду по суті. Оскільки встановлена статтею 258 ЦК України спеціальна позовна давність для стягнення неустойки строком в один рік щодо вимог про сплату штрафу сплинула до подання позову, суд вважає за можливе стягнути з відповідача пеню в межах вказаного строку давності, яка, згідно розрахунку, який відповідач не оспорював і не спростував, складає 950 грн. (50 грн. у липні 2016 року і по 100,00 грн. за наступні місяці до дня, станом на який стягується заборгованість). Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку ст. 88 ЦПК України пропорційно задоволеним позовним вимогам. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial