Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач ПАТ «Кредобанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №030/13-Ф про надання останньому кредиту в сумі 109\~517 гривень 07 копійок для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки GEELY, модель FE1, 2012 року випуску, укладеного між [PERSON]А (відповідачем - 1) та ТОВ «Сервіс-центр «Альфа», строком до 14 квітня 2020 року зі сплатою 16,9% річних за користування кредитом щомісячно на суму заборгованості по кредиту за методом «факт/360» (фактична кількість днів у місяці, але умовно 360 днів у році), з моменту видачі кредиту. Відповідач [PERSON] зобовязався своєчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами, а в разі несвоєчасного виконання грошових зобовязань за кредитним договором, крім відшкодування збитків, сплачувати пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п.3.23 договору, але не менше 10 гривень за кожен день прострочення, при цьому сторони домовились відповідно до п.5.4 кредитного договору, що строк позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) прирівнюється до строку позовної давності, встановленої законом для основної вимоги за кредитним договором. Крім цього, пунктом п.4.10, п. 4.11 кредитного договору передбачено, якщо договором встановлено обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, а позичальник зобовязаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі. З метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором відповідача [PERSON] перед банком 15 квітня 2013 року між ПАТ «Кредобанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір поруки №031/13-П, згідно п.1.1 якого поручитель зобовязується відповідати перед позивачем за виконання кредитом зобовязань в повному обсязі (повернення кредиту, сплата процентів та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року. Також згідно п.2.2,2.3 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, банк письмово повідомляє поручителя про це із зазначенням суми заборгованості, а поручитель зобовязаний сплатити кредитору заборгованість протягом 7 календарних днів з моменту невиконання позичальником своїх зобовязань. ПАТ «Кредобанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі та видав позичальнику кредит. В той же час, відповідач [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконував, суму кредиту в порядку, передбаченому кредитним договором, не повертав, як не сплачував і відсотків за користування кредитом, у звязку з чим станом на 05 червня 2014 року за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 9388 гривень 37 копійок, з яких 3210 гривень 17 копійок - прострочена заборгованість по тілу кредиту, 6178 гривень 23 копійки прострочена заборгованість по відсоткам. ПАТ «Кредобанк» 30 травня 2014 року звернувся з письмовою вимогою до відповідачів про дострокове повернення всіє суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом, проте їх вимога була залишена без задоволення, в звязку з чим банк змушений звернутися до суду з позовом про дострокове стягнення з боржника та його поручителя солідарно заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 108555 гривень 87 копійок, з яких 101844 гривні 91 копійка - неповернута сума кредиту; 6178 гривень 23 копійки - прострочені відсотки за користування кредитом; 532 гривні 73 копійки - пеня по простроченій заборгованості за період з 04 лютого 2014 року по 05 червня 2014 року включно, оскільки сторонами зобовязання за договором повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або закону, кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, а в разі порушення виконання такого обовязку згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України вимагати достроково повернути всю суму кредиту та інших коштів, передбачених умовами кредитного договору. Відповідач [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до публічного акціонерного товариства «Кредобанк», [PERSON] про визнання недійсним договору поруки №031/13-п від 15 квітня 2013 року як укладеного під впливом помилки, зазначивши на обґрунтування своїх вимог, що в червні 2014 року на її адресу надійшла вимога ПАТ «Кредобанк» про дострокове виконання зобовязань за кредитним договором №030/13-Ф від 15.04.2013 року, в якій позивач зазначав, що з метою забезпечення виконання зобовязань позичальника та вимог банку за кредитним договором 15 квітня 2013 року між банком, позичальником та [PERSON] був укладений договір поруки №031/13-П, за яким [PERSON] зобовязалась відповідати перед банком за виконання [PERSON] зобовязань в повному обсязі за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року, зобовязання за яким позичальником не виконуються, а кредит в порядку і в терміни, передбачені кредитним договором, не повертається, проценти за користування ним не сплачуються. Оскільки вона не памятала, щоб підписувала будь-який договір поруки, то 14 липня 2014 року звернулась до ПАТ «Кредобанк», а також до уповноваженого представника банку з заявою про надання їй копій договорів, на які посилався банк, але відповіді так і не отримала. У вересні 2014 року вона отримала позовну заяву ПАТ «Кредобанк» про дострокове стягнення заборгованості та пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором №030/13-Ф від 15.04.2014 року (так зазначено в позові), але погодитися з обставинами, викладеними в позовній заяві, вона не може, оскільки вказаний позивачем договір поруки був підписаний нею під впливом помилки, при цьому її волевиявлення не відповідало її справжнім намірам. Коли [PERSON] отримував кредит в ПАТ «Кредобанк», їй було повідомлено, що оскільки вони є чоловіком та дружиною, то для оформлення кредиту банку необхідно отримати від неї як дружини згоду на отримання чоловіком кредиту, тому вона вважала, що надає лише згоду на отримання її колишнім чоловіком кредиту, а про те, що вона стала поручителем чоловіка про кредитному договору №030/13-Ф від 15.04.2013 року їй стало відомо лише після отримання вимоги банку, з чого вбачається, що в момент укладення підписання цього правочину вона діяла під впливом помилки, що відповідно до ч.1 ст.229, ст.215 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним. З посиланням на ч.1 ст.15, п.2 ч.2 ст.16, ч.1 ст.202,ч.3 ст.203, ч.1 ст.215, ч.1 ст.229 ЦК України, прохала визнати укладений 15 квітня 2013 року між банком, позичальником [PERSON] та нею [PERSON] договір поруки №031/13-П недійсним та відмовити в задоволені позову банку до неї як поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором №030/13-Ф від 15.04.2013 року, при цьому зазначила, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.213 ЦК України (саме так зазначено в позовній заяві). Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року зустрічну позовну вимогу відповідача [PERSON] до ПАТ «Кредобанк», [PERSON] про визнання недійсним договору поруки було прийнято до спільного провадження з первісним позовом ПАТ «Кредобанк» до [PERSON], [PERSON] про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с.196-197). Представник позивача ПАТ «Кредобанк», який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.232а, 236), у судове засідання не зявився, надавши суду письмову заяву (а.с.247, 248), відповідно до якої прохав розглядати справу у відсутність їх представника, позовні вимоги банку до відповідачів [PERSON], [PERSON] підтримав у повному обсязі та прохав їх задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову просив відмовити, надавши письмові заперечення проти зустрічного позову (а.с.213-214), за якими вважав, що зустрічний позов не підлягає задоволенню, оскільки зазначені в ньому мотиви та підстави визнання договору поруки недійсним є необґрунтованими на законі, так як відповідач [PERSON] посилається лише на те, що не підписувала спірний договір поруки, при цьому не надає суду належних доказів на підтвердження своїх доводів. Відповідно до ст.ст.553,554 ЦК України поручитель за договором поруки поручається перед кредитором за боржника за невиконання ним свого обовязку, у звязку з чим є відповідальним перед кредитором за невиконання боржником свого обовязку шляхом відшкодування у грошовій формі того, що не було виконано боржником, а правовим наслідком порушення зобовязання, забезпеченого порукою, полягають у солідарній відповідальності боржника і поручителя перед кредитором. На момент укладення договору поруки [PERSON] володіла в повному обсязі право - та дієздатністю, мала право укладати договори, в тому числі і договір поруки. Підстави для визнання правочинів недійсними встановлюється ст.215 ЦК України, при цьому підстава, на яку посилається [PERSON] відсутня в чинному законодавстві, оскільки підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Укладений між сторонами договір поруки за змістом не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особи, які його уклали, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину було вільним та відповідало їх внутрішній волі. [PERSON] як позивач за зустрічним позовом не в змозі обґрунтувати свої вимоги доводами розумності та справедливості та всупереч вимог ст.60 ЦПК України не надала на підтвердження своїх доводів жодних доказів. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем його проживання в [INFO] (а.с.39) шляхом направлення судової повістки (а.с.229,231), яка повернулась до суду без вручення з відміткою «по закінченню терміну зберігання» та зазначенням на конверті поштового відправлення, що такий адресат не проживає (а.с.240,241), в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як і не подав заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують, а також не повідомив про зміну місця свого проживання. Як вбачається з довідки дирекції Солонянського професійного аграрного ліцею Дніпропетровської області, в гуртожитку якого зареєстровано в установленому законом порядку місце проживання відповідача [PERSON], останній за місцем реєстрації не проживає, у звязку з чим вручити йому судову повістку за дорученням суду не можливо (а.с.209,210,224), що підтверджується і складеним актом комісії Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.233). Відповідач [PERSON] та її представник, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи (а.с.227,228,230,232), у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили. Згідно поданої до суду письмової заяви представником відповідачки [PERSON] - адвокатом [PERSON] в межах повноважень за договором про надання правової допомоги №2906/15-1 від 29 червня 2015 року (а.с.163-165,169) прохали розглядати як первісний, так і зустрічний позов [PERSON] у їх відсутність. Проти задоволення первісного позову в частині вимог до відповідачки [PERSON] заперечували, а поданий зустрічний позов прохали задовольнити. Згідно поданих до суду письмових пояснень (а.с.179-181) [PERSON] позов про дострокове солідарне стягнення заборгованості за договором не визнала з тих же підстав, які зазначено в зустрічному позові (а.с.184-186), в тому числі з посиланням на те, що вона не памятає, щоб підписувала договір поруки та посиланням на те, що в момент укладення підписання цього правочину вона діяла під впливом помилки, що відповідно до ч.1 ст.229, ст.215 ЦК України є підставою для визнання такого правочину недійсним. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, але не зявились в судове засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в звязку з неявкою належним чином повідомленого відповідача за письмовою згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобовязання є кредитний договір, укладений між сторонами відповідно до вимог ст.1054 ЦК України, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обовязковим до виконання сторонами. Згідно ст.610, ст.611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, а також сплата неустойки. Судом встановлено, що 15 квітня 2013 року між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №030/13-Ф про надання у власність позичальнику грошових коштів в сумі 109\~517 гривень 07 копійок на строк до 14 квітня 2020 року для здійснення повної/часткової оплати за договором купівлі-продажу транспортного засобу марки GEELY, модель FE1, 2012 року випуску, укладеним між позичальником та ТОВ «Сервіс-центр «Альфа», зі сплатою 16,9% річних за користування кредитом щомісячно шляхом сплати ануїтентних платежів в розмірі 2219 гривень (п.4.2.1), а згідно п.4.10 договору банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів, про що письмово повідомляє позивальника, а останній зобовязаний протягом 30 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором. За несвоєчасне виконання грошових зобовязань за цим договором, позичальник, крім відшкодування збитків, сплачує пеню в розмірі подвійної процентної ставки, вказаної в п. 3.2. кредитного договору, але не менше 10 гривень за кожен день прострочення, а згідно п. 5.3 договору, сторони домовилися про збільшення строків позовної давності для стягнення неустойки (штрафу, пені) відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років, що не суперечить вимогам ст.257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно положень п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, в тому числі позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому відповідно до ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін. Судом встановлено, що позивач належним чином виконав умови кредитного договору та надав відповідачу [PERSON] кредит в сумі 109\~517 гривень 07 копійок, що підтверджується меморіальними ордерами №10742770, №10741321 від 15 квітня 2013 року (а.с.16,17). В той же час, відповідач [PERSON] як позичальник порушував умови кредитного договору та не виконував належним чином зобовязання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користуванням ним, що вбачається з довідки про рух коштів по рахунку за період з 15 квітня 2013 року по 16 червня 2014 року (а.с.18-24), внаслідок чого станом 05 червня 2014 року за розрахунками позивача (а.с.25-27) за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року виникла прострочена заборгованість в розмірі 9388 гривень 37 копійок, з яких 3210 гривень 17 копійок - прострочена заборгованість по тілу кредиту, 6178 гривень 23 копійки прострочена заборгованість по відсоткам, у звязку з чим позивачем на його адресу було направлено 30 травня 2014 року вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту (а.с.11,12). Таким чином, з зазначених доказів вбачається, що відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 109517 гривень 07 копійок, але в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобовязання та не виплачував в повному обсязі та у встановлені кредитним договором строки суму кредиту, відсотки та інші передбачені договором платежі, що свідчить про істотне порушення ним в односторонньому порядку умов укладеної угоди, внаслідок чого за розрахунком позивача (а.с.25-27) станом на 05 червня 2014 року за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року виникла прострочена заборгованість в загальному розмірі 9388 гривень 37 копійок, у звязку з чим у позивача як кредитора виникла згідно п.4.10 кредитного договору та ч.2 ст.1050 ЦК України визначена законом підстава вимагати від боржників дострокового повернення кредитних коштів. Виконання умов кредитного договору забезпечувалось договором поруки №031/13-П, укладеним між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] 15 квітня 2013 року (а.с.10), відповідно до умов якого поручитель відповідає по зобовязаннях за кредитним договором перед кредитором у повному обсязі, що і боржник, що свідчить про те, що відповідач [PERSON] зобовязалася перед позивачем відповідати солідарно у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобовязання за кредитним договором №030/13-Ф від 15 квітня 2013 року. Згідно п.2.2,2.3 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором, банк письмово повідомляє поручителя про це із зазначенням суми заборгованості, а поручитель зобовязаний сплатити кредитору заборгованість протягом 7 календарних днів з моменту невиконання позичальником своїх зобовязань. Відповідно до ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником, а у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, а згідно ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обовязку боржників, кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. Відповідач [PERSON] отримав кредит, але в порушення умов договору не виконав взяті на себе грошові зобовязання, в звязку з чим позивачем йому та його поручителю - відповідачу [PERSON] 30 травня 2014 року (а.с.11-15) направлялися письмові вимоги, отримання якої підтвердила в своїх письмових поясненнях та зустрічному позові відповідачка [PERSON] (а.с.179-181, 184-187), про дострокову сплату суми боргу по кредиту та відсоткам, але і після цього відповідачами не були виконані умови зобовязання за кредитним договором по поверненню отриманого кредиту, сплаті відсотків за користування кредитом та інших передбачених договором платежів, що свідчить про істотне порушення ними в односторонньому порядку умов укладеної кредитної угоди, внаслідок чого суд у відповідності до ст.ст. 611,615 ЦК України вважає необхідним стягнути достроково з відповідачів по укладеному між сторонами 15 квітня 2013 року кредитному договору №030/13-Ф борг станом на 05 червня 2014 року в загальній сумі 108555 гривень 87 копійок, з яких 101844 гривні 91 копійка - неповернута сума кредиту; 6178 гривень 23 копійки - прострочені відсотки за користування кредитом; 532 гривні 73 копійки - пеня по простроченій заборгованості за період з 04 лютого 2014 року по 05 червня 2014 року включно (а.с.25-27), оскільки відповідно до ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. В той же час, суд приходить до висновку, що в задоволені зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки недійсним необхідно відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-ч.3, ч.5 та ч.6 ст.203 ЦК України (а не ст.213 ЦК України (тлумачення змісту правочину) як зазначено у зустрічній позовній заяві), саме на момент вчинення правочину. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом. Згідно положень ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилялась щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, при цьому істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилки щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Частиною 2 даної статті передбачено, що у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилялась в результаті її власного недбальства, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою спряла помилці, зобовязана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до ст. 229 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним, при цьому обставини, щодо яких помилялась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у ї використанні, що сталася після виконання хоча б однією із сторін зобовязань, які виникли з правочину, і не повязане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним, про що зазначено і в п.19\~Постанови Пленуму Верхового суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Таким чином, наявність помилки, істотність значення обставин, щодо яких особу помилялась і сам факт помилки повинна довести особа, яка діяла під впливом помилки, тобто позивачка за зустрічним позовом [PERSON], яка є відповідачем за первісним позовом, при цьому факт помилки повинен знаходиться у безпосередньому звязку з волевиявленням сторони при вчиненні правочину, проте в судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник не довела наявність при укладенні між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] 15 квітня 2013 року спірного договору поруки №031/13-П а.с.10), помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Більш того, відповідач [PERSON] і в письмових пояснення на первісний позов (а.с.179-181), і в зустрічному позові (а.с.184-186) як підставу визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає лише про те, що вона не памятає, щоб підписувала договір поруки, та посилається на ст.213 ЦК України, положеннями якої передбачено тлумачення правочину, але не передбачено підстави визнання правочину недійсним. В той же час, в чому помилялась при укладені спірного договору поруки взагалі не зазначає, як не зазначає і обставини, які мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї сторін має бути досягнуто згоди, а не досягнення сторонами в належній формі згоди щодо таких умов свідчить про те, що договір не є укладеним, в той час як згідно ч.1 ст.215 ЦК України недійсним може бути визнано лише укладений договір. Згідно змісту зустрічного позову (а.с.184-186) позивачем [PERSON] не оспорювалась наявність її підписів в тексті укладеного між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] 15 квітня 2013 року спірного договору поруки №031/13-П (а.с.10), а вказане свідчить про те, що сторони в належній (письмовій) формі досягли згоди щодо всіх умов договору, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Таким чином, оскільки судом в судовому засіданні встановлено, що сторони при укладені кредитного договору керувались волевиявленням саме укладення договору поруки, суд вважає, що вимоги про визнання спірного договору поруки недійсним з зазначених у зустрічній позовній заяві підстав є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню, так як при укладені договору волевиявлення учасників правочину було вільним і відповідав їх внутрішній волі, а зміст договору не суперечить вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; спірний договір поруки укладено у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, при цьому сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про відповідність укладеного між сторонами 15 квітня 2013 року спірного договору поруки №031/13-П вимогам ст.203 ЦК України. Крім цього, в звязку з задоволенням позову на користь позивача з відповідачів необхідно стягнути в рівних частках з кожного витрати по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved