Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 15.07.2007 року між позивачем - ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №LVXRFB02120484, за яким відповідачка отримала кредит на принципах поворотності, платності, строковості у розмірі 1543,00 грн. з кінцевим строком погашення 15.07.2009р. Відповідачка зобов'язалася погашати кредит та відсотки за користування кредитом в розмірах та у терміни, встановлені умовами кредитного договору. Однак, своїх зобов'язань по своєчасному поверненню кредиту та нарахованих відсотків не виконала, внаслідок чого станом на 25.03.2015р. виникла заборгованість на загальну суму 25 304 грн. 46 коп., з яких: 5902,59 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1064,67 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 16 656,01 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до п.5.3 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1181,16 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, пояснив, що трирічний строк позовної давності, зазначений у ст.257 ЦК України, який просив застосувати представник відповідача, позивачем не пропущений, оскільки відповідачка 30.08.2011р. здійснила останній платіж в розмірі 1543 грн., про що стверджував в судовому засіданні її представник, даний позов пред'явлений позивачем 11.04.2014р., тобто до закінчення цього строку. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні 11.05.2016р. позов заперечив, покликаючись на те, що його довірителька не була ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), про що свідчить відсутність підпису [PERSON] у цих умовах. Визнав, що трирічний строк позовної давності був перерваний здійсненням відповідачкою 30.08.2011р. платежу в розмірі 1543 грн., просив оголосити перерву у судовому засіданні та зобов'язувався надати більш детальний розрахунок по сумах, сплачених відповідачкою на погашення кредиту, призначенню цих платежів та строках сплати таких. Однак, в наступні судові засідання ні відповідачка, ні її представник повторно не з'явились, заяв про розгляд справи за їхньої відсутності суду не подали, тому суд відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК розглянув справу за відсутності останніх на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України та положень ст.ст.3, 11, 15, 59, 60 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Розгляд цивільних справ здійснюється не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін самостійно, на власний розсуд розпоряджається своїми правами й зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в розумінні ст.57 ЦПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» зазначено, що споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Судом встановлено, що 15.07.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №LVXRFB02120484. Договір складається із заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ). За зазначеним договором відповідачка отримала кредит у розмірі 1543,00 грн. на строк 24 місяці - з 15.07.2007р. по 15.07.2009р. включно, з умовами сплати за користування кредитом відсотків у розмірі 0,42 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту; щомісячної винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 46,29 грн. та одноразової винагороди за надання фінансового інструменту в обмін на зобов'язання позичальника з повернення кредиту; сплати відсотків, винагороди, комісії у строки, зазначені в Заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ). Погашення заборгованості позичальник зобов'язався здійснювати в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 10 по 15 число кожного місяця надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 114,06 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається: із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії, а також інших витрат згідно з Умовами. Позичальник зобов'язався повернути суму кредиту, відсотків, винагороди відповідно до Заяви та Умов. Згідно з п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом в розмірі 11,0% в місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Представник відповідачки не заперечив того, що його довірителька, підписавши заяву позичальника № LVXRFB02120484, була ознайомлена з її змістом. Відтак, є всі підстави вважати, що останній було відомо про надання кредиту на умовах, зазначених у підписаній нею заяві та Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (СТАНДАРТ). Дана обставина відповідачкою та її представником жодними належними та допустимими доказами не спростована, тому суд вважає, що відсутність підпису відповідачки на зазначених Умовах не може свідчити про не ознайомлення її з такими. Пунктами 5.1,5.3,5.4 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», Стандарт передбачено, що при порушенні Позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених Заявою та п.п.3.2.2, 3.2,3 даних Умов, Банк має право нарахувати, а Позичальник зобов'язується сплатити Банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Сплата пені здійснюється в гривні. При порушенні Позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбаченого Договором більш ніж на 30 днів, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості. Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбаченої п.п.5.1, 5.2, 5.3 цих Умов, здійснюється протягом 3 (трьох) років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане Позичальником. Відповідачка порушила умови договору, оскільки несвоєчасно вносила платежі для погашення кредиту, зокрема останній платіж в розмірі 1543 грн. нею внесено 30.08.2011р. (1461,91 грн. зараховано на погашення тіла кредиту, 78,09 грн. - зараховано на погашення заборгованості по процентах за кредитом), у зв'язку з чим станом на час звернення до суду з даним позовом - 11.04.2014р. виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку становить 25 304 грн. 46 коп., з яких: 5902,59грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 1064,67 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 16656,01 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1181,16 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст.ст.610,611,612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Таким чином пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності, не ґрунтується на вимогах закону. В поданій представником відповідачки [PERSON] 17.11.2014р. заяві про застосування строку позовної давності, останній зазначив, що сплив строку позовної давності розпочався в липні 2008р. - з дня наступного за днем, коли мали бути виконані зобов'язання за договором, та перебіг строку закінчився 18.07.2011р. Останній вважає, що здійснення відповідачкою оплати 30.08.2011р. в сумі 1543,00 грн., що складає погашення основного боргу, строк позовної давності не переривало та не поновлювало, оскільки вчинено після спливу строку позовної давності. Суд з таким твердженням не погоджується, оскільки, кредитний договір укладався на строк 24 місяці, з 15.07.2007р. по 15.07.2009р. Отже, платіж 30.08.2011р. відповідачкою вчинено в межах загального, передбаченого ст.257 ЦК України трьохрічного строку позовної давності. Окрім цього, даним платежем частково погашені і проценти за кредитом, адже 1461,91 грн. зараховано на погашення тіла кредиту, 78,09 грн. - зараховано на погашення відсотків за кредитом (а.с.6-7), що свідчить про визнання відповідачем додаткових вимог кредитора та переривання строку позовної давності. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом, перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у стст.252-255 ЦК. Стаття 60 ЦПК України визначає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу позову своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, у справах про невиконання умов будь-яких договорів позивач має довести, що у відповідача є зобов'язання, яке ним не виконано, а відповідач, відповідно, що зобов'язання ним виконано відповідно до умов договору, або не виконано не з його вини. Однак, як безспірно вбачається з матеріалів справи, банком на підтвердження позовних вимог подано розрахунок заборгованості, в якому відображено всі операції щодо отримання позичальником - [PERSON] кредиту, вичерпну інформацію про отримання коштів позичальником та наявність заборгованості (а.с.6-9). Всупереч вищенаведеному відповідачем та його представником не подано жодного доказу та спростування розрахунку поданого позивачем та належного виконання зобов'язань за договором, тому суд вважає, що є всі підстави задоволити позов в повному обсязі. Питання стягнення з відповідачки судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК, згідно з якою стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved