Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-28 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобовязань за укладеним сторонами договором кредиту та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № КІО0GА00000396 від 27 квітня 2007 року в розмірі 157\~234,16 доларів США, що складає 1\~509 477 грн. 96 коп. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав повністю, посилаючись на укладення кредитного договору, неналежне виконання його умов відповідачем, виникнення заборгованості, врахування банком при розрахунку заборгованості коштів, які одержані під час виконання виконавчого напису нотаріуса, строки позовної давності вважав непропущеними. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на те, що сплата коштів за договором була припинена відповідачем в 2010 році через видачу виконавчого напису, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки, що за вартістю перевищував суму кредиту, позивач отримав виручені виконавчою службою після реалізації квартири на прилюдних торгах кошти, але невірно їх зарахував на інші цілі, розрахунок заборгованості складено невірно, вимоги щодо одночасного стягнення штрафу та пені неправомірні, просив застосувати наслідки спливу позовної давності. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. 27.04.2007 року між сторонами був укладений договір, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в загальній сумі 79\~000 доларів США. Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Випискою із особового рахунку, квитанціями, іншими письмовими доказами підтверджується рух коштів по рахунку відповідача, його платежі за договором. Правовий статус позивача як банківської установи підтверджуєтсья статутом, свідоцтвом про державну реєстрацію та іншими письмовими доказами. В обґрунтування позову позивачем подано розрахунок заборгованості за кредитним договором, яка становить 157\~234, 16 доларів США, що станом на 17.03.2014 року по курсу НБУ становить 1\~509\~447 грн. 96 коп. та складається із заборгованості за кредитом в розмірі 54\~699,53 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 47\~665,97 доларів США, заборгованості по комісії за користуванням кредитом в розмірі 6\~794 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в розмірі 40\~562,52 доларів США, штрафу (фіксована складова) в розмірі 26,04 доларів США, штрафу (процентна складова) в розмірі 7\~486,10 доларів США. Суд вважає відповідні доводи щодо розміру заборгованості непереконливими, оскільки під час судового розгляду відповідачем було надано письмові докази про надходження позивачеві коштів від реалізації предмету іпотеки, які належно не враховані у розрахунку заборгованості. При предявленні позову позивач приховав від суду інформацію про наявність виконавчого напису та процедури виконавчого провадження відносно заборгованості за цим же кредитним договором. Зобовязання представника позивача щодо подання належного розрахунку заборгованості під час судового засідання були не виконані. Належних і допустимих доказів на спростування поданих відповідачем доказів позивач не надав. При наданні оцінки доводам позову щодо розміру заборгованості суд приймає до уваги, що згідно п.17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що у разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має зясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому. Для забезпечення кредитного договору 27 квітня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS], що підтверджується копією договору. При цьому, згідно п.34 іпотечного договору, було встановлено, що вартість іпотеки складає 99 000 доларів США, що еквівалентно 499 950 грн. Остання оплата за кредитним договором була проведена відповідачем 27 серпня 2010 року в сумі 400 доларів США. 04 жовтня 2010 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу видав виконавчий напис №1256 про звернення стягнення на іпотечну квартиру [ADDRESS]. За рахунок коштів від реалізації квартири пропонувалося задовольнити вимоги позивача в розмірі 75 440,45 доларів США, що еквівалентне 596 726,42 гривни, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 68 574,91 доларів США, що еквівалентно 542 420,68 грн.; заборгованість по відсоткам в сумі 6 442,40 доларів США, що еквівалентно 50 958,74 грн.; комісія в сумі 158 доларів США, що еквівалентно 1 249,77 грн.; пеня в сумі 265,14 доларів США, що еквівалентно 2 097,23 грн. Виходячи з даного виконавчого напису було встановлено направлення коштів при відчуженні майна відповідача, а саме в першу чергу заборгованість по тілу кредиту. За таких обставин структура заборгованості за кредитом, яка визначена нотаріусом у виконавчому написі, не відповідає розміру і структурі заборгованості, зазначеної у розрахунку, доданого до цього позову. 22 жовтня 2010 року відділом державної виконавчої служби Обухівського районного управління юстиції Київської області було відкрите виконавче провадження на підставі виконавчого напису №1256 від 04 жовтня 2010 року про звернення стягнення на квартиру в рахунок заборгованості сумою 75 440,45 доларів США, що еквівалентне 596 726,42 грн. 29 липня 2013 року відбулися прилюдні торги по продажу квартири [ADDRESS], яка була продана за 321200 гри. Кошти отримані від продажу квартири, а саме в сумі 273341 грн. 20 коп. були перераховані відділу ДВС МРУЮ у Київській області, які останній отримав 05 серпня 2013 року, що підтверджується повідомленням ТзОВ «Укпспецторг груп» №4852/13 від 29 липня 2013 року. 06 серпня 2013 року розпорядженням ВДВС Обухівського МРУЮ при примусовому виконанні виконавчого напису нотаріуса про стягнення з відповідача 598 462 грн. 42 коп. були направлені позивачу на рахунок № 29093053137509 кошти в сумі 245 700 грн., що підтверджується копією розпорядження. При цьому суд відмічає, що дані кошти були перераховані органом державної виконавчої служби, а не відповідачем. Позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» отримав кошти, але розпорядився ним несвоєчасно і всупереч умовам кредитного договору та змісту виконавчого документа, зокрема не направив їх на сплату визначеної виконавчим написом заборгованості, а в односторонньому порядку направив на інші види платежів, що підтверджується платіжними дорученнями від 22 листопада 2013 року. Крім цього залишилось незясованим за яким курсом валют позивач перераховував дані кошти. Також залишилось незясованим точний час отримання позивачем коштів від органу ДВС, оскільки надане позивачем платіжне доручення вказує на внутрішнє переміщення банком вже отриманих раніше від ВДВС коштів. На час розгляду справи виконавчий напис нотаріуса був виконаний частково, а саме звернуто стягнення на іпотечне майно відповідача в сумі 245 700 грн., що по курсу 7,9 грн. за 1 долар відповідає 31 101,26 долара США. Виходячи з цього залишок по кредиту, який визначений позивачем при предявленні цього позову не відповідає дійсності, не узгоджується із фактом отримання позивачем коштів внаслідок процедури виконавчого провадження. Крім цього в виконавчому написі не вказано про існування заборгованості по пені, а позивач перерахував кошти отриманні при виконанні виконавчого напису на їх сплату, що вказує на неправомірність дій позивача. Отримання коштів від виконання зменшило тіло кредиту, а тим самим зменшило розмір відсотків, але позивачем це не враховано. Крім того, залишились неспростованими доводи відповідача щодо неправомірності застосування при розрахунку заборгованості одночасно двох видів цивільно-правової відповідальності. Так, п.4.1 кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником будь-якого зобовязання, передбаченого пп. 2.2.2., 2.2.3. даного договору, внаслідок чого нарахування банком пені відбувається в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу Національного банку України на дату сплати. Крім того, у п. 5.4. кредитного договору визначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, у зв'язку з чим банк змушений буде звернутися до суду, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн + 5 % від суми позову. Відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Сукупність описаних вище обставин вказує на необґрунтованість поданого позивачем розрахунку заборгованості, невідповідність такого розрахунку умовам кредитного договору, однак самостійно її розрахувати суд позбавлений можливості через відсутність достатніх відомостей і доказів щодо вихідних даних, зокрема точний розмір та час надходження платежів за кредитом. Представник позивача фактично ухилився від встановлення достовірних даних щодо розміру та часу надходження платежів за кредитним договором, тому суд вважає можливим вирішити спір на підставі наявних у справі доказів, які не дають можливості у достатній ступені достовірності встановити факт умисного ухилення відповідача від виконання договору, а також наявність та розмір заборгованості по кредиту. Таким чином, обставини відносно встановлення розміру заборгованості за кредитом, що покладені в основу позову, не знайшли підтвердження під час судового розгляду. Відомості у наданих відповідачем письмових доказах позивачем переконливо не спростовані, від повного, всебічного та обєктивного встановлення судом обставин щодо наявності та розміру заборгованості за кредитом позивач ухилився. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обовязків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжувала правові наслідки у виді виникнення зобовязань сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Оцінюючи можливість застосування наслідків спливу позовної давності суд враховує наступне. Згідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до правових позицій, викладених в постанові Верховного Суду України від 06.11.2013 р.у справі № 6-116 цс 13 в порядку перегляду судових рішень у цивільних справах в звязку з неоднаковим застосуванням судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, Верховний Суд України зазначив, що відповідно до ст. 261 ЦК України\~початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Як зазначалось вище остання оплата була проведена відповідачем 27 серпня 2010 року в сумі 400 доларів США, тобто з вересня 2010 року відповідач перестав виконувати свої зобов`язання за цим договором, крім того, сторонами було фактично змінено умови повернення кредиту внаслідок видачі виконавчого напису про дострокове стягнення передбачених договором коштів №1256 від 04 жовтня 2010 року. За таких обставин, суд вважає, що позивач дізнався про порушення своїх прав відповідачем в частині невиконання умов кредитного договору після невиплати відповідачем чергового платежу згідно визначеного договором графіка у вересні 2010 року, він реалізував своєї право на захист порушених прав у позасудовому порядку шляхом отримання виконавчого напису 04.10.2010 року та звернення його до примусового виконання, а позов предявлений до суду лише 01.04.2014 року із значним порушенням встановленого законом трирічного строку. Крім того, залишились неспростованими доводи відповідача відносно пропуску строків позовної давності щодо окремих видів платежів. Відповідно до п.2 ч.2 ст.258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. З ст. 549 ЦК України). Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з вимогами ч.2 ст.258 ЦК України нарахування пені та штрафу не може перевищувати одного року. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року № 6-1 ІбцсІЗ. Остання оплата була проведена відповідачем 27 серпня 2010 року, а позов предявлено в квітні 2014 року, тобто з пропущенням річного строку позовної давності щодо пені та штрафу. Суд вважає безпідставними доводи представника позивача про необхідність відліку позовної давності з моменту начебто отримання коштів в листопаді 2013 року, оскільки ці кошти не сплачувались відповідачем, а надійшли внаслідок процедури виконавчого провадження від органу ДВС при примусовому виконанні виконавчого напису після реалізації предмету іпотеки. Вказані обставини вказують на те, що відповідач як боржник не вчиняв жодних дій після 27 серпня 2010 року для виконання своїх цивільно-правових зобовязань. Таким чином, встановлений ст.257 ЦК України термін позовної давності на момент звернення позивача за цим позовом сплинув. Будь-яких доводів щодо поважності пропуску строку давності позивача не представив, факт пропуску таких строків не спростував. Також суд враховує відсутність клопотань про поновлення строку позовної давності. Відповідно до ст.267 ч.4 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки представник відповідача в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, а сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обовязку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed