Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-06 00:00:00

Позивач просить позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню прав до її малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із вчиненням нею умисного злочину щодо дитини, та стягнути з неї аліменти на утримання малолітньої дочки в сумі 1000грн. щомісячно, шляхом перерахування коштів на особистий рахунок дитини, мотивуючи позов тим, що 26.06.2016р. [PERSON] вчинила умисний злочин по відношенню до своєї дитини, а саме: маючи на меті умисел на незаконне збагачення та не маючи наміру піклуватися за своєю дитиною, після виписки з пологового будинку здійснила продаж новонародженої дитини за грошову винагороду 40 000 грн., за що була засуджена за ч. 3 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі . Представник Органу опіки та піклування ВК БМР Київської області Сундук Л.І. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов визнала частково; не визнала позов про позбавлення її батьківських прав, пославшись на те, що вона не вичиняла вказаного злочину і про це заявляла у суді при розгляді кримінальної справи та з вироком суду не згідна; що в дійсності вона не продавала свою дитину, а передала знайомій; вважає, що нема підстав для позбавлення її батьківських прав, оскільки вона бажає підкуватись про свою дитину, але не має такої можливості, оскільки знаходиться в місцях позбавлення волі. Позов в частині стягнення аліментів визнала частково, згідна приймати участь в утриманні дитини, але не в такій сумі, як вказує позивач, оскільки не має такої можливості і її доходи мізерно малі, менше 1000грн. нам місяць. Представник відповідача позов не визнав, пославшись на те, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою і у даному випадку суд може ухвалити рішення про відмову у позові, оскільки відповідач не ухиляється від своїх батьківських обов`язків , а не виконує їх через поважні причини, знаходячись у місцях позбавлення волі; у зв`язку з відмовою у позові про позбавлення батьківських прав - на думку представника - відсутні підстави і для задоволення вимоги про стягнення аліментів, яка є похідною від першої. Дослідивши докази та вислухавши доводи сторін, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до довідки від 21.03.2016р. [PERSON] , [INFO] , уроженка м. Ростов-на-Дону Російської Федерації зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з серпня 2015 року взята на облік внутрішньо переміщених осіб за місцем перебування: [ADDRESS] . З свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , встановлено, що її батьком є [PERSON] , матір?ю - [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України від 06.07.2016р. батько дитини, [PERSON] , [INFO] записаний зі слів матері у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України. Вироком Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2018р. [PERSON] визнано винуватою за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 149 КК України, та призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 8 років. Відповідно до Вироку Апеляційного суду Київської області від 23.08.2018р. вирок Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.05.2018р., ухваленого відносно [PERSON] , - скасовано в частині призначення покарання та ухвалено новий вирок, яким [PERSON] засуджено за ч. 3 ст. 149 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього належного їй на праві власності майна. За змістом вироку, [PERSON] 21.06.2016 р . знаходячись за адресою [ADDRESS] , здійснила продаж новонародженої дитини [PERSON] , [INFO] , а саме: перебуваючи на дев,ятому місяці вагітності, маючи умисел на збагачення та не маючи наміру піклуватись про свою дитину, підшукала особу для здійснення купівлі-продажу дитину, яка має народитись; 13.06.2016р. зустрілась з цією особою, якій повідомила про готовність здійснити незаконну безповоротну передачу своєї новонародженої дитини за грошову винагороду в розмірі 40000грн. Народивши 14.06.2016р. у пологовому будинку у лікарні в м . Бровари по вул. Шевченка. 14 дівчинку, 21.06.2016р. після виписки із пологового будинку перебуваючи неподалік лікарні, здійснила незаконну угоду купівлі-продажу. А саме передала власну новонароджену дитину - [PERSON] - [PERSON] , за що отримала від останньої грошову винагороду в розмірі 40000грн. Згідно протоколу про знайдену дитину- дана дитина після вчинення відповідачкою вказаного злочину була вилучена і оформлена як брошена. Згідно із рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради від 19.07.2016р. № 426 «Про надання статусу», [PERSON] , [INFO] надано статус дитини позбавленої батьківського піклування, у зв`язку з тим, що відповідно до Акту органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку від 21.06.2016р., мати дитини передала власну новонароджену дитину третій особі з метою незаконного збагачення, а відомості про батька дитини записані відповідно до вимог ч. 1 ст. 135 СК України. З 26.07.2016 року, відповідно до рішення Виконавчого комітету Броварської міської ради від 26.07.2016р. № 444 «Про тимчасове влаштування малолітньої дитини в сім`ю патронатного вихователя» малолітню [PERSON] влаштовано у сім`ю патронатного вихователя [PERSON] . Відповідно до рішення Міністерства соціальної політики України від 19.10.2016р. № 15349/0/14-16/59, [PERSON] , встановлено статус особи, яка постраждала від торгівлі людьми. Відповідно до рішення виконавчого комітету Броварської міської ради від 10.05.2017р. № 294 «Про створення прийомної сім`ї на базі родини Жернових та влаштування малолітньої дитини», [PERSON] з 10.05.2017р. влаштовано на виховання та спільне проживання в прийомну сім`ю [PERSON] та [PERSON] в якій вона перебуває і зараз. За період перебування малолітньої [PERSON] , [INFO] в сім`ї патронатного вихователя та в прийомній сім`ї відповідачка дитиною не цікавилась. Із висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету БМР Київської області від № 1-18/1014 від 09.10.2018р. є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до її малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , у зв`язку із вчиненням нею умисного злочину щодо дитини. Згідно ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. У відповідності до ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно ст.164 СКУ батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо ухиляються від виконання обов`язків по вихованню дитини. За змістом п. 6 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. За умовами ст. 165СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом п.п. 15, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. 11 липня 2017 році Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі М.С. проти України, у якому йдеться про визначення інтересів дитини, їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому Європейський Суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі. Суд враховує практику Європейського суду з прав людини, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів малолітніх дітей, та вбачає, що мають місце виняткові обставини в розумінні положень Декларації прав дитини, Закону України «Про охорону дитинства», які дають підстави дійти безумовного висновку про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і що це буде відповідати інтересам дитини. При встановлених у судовому засіданні обставинах суд робить висновок, що відповідач [PERSON] вчинила тяжкий злочин по відношенню до своєї малолітньої дочки, за що відбуває покарання в місцях позбавлення волі, тому доведено наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав. Таким чином, позов про позбавлення відповідачки батьківських прав є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Щодо стягнення аліментів з відповідача [PERSON] то суд виходить з наступного: Частиною 2 ст. 166 СК України визначено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Згідно ст.181СК України - способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.2 ст.182 СК України - розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Підстав для звільнення відповідача [PERSON] від обов`язку сплачувати аліменти на утримання дитини суд не вбачає. Оскільки суд задовольняє позов в частині позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до її малолітньої дитини - дочки [PERSON] , то є підстави і для стягнення з неї на утримання дитини аліментів. Разом з тим, суд враховує, що на даний час відповідачка відбуває строк покарання у вигляді позбавлення волі, відсутні відомості про наявність у неї такого доходу,з якого б вона була спроможною сплачувати аліменти у вказаному позивачем розмірі. Дану обставину позивач не довів, а обов`язок по доказуванню позовних вимог в тому числі розміру аліментів, покладається саме на позивача. Виходячи з встановленого законом мінімального розміру аліментів: 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає доцільним стягнути з відповідачки аліменти саме у такому розмірі. Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Outcome: partial