Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

позивач просить суд припинити право власності [PERSON] на ? криниці під літерою L, згідно рішення рішенні Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року, припинити право власності [PERSON] на ? воріт під літерою h1 та на ? частину криниці під літерою L, згідно рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року, стягнути з відповідача [PERSON] понесені ним судові витрати, а саме: судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. та 400 грн. за надання юридичної допомоги, посилаючись на те, що відповідачі по справі являються його батьками. Останні роки спільне подружнє життя між ними не склалося і вони проживають фактично вже на протязі декількох років окремо один від одного, але шлюб між ними не розірваний. За час спільного проживання його батьки, відповідачі по справі, побудували в с. Гребені житловий будинок за [ADDRESS], житловий будинок розміром 220,7 кв. м., також побудували стінку підпірну, вимощення. Оскільки відповідачі були одна сім'я, подружжя, то його батько, відповідач [PERSON] без відома та згоди матері, відповідачки по справі, всю земельну ділянку, яка рахувалася за даним домоволодінням площею 0,14 га приватизував на своє ім'я і 24 травня 1997 року отримав Державний акт на право приватної власності на землю серія І-КВ № 027071. Поряд із земельною ділянкою відповідачів, розташована його земельна ділянка площею 0,18 га , за адресою [ADDRESS] Кагарлицького району, тобто, їхні земельні ділянки межують і оскільки на той час між ними були хороші родинні відносини, то між земельною ділянкою відповідачів та його земельною ділянкою огорожі не було. На його земельній ділянці розташована криниця, якою користувався він та відповідачі по справі та були одні ворота для заїзду на обидві земельні ділянки. Користуванням криницею та заїздом до його домоволодіння і домоволодіння відповідачів через ворота було до того моменту, коли відповідач [PERSON]. почав унеможливлювати спільне подружнє життя його матері, відповідачці по справі, який почав матір вигонити з спільного будинку, не допускати її та його до нього і стверджувати, що весь будинок належить лише йому. А тому відповідач [PERSON] звернувся до суду і рішенням Апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року житловий будинок з господарськими спорудами за [ADDRESS] Кагарлицького району Київської області був розділений пополам між відповідачами, що стверджується копією рішення Апеляційного суду від 12.02.2014 року. Але крім визнання права власності за відповідачем на частину житлового будинку за [ADDRESS] Кагарлицького району, йому виділено в натурі ? криниці L, що стверджується копією рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року, а згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року видане Гребенівською сільською радою Кагарлицького району власнику [PERSON] належать і ворота ? частини h1, та копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року. Але це не правильно, частина криниці та ворота помилково занесені зі-слів відповідача у відповідні документи, відповідач не має права ні на криницю, ні на ворота, оскільки вони розташовані на його стороні і відносяться до його домоволодіння. Дані обставини спростовуються і стверджуються актами обстеження його земельної ділянки за [ADDRESS], Кагарлицького району, складеними 09.01.2014 року Гребенівською сільською радою, за підписом голови сільської ради Огіренко В.Ф., депутата сільради ГІолковніченко О.І., землевпорядника сільради Литвина І.В., з яких вбачається, що земельна ділянка за [NUMBER], яка належить йому, [PERSON], межує з земельною ділянкою [NUMBER], що належить відповідачу [PERSON] Крім цього, зазначено, що на земельній ділянці [NUMBER], яка належить йому, [PERSON], розміщена криниця, розташована на відстані 4 метри від сусідньої межі, яка належить [PERSON], а також на земельній ділянці за [NUMBER] розміщені ворота, отже ніяк не можуть належати до домоволодіння відповідача. Також ці обставини підтверджуються, складеним 09.01.2014 року актом в складі вищевказаної комісії, яка при обстеженні земельної ділянки за [ADDRESS] Кагарлицького району, власником якої є відповідач, встановила, що земельна ділянка за [NUMBER], яка належить [PERSON] межує із земельною ділянкою за [NUMBER], що належить [PERSON] Крім цього встановлено, що на земельній ділянці [NUMBER], яка належить [PERSON] розташовані житловий будинок, огорожа, стінка підпірна, вимощення і на даній земельній ділянці відсутні криниця та ворота. Дане майно незаконно в старому технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок за [ADDRESS] значилося за домоволодінням відповідач а тому на підставі цих документів Апеляційний суд Київської області відповідно і розділив дане майно між його батьками, відповідачами по справі. Це відбулося помилково із-за невірно вказаних даних при виготовленні відповідачем [PERSON] технічного паспорта на своє домоволодіння в 2012 році, а тому необхідно в судовому порядку припинити право власності на дане майно, оскільки це порушує його право власності на його майно. Між ним та відповідачем [PERSON] в даний час склалися вкрай погані стосунки, він його ображає, принижує його честь та гідність і стверджує, що це його майно. Той факт, що криниця та ворота дійсно належать йому стверджується актами від 09.01.2014 року, складеними комісією Гребенівської сільради та копіями технічних паспортів на його та відповідачів на домоволодіння. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК У країни правом власності є право особи на річ /майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, але в даний час його право як власника вищевказаного майна порушене і тому він вимушений звернутися до суду з даною заявою. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідач [PERSON] та його представник позовні вимоги позивача не визнали та просили суд у його задоволенні відмовити з наступних підстав. Апеляційний суд Київської області 12 лютого 2014 року виніс рішення у справі № 22ц/780/1469/14 про визнання за ним права власності на 1/4 частку криниці, про яку позивач подав проти нього позов про припинення права власності. Вказане рішення апеляційного суду Київської області набрало законну силу з моменту його проголошення і діє на теперішній час. Без скасування вказаного судового рішення апеляційного суду Київської області неможливо вирішувати питання про припинення його права власності на ? частку криниці, оскільки Кагарлицький районний суд не має повноважень при наявності діючого судового рішення про визнання за ним права власності виносити рішення про позбавлення його права власності. Тому позивач не має права оспорювати у Кагарлицькому районному суді встановлені апеляційним судом факти та правовідносини (про визнання за ним права власності на ? частку криниці, оскільки без скасування рішення апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року неможливо розглядати питання про позбавлення його права власності на ? частку криниці. За вказаних позивачем необгрунтованих законодавством підстав не є можливим позбавлення його права власності на ? частку криниці, бо статтями 346-354 ЦК України не передбачено позбавлення права власності власника за обставинами, викладеними позивачем. Доданий до позовної заяви акт Гребенівської сільської ради від 09 січня 2014 року про місце розташування криниці не с підставою для позбавлення його права власності, оскільки цей акт не відміняє дію рішення апеляційного суду Київської області і статей 346-354 ЦК України. Тому вважає, що позовні вимоги [PERSON] про позбавлення його власності на ? частку криниці не підлягають задоволенню як абсолютно безпідставні, бо у нього підстав для виникнення права власності на ? частку криниці існує, як не існує відповідно і право для звернення з позовом до суду про захист «нібито існуючого» права власності на ? частку криниці. Навіть, якщо [PERSON] (другий відповідач) може визнати позовні вимоги позивача, позов не може бути задоволений без скасування рішення апеляційного Київської області. Жодного правовстановлюючого документа про право власності щодо майна, яке є предметом позову, позивач суду не надав і надати не може, бо право власною майно, щодо якого позивачем заявлено позов, не існувало і не існує на час розгляду справи. Він та другий відповідач [PERSON] є законними власниками майна, на яке безпідставно претендує позивач. Без позбавлення його та другого відповідача права власності задоволенню вимоги позивача не підлягають. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. Суд, вислухавши сторони та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позовних вимогах позивачу слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під захистом розуміються дії уповноваженої особи, діяльність юрисдикційних органів та осіб, які у передбаченому законом порядку зобов'язані вжити заходів до поновлення порушеного, оспорюваного чи невизнаного цивільного права. Способами захисту цивільних прав та інтересів, згідно зі ст. 16 цього Кодексу, може бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, їхніх посадових і службових осіб. Рішенням апеляційного суду Київської області від 12 лютого 2014 року було встановлено, що домоволодіння, розташоване по [ADDRESS] Кагарлицького району Київської області, є об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], як подружжя і було поділено між ними в натурі в рівних частках. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року у склад домоволодіння [ADDRESS] Кагарлицького району Київської області входить житловий будинок А, 220,7 кв.м; огорожа, h ; ворота 1/2 ; стінка підпірна h2; криниця L, вимощення t. У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК У країни правом власності є право особи на річ /майно/, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, але в даний час його право як власника вищевказаного майна порушене і тому він вимушений звернутися до суду з даною заявою. У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Згідно до ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.. 61 ч. 3 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У рішенні апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року було встановлено, що при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ в натурі майна подружжя відповідачем [PERSON] ставилося питання, що ? частина воріт належать іншому власнику - [PERSON]. Однак, вказане було спростовано матеріалами справи № 22ц/780/1469/14, а саме: свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27.06.2008 року відповідно до якого у склад домоволодіння, власником якого є позивач входить житловий будинок А, 220,7 кв.м; огорожа, h ; ворота 1/2 ; стінка підпірна h2; криниця L, вимощення t. До Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ позивачем [PERSON] було подано скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року, згідно ухвали якого касаційну скаргу позивача залишено без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року без змін. Окрім того, ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2014 року було встановлено, що рішення апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи скарги [PERSON] цих висновків не спростовують. Окрім того, наданий позивачем як доказ до позовної заяви, а саме: акт від 09.01.2014 року складений комісією в складі: голови села - Огіренко В.Ф., депутата сільської ради - Полковніченко О.І. та землевпорядника - Литвин І.В. про те, що в результаті обстеження земельної ділянки по [ADDRESS] Кагарлицького району Київської області, яка належить [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії І-КВ № 027071 площею 0,18 га встановлено, що на даній земельній ділянці знаходиться криниця, яка розташована від сусідньої межі зі сторони [PERSON] на відстані - 4 метрів. Крім цього комісією встановлено, що ворота для заїзду розміщені на земельній ділянці, яка належить [PERSON], судом не може бути взятий до уваги як належний та допустимий доказ, оскільки вказаний документ був доданий, як до апеляційного суду Київської області, так і до його касаційний скарги на рішення апеляційного суду Київської області від 12.02.2014 року до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.04.2014 року. Ст. 3 Цивільно-процесуального кодексу України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Однак, в даному випадку не вбачається, що права позивача порушені, невизнані або оспорюванні та таким чином, позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Оскільки суд позивачу відмовляє у задоволенні позовних вимогах, тому судові витрати позивача також не підлягають задоволенню та стягненню з відповідача [PERSON] На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed