Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у квітні 2013 року звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом про стягнення заборгованості, в якому просив: стягнути з [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість за кредитним договором № 5413-CRED від 15.02.2006 року у розмірі 9\~782 доларів США 39 центів, що відповідно до повідомлення НБУ складає 78\~194 грн. 36 коп.; стягнути солідарно з ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», [PERSON], [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 10\~000 грн. 00 коп., стягнути зі [PERSON], [PERSON] витрати на юридичну допомогу у розмірі 3 200 грн. 00 коп. та судовий збір. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № 237602-CRED від 08.07.2008 року у розмірі 9\~782 доларів США 39 центів, що відповідно до повідомлення НБУ складає 78\~194 грн. 36 коп. Стягнуто з ПАТ Акцент-Банк, [PERSON], [PERSON] солідарно на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 881 грн. 94 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2017 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08.07.2013 року скасовано і призначено справу для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2018 року цивільну справу за позовною заявою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості передано на розгляд до Комунарського районного суду м. Запоріжжя. Провадження у справі в частині позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» про стягнення заборгованості за договором поруки закрито. Роз'яснено позивачу, що розгляд цієї справи відноситься до компетенції господарського суду. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.03.2018 року цивільну справу за позовною заявою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості суддею Кулик В.Б. прийнято до свого провадження. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2018 року позовну заяву ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості прийнято до розгляду та призначено до розгляду у порядку спрощеного провадження у справі. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23 липня 2016 року залучено до участі у справі № 202/24926/18 правонаступника ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» АТ КБ «ПРИВАТБАНК». Позивач, в обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідно до договору №\~237602-CRED від 08.07.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 6\~000 доларів США 00 центів, зі сплатою за користування ним відсотків 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.02.2007 року. Проте, в порушення умов договору відповідач [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконав, що стало підставою для звернення до суду. Вимоги до відповідача [PERSON], що випливають зі згаданого договору, були забезпечені шляхом укладання з відповідачем ПАТ А-Банк договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, договором поруки з [PERSON], у звязку з чим вони є солідарними відповідачами за предявленим до стягнення боргом. ПАТ «Акцент-Банк» надав відзив, в якому просив розглядати справу за відсутності його представника, оскільки ПАТ «Акцент-Банк» більше не є стороною по справі. Свій відзив ПАТ «Акцент-Банк» мотивує тим, що є юридичною особою, тому даний позов в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» не підлягає розгляду в судах загальної юрисдикції, оскільки їм не підсудний; Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2018 року провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» закрито. [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в якому просила в задоволенні позову відмовити. Свій відзив на позовну заяву відповідач обґрунтовує тим, що договором поруки № 5413 від 15.02.2006 року передбачено збільшення строку позовної давності, але строк дії поруки не встановлений, отже, підлягає застосування строк дії поруки встановлений законом шість місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 5.6. договору кредиту № 5413-CRED від 15.02.2006 року сторонами був погоджений строк позовної давності у 5 років. Виходячи з п. 1.4. договору кредиту № 5413-CRED від 15.02.2006 року, строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 15.02.2007 року. За таких обставин у банку виникло право предявити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобовязання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 16.02.2007\~року і\~протягом наступних\~шести місяців. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом лише 29.04.2013 року, тобто зі спливом 6 років від дня настання строку виконання основного зобов'язання. В ході судового розгляду справи представник позивача подавав додаткові пояснення до позову та відповідь на відзив відповідача [PERSON], а також заяву, в якій просив слухати справу без його участі; позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. В ході судового розгляду справи [PERSON] подала заперечення на відповідь на відзив та заяву про застосування позовної давності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена судом своєчасно та належним чином. Свої інтереси довірила представляти [PERSON], який надав заяву про розгляд справи без його участі та участі [PERSON], проти задоволення позову заперечує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання у справі не з'явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази, вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору № 237602-CRED від 08.07.2008 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 6\~000 доларів США 00 центів, зі сплатою за користування ним відсотків 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.02.2007 року. У звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов договору № 237602-CRED від 08.07.2008 року заборгованість за ним станом на 14.03.2013 року склала 11\~033 доларів США 95 центів, в тому числі 2\~665 доларів США 25 центів заборгованість за кредитом; 8\~368 доларів США 70 центів заборгованість по процентам за користування кредитом. Зобовязання позичальника, що випливали з договору № 237602-CRED від 08.07.2008 року, були забезпечені шляхом укладання з відповідачами ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» договору поруки № 167 від 20.10.2010 року, договором поруки з [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до п. 1.4. договору кредиту № 5413-CRED від 15.02.2006 року строк повного погашення кредиту 15.02.2007 року в порядку та строки, встановлені графіком погашення кредиту додаток № 1 до цього договору. Як вбачається з додатку № 1 до кредитного договору № 5413-CRED від 15.02.2006 року сума кредиту та проценти за користування кредитом повинні бути сплачені щомісячно, а остаточне погашення кредиту та сплату процентів позичальник робить 15.02.2007 року. Відповідно до п. 10. договору поруки № 5413 від 15.02.2006 року цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Як роз'яснив Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями та годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (абз. 4 п. 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»). Відповідно до правової позиції Верховного Суду України непредявлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обовязку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобовязанням (постанова від 14.09.2016 року по справі № 6-1451цс16). Таким чином, порука за договором поруки № 5413 від 15.02.2006 року, який укладений між позивачем та [PERSON] є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому є підстави для відмови в позові щодо неї у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Посилання позивача у Додаткових поясненнях до позову, що договором поруки погоджений строк дії поруки у 5 років, а також що цей строк необхідно відраховувати з 27.04.2010 року, з моменту направлення вимоги поручителю, є необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України право кредитора звернутися з вимогою до поручителя виникає від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Оскільки у кредитному договорі строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 15.02.2007 року, то саме з цієї дати обраховується строк звернення кредитора (в даному випадку позивача) до поручителя. При цьому, відповідно до правової позиції Верховного Суду України виходячи з тотожної природи зобовязань, які регулюються реченнями першим і третім частини четвертої статті 559 ЦК України та реченням другим частини четвертої цієї статті, правову конструкцію частини четвертої статті 559 ЦК України, викладену в одному абзаці, ототожнює правову природу усіх зобовязань, преклюзивність строку дії договору поруки, необхідно дійти висновку, що такою вимогою може бути лише позов, заявлений кредитором до поручителя в судовому порядку, оскільки пред'явлення іншої вимоги суперечить правовій природі поруки як строкового зобовязання (Постанова Верховного Суду України від 17.09.2014 року по справі № 6-170цс13). Аналогічну правову позицію висловив й Верховний Суд у постанові від 21.03.2018 року по справі № 591/3348/17. Позивач звернувся до суду з позовом лише 29.04.2013 року, тобто зі спливом 6 років від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 12 договору поруки № 5413 від 15.02.2006 року строк, в межах якого вони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого порушеного права або законного інтересу за цим договором, встановлюється у 5 років. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа не звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. А згідно з ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Тобто, в даному випадку, договором поруки № 5413 від 15.02.2006 року передбачено збільшення строку позовної давності, а не встановлений строк дії поруки. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України якщо порука припинилася (у тому числі й на підставі непредявлення кредитором відповідної вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання), інститут позовної давності застосовано бути не може, тому що право кредитора на предявлення вимоги до поручителя та обовязок поручителя відповідати перед кредитором за порушене позичальником зобовязання припинилися (постанова Верховного Суду України (постанова від 14.09.2016 року по справі № 6-1451цс16). За таких обставин, порука за договором поруки № 5413 від 15.02.2006 року, який укладений між позивачем та [PERSON] є припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому є підстави для відмови в позові щодо неї у звязку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Крім цього, відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. А згідно з ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до п. 5.6. договору кредиту № 5413-CRED від 15.02.2006 року сторонами був погоджений строк позовної давності у 5 років. В той же час, в п. 1.4. договору кредиту № 5413-CRED від 15.02.2006 року строк виконання основного зобовязання чітко визначений строк повного погашення кредиту є 15.02.2007 року. Однак, як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом лише 29.04.2013 року, тобто зі спливом 6 років від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч. 1 ст. 19ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 20 ГПК України, господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у звязку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобовязання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи підприємці. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» є юридичною особою, тому даний позов в частині стягнення з ПАТ «Акцент-Банк» не підлягає розгляду в судах загальної юрисдикції, оскільки їм не підсудний. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2018 року провадження по справі в частині позовних вимог до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК» закрито. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позов АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ПАТ «АКЦЕНТ-БАНК», [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed