Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Дніпропетровського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з указаним позовом, зазначаючи, що 23 грудня 2005 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Інгулецьке відділення № 7857 (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) було укладено кредитний договір № 2176 (надалі - Договір) про надання Відповідачу з урахуванням його платоспроможності кредиту на споживчі потреби в сумі 200000 гривень 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19 % річних. Відповідно до п.1.2 Кредитного договору Відповідачу кредит наданий на 36 місяців зі строком остаточного повернення не пізніше 23 грудня 2008 року на споживчі потреби. Відповідно до позовної заяви Банку зазначено, що 28 грудня 2005 року між Позивачем та Відповідачем укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, згідно з якою пункт 1.6 Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитним договором у визначеній сумі згідно п. 1.1 кредитного договору у повному обсязі в останній місяць дії кредитного договору, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань.» Посилаючись на викладене, банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 384 819 грн 18 коп. і судовий збір у сумі 3 441 грн 00 коп. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення з позовом про стягнення заборгованості за спірним кредитним договором. У договорі не визначено строк позовної давності, тому до вимог про стягнення боргу законом встановлена загальна позовна давність, яка відповідно до ст. 257 ЦК України становить 3 роки, а щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - спеціальна позовна давність згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України - тривалістю в 1 рік. Крім того, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] зазначив, що додаткова угода № 2 від 28 жовтня 2008 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, згідно з якою пункт 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Кредит надається на 60 (Шестьдесят) місяців зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 грудня 2010 року на споживчі потреби». - додаткова угода № 1 від 01 грудня 2008 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, якою пункт 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Кредит надається на 42 місяці зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 червня 2009 року на споживчі потреби». - додаткова угода № 2 від 23 червня 2009 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, якою пункт 1.2. Кредитного договору викласти в наступній редакції: «Кредит надається на 4 роки зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 грудня 2009 року на споживчі потреби», а пункт 1.6. Кредитного договору також викладено в новій редакції: «Погашення Кредиту здійснюється одноразово шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останнє погашення здійснюється Позичальником не пізніше 23 грудня 2009 року». Таким чином, останньою чинною Додатковою угодою № 2 від 23 червня 2009 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року було встановлено остаточний термін погашення кредиту Позичальником не пізніше 23 грудня 2009 року Спірним Кредитним договором в п. 6.7 встановлена позовна давність щодо всіх грошових зобов'язань позичальника тривалістю у 3 роки. При цьому, виходячи з остаточного строку погашення кредиту 23.12.2009 р. і строку звернення з позовом, датованим 01.07.2013 р., тобто за межами трирічного строку з моменту коли позивач довідався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дослідивши матеріали справи, давши відповідну правову оцінку зібраним у матеріалах справи доказам, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Судом встановлено, 23 грудня 2005 року між відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в особі філії - Інгулецьке відділення № 7857 (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) було укладено кредитний договір № 2176 (надалі - Договір) про надання Відповідачу з урахуванням його платоспроможності кредиту на споживчі потреби в сумі 200000 гривень 00 коп., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 19 % річних. 28 грудня 2005 року між Позивачем та Відповідачем укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, згідно з якою пункт 1.6 Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Позичальник зобов'язується погасити заборгованість за кредитним договором у визначеній сумі згідно п. 1.1 кредитного договору у повному обсязі в останній місяць дії кредитного договору, шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань.» Тобто погашення кредиту мало статися не пізніше 23.12.2008 р. Проте після витребування судом оригіналів кредитної справи в них було виявлено ще три укладені між сторонами додаткові угоди до спірного Кредитного договору, а саме: - додаткова угода № 2 від 28 жовтня 2008 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, згідно з якою пункт 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Кредит надається на 60 (Шестьдесят) місяців зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 грудня 2010 року на споживчі потреби». - додаткова угода № 1 від 01 грудня 2008 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, якою пункт 1.2. Кредитного договору викладено в наступній редакції: «Кредит надається на 42 місяці зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 червня 2009 року на споживчі потреби». - додаткова угода № 2 від 23 червня 2009 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року, якою пункт 1.2. Кредитного договору викласти в наступній редакції: «Кредит надається на 4 роки зі строком остаточного повернення Кредиту не пізніше 23 грудня 2009 року на споживчі потреби», а пункт 1.6. Кредитного договору також викладено в новій редакції: «Погашення Кредиту здійснюється одноразово шляхом внесення готівки до каси Банку або шляхом безготівкових перерахувань. Останнє погашення здійснюється Позичальником не пізніше 23 грудня 2009 року». Таким чином, останньою чинною Додатковою угодою № 2 від 23 червня 2009 року до кредитного договору № 2176 від 23 грудня 2005 року було встановлено остаточний термін погашення кредиту Позичальником не пізніше 23 грудня 2009 року Спірним Кредитним договором в п. 6.7 встановлена позовна давність щодо всіх грошових зобов'язань позичальника тривалістю у 3 роки. Згідно із положеннями ст. ст. 525-527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Однак у порушення зазначених вимог закону [PERSON] своїх зобов'язань за цим кредитним договором не виконав, унаслідок чого у нього утворилась заборгованість станом на 09 жовтня 2013 року в розмірі 384 819 грн 18 коп. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 7 «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Із цим позовом до суду банк звернувся 09 жовтня 2013 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції, тобто з пропуском строку, передбаченого ст. 257 ЦК України. Представником відповідача [PERSON] - [PERSON] заявлено суду про застосування позовної давності і суд визнає ці доводи обґрунтованими, оскільки згідно із ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, виходячи з остаточного строку погашення кредиту 23.12.2009 р. і строку звернення з позовом, датованим 01.07.2013 р., тобто за межами трирічного строку з моменту коли позивач довідався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла (повинна була) довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно з ч.3, 4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім того, як вбачається з матеріалів цивільной справи, 15.08.2013 р. Відповідач заявив про застосування строку позовної давності Маньківському районному суду Черкаської області і робить це повторно даному складу суду. Таким чином, строк позовної давності, передбачений ст.ст. 257, 258 ЦК України, підлягає врахуванню судом, а його пропуск є підставою для відмови в позові. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом позовної давності. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed