Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-19 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому встановити нікчемність договору оренди землі від 24 жовтня 2006 року, укладеного між ФОП [PERSON] та Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області, зареєстрованого в Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 24.10.2006 за №040669300013 та скасувати дану реєстрацію посилаючись на те, що вона являється власником 20/100 частин в комплексі загальною площею 2415,10 кв.м за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 12 квітня 2016 року. Зазначений комплекс розміщений на земельній ділянці загальною площею 0,9632га кадастровий номер [NUMBER], 20/100 частинами якої користувалися [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі договорів оренди, укладених з Малоданилівською селищною радою 24.10.2006. Рішенням Малоданилівської селищної ради від 02.08.2016 передано позивачу в оренду терміном на 49 років зазначену спільну неподільну земельну ділянку для обслуговування виробничих приміщень, де 20/100 частин яких перебуває у її власності. 21.02.2017 рішенням Дергачівського районного суду Харківської області, залишеним без змін рішенням апеляційного суду Харківської області від 07.08.2017, крім розподілу судових витрат, указане вище рішення Малоданилівської селищної ради від 02.08.2016 визнано недійсним, оскільки спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту та належить до земель державної власності. Тому позивач, як співвласник комплексу, позбавлена можливості оформлення в установленому порядку права користування земельною ділянкою у зв'язку з тим, що вона є державною власністю та використовується ФОП [PERSON] на підставі нікчемного договору оренди. На підставі ч.ч.1,2 ст.228 ЦК України просить встановити нікчемність договору оренди землі, так як з 1992 року дана земельна ділянка перебуває у державній власності, а Малоданилівська селищна рада всупереч діючого законодавства, зловживаючи своїми правами незаконно нею заволоділа та передала у користування ФОП [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та про обставини справи пояснив, як зазначено вище. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Представник відповідача Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Представник третьої особи Харківська обласна державна адміністрація у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, згода на участь у справі до суду не надійшла. Відповідно до ч.3 ст.36 ЦПК України якщо від третьої особи не надійшло повідомлення про згоду на участь у справі, справа розглядається без неї. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про відмову у позові, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 24 жовтня 2006 року між Малоданилівською селищною радою Дергачівського району Харківської області та Ф-ОП [PERSON] укладено договір оренди спільної неподільної земельної ділянки загальною площею 0,9632га, на якій знаходяться виробничі приміщення за адресою: [ADDRESS], строком 49 років. Згідно з актом прийому-передачі земельної ділянки б/д Малоданилівська селищна рада передала Ф-ОП [PERSON] земельну ділянку за договором оренди. Вказаний договір оренди землі 24 жовтня 2006 року зареєстрований в Харківській регіональній філії ДП «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040669300013. Згідно договору дарування від 12.04.2016 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] подарували [PERSON] 20/100 частин в комплексі загальною площею 2415,10кв.м за адресою: [ADDRESS]. Вищевказаний комплекс, 20/100 частин якого відчужується за даним договором, розташований на земельній ділянці державного фонду загальною площею 0,9632га кадастровий номер [NUMBER], відповідна частина якої перебуває в користуванні Дарувальників на підставі договорів оренди. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 21 лютого 2017 року визнано недійсним рішення Малоданилівської селищної ради Дергачівського району Харківської області ХІІ сесії VII скликання від 02.08.2016 «Про врегулювання договірних відносин між Малоданилівською селищною радою та [PERSON].». Рішенням апеляційного суду Харківської області від 07.08.2017 зазначене вище рішення Дергачівського районного суду змінене в частині стягнення судових витрат. Згідно з положеннями статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу (частина 1 статті 215 ЦК України). Звертаючись до суду із даним позовом, [PERSON] зазначила, що договір оренди від 24 жовтня 2006 року є нікчемним в силу положень ч.ч. 1 та 2 ст. 228 ЦК України. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. На відміну від положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка передбачає, що правочин не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, тобто актам, які регламентують приватноправові відносини, при вчиненні правочину, який порушує публічний порядок, відбувається, перш за все, порушення вимог актів, що визначають окремі елементи публічного порядку та регулюють публічні відносини, таких як, зокрема, Конституція України, Кримінальний кодекс України, Кодекс України про адміністративні правопорушення. Крім того, пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України: 1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (ст. 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за ст. 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Матеріали справи не містять доказів того, що станом на момент розгляду справи вироком суду, постановленим у кримінальній справі, встановлена вина в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Частиною 3 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно постанови Харківського апеляційного господарського суду від 10.04.2014, залишеною без змін постановою Вищого Господарського Суду України від 06.08.2014, на яку мається посилання в рішенні Дергачівського районного суду Харківської області від 21.02.2017, встановлено, що рішенням ІІІ сесії V скликання Малоданилівської селищної ради від 16.06.2006 року надано в оренду, в т.ч. ФОП [PERSON] земельну ділянку площею 0,9632га забудованих земель для обслуговування виробничих приміщень терміном на 49 років. Крім того, встановлено наявність у Малоданилівської селищної ради необхідного обсягу цивільної дієздатності для розпорядження земельною ділянкою під час передачі в оренду земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER]. Суд зазначає, що рішення ІІІ сесії V скликання Малоданилівської селищної ради від 16.06.2006 року є чинним. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доказів нікчемності договору оренди від 24.10.2006, відповідно до вимог ст. 228 ЦК України суду не надано, отже, підстави для задоволення позову відсутні. Судовий збір відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України залишається за рахунок позивача. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: dismissed