Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач подала до суду вказану позовну заяву та просила визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений 10 травня 2012 року державним нотаріусом Першої Харківської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 5-1284. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй до 10 травня 2012 року на праві власності, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 грудня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Озеровою В.В. за реєстровим № 3075 належала однокімнатна квартира [ADDRESS]. У спірній квартирі на час укладення оспорюваного договору проживали та були зареєстровані позивач та її чоловік [PERSON]. [PERSON] помер [INFO]. Після смерті чоловіка, позивач залишилася проживати у квартирі і проживає у ній по цей час. Відповідач по справі є онукою позивача. У 2012 році відповідач запропонувала позивачу та її чоловіку укласти договір за яким вона поклала б на себе обов'язок здійснювати догляд за позивачем та її чоловіком пожиттєво, сплачувати комунальні платежі за квартиру, приносити продукти, купувати необхідні ліки, а за це після їх смерті отримала б квартиру. Оскільки позивач та її чоловік довіряли відповідачу, бо фактично її виростили і виховали, погодилися на її пропозицію так як розуміли, що їм вкрай необхідна допомога рідної людини, як за станом здоров'я так і за віком. При цьому позивач вважала, що відповідач буде її утримувати і тільки після її смерті отримає спірну квартиру. 10 травня 2012 року був укладений договір дарування квартири. В день підписання договору позивач не розуміла суті цього договору і вважала, що після підписання договору отримає від відповідача довічне утримання. З текстом договору позивач не знайомилася, оскільки не має ніякої освіти, є неписьменною особою, володіє лише розмовною російською мовою, незадовго до укладення договору перенесла операцію на очах, після операції погано бачить і не може читати. Договір був укладений через помилку, бо позивач вважала, що підписує договір довічного утримання, помилялася відносно природи договору, помилялася відносно прав і обов'язків сторін. Після підписання договору нічого не змінилося ні для позивача, ні для її чоловіка. Весь час з 10 травня 2012 року вони жили виключно на свої пенсії. Відповідачка являлася раз на місяць, брала гроші для сплати комунальних платежів і зникала до наступного місяця. Тільки тепер позивач зрозуміла, що договір повинен був називатися договором довічного утримання. Якби розуміла сутність договору дарування, а саме, що вона повинна після підписання документу у нотаріальній конторі передати свою квартиру, а сама у 77 років стати особою без місця проживання, ніколи б на це не погодилася. Позивач зареєстрована і продовжує проживати у своїй квартирі. Цей факт свідчить, що умова договору дарування про передачу дару згідно до ст. 717 ЦК України не виконувалася. Після укладення договору нічого не змінилося відносно предмета договору - квартири, відповідачка проживає за місцем своєї реєстрації в квартирі [ADDRESS], а позивач в спірній квартирі. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач також, крім обставин викладених в позові, під час судового розгляду зазначила, що про те який саме договір вона підписала 10 травня 2012 року довідалася лише на прикінці грудня 2014 року. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував посилаючись на підстави викладені у письмових запереченнях проти позову. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому порядку, про причини неявки суду не повідомила, клопотань про перенесення розгляду справи не надавала. Суд вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. До укладення договору дарування від 10 травня 2012 року, квартира [ADDRESS] належала позивачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 12 грудня 2001 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Озеровою В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 3075 та договору про розірвання договору дарування, посвідченого 03 вересня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Д.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 603. Право власності на квартиру було зареєстровано КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 17 вересня 2007 року. 10 травня 2012 року позивач з відповідачем, уклали у державного нотаріуса Першої Харківського державної нотаріальної контори Грошевої О.Ю. договір дарування зареєстрований у реєстрі за № 5-1284. При цьому позивач вважала, що укладає договір довічного утримання. Допитані під час судового розгляду свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили ту обставини, що позивач не має ніякої освіти, не пише, не читає та взагалі не розуміє українську мову та те, що незадовго до укладення оспорюваного правочину перенесла операцію на очах. Також свідки підтвердили, що про те який насправді позивач уклала з відповідачем договір вона випадково дізналася наприкінці грудня 2014 року, до цього часу позивач розповідала всім, що уклала з онукою договір довічного утримання, за яким остання зобов'язувалася пожиттєво забезпечувати її доглядом та утриманням, а вона в свою чергу залишить їй після смерті квартиру. Таким чином, під час судового розгляду встановлено, що позивач в силу похилого віку, стану здоров'я та неграмотності при вчиненні оспорюваного правочину помилялася щодо природи договору дарування, прав та обов'язків сторін, оскільки іншого житла вона не має, а передавши безоплатно у власність квартиру відповідачу фактично позбавила себе житла, тобто вказана помилка має істотне значення для позивача. Крім того, позивач укладаючи договір мала на меті те, що відповідач буде за нею довічно доглядати, забезпечувати продуктами харчування та житлом. Судом достовірно встановлено, що у зв'язку із вчиненням договору дарування, очевидним є факт порушення прав позивача, оскільки вона позбавлена єдиного житла і в залежності від волевиявлення відповідача може стати безхатченком. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. З роз'яснень, які викладені в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Під час розгляду справи встановлено факт відсутності волевиявлення позивача під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом. Позивач як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача лише за умови довічного утримання і, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем. На підставі наведеного позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Outcome: approved