overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги, посилаючись на такі докази: з відповідачкою перебуває у шлюбі з 24.02.2001 року. Від шлюбу мають неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] Основною причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя подружжя не склалося, сторони виявилися людьми з різними характерами та різними поглядами на життя, через що не можуть порозумітися, втратили почуття любові, поваги та довіри один до одного. У зв`язку з цим у жовтні 2015 року припинив з відповідачкою шлюбні стосунки і перестав вести спільне господарство та мешкають окремо один від одного. Позивач в судове засідання не з`явився проте надав суду заяву про розгляд заяви у його відсутність, на задоволенні позову наполягає. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнає. Враховуючи, що обидві сторони до суду не прибули, суд відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України вважає за доцільне ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів без участі сторін та без фіксації процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, встановив такі обставини та відповідні до них правовідносини: сторони перебувають у шлюбі з 24 лютого 2001 року (а.с.6). В шлюбі мають неповнолітніх синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.7,8). Основною причиною розірвання шлюбу є те, що сімейне життя подружжя не склалося, сторони виявилися людьми з різними характерами та різними поглядами на життя, через що не можуть порозумітися, втратили почуття любові, поваги та довіри один до одного. У зв`язку з цим у жовтні 2015 року припинив з відповідачкою шлюбні стосунки і перестав вести спільне господарство та мешкають окремо один від одного. Наданий судом місячний строк на примирення позитивних результатів не дав. Позивач на примирення не йде і відновлювати стосунки не має наміру, оскільки це суперечить його інтересам. Суд приходить до висновку, що сім'я розпалась остаточно, зберегти її не видається можливим, тому шлюб потрібно розірвати. На підставі зазначеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач просить суд задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої дитини - дочки [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на місяць, до досягнення дитиною повноліття. Позовну заяву обґрунтовує тим, що відповідач ухиляється від добровільного утримання дитини. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином за адресою, вказаною в позовній заяві. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 грудня 1995 року по 11 січня 2001 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.4 - 6). Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Відповідно до ст. 181, ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

Позивач просить суд збільшити розмір стягнутих рішенням Ширяївського районного суду Одеської області від 26 жовтня 2000 року аліменти на утримання їх неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], з V* відсотків всіх видів його заробітку до 1/3 відсотка всіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач підтримала свої вимоги. Відповідач позовні вимоги не визнав, пояснив, що не має змоги сплачувати аліменти в більшому розмірі так як має іншу сімю, доглядає хвору матір, згоден платити в такому ж розмірі як і раніше. Позовні вимоги підтверджуються: рішенням Ширяївського районного суду від 26 жовтня 2000 року, свідоцтвом про народження дитини. Заперечення відповідача підтверджуються: довідкою Фрунзівської ЦРЛ, довідками Затишанської селищної ради Одеської області, довідкою про доходи, довідками про заробітну плату та інші доходи. Правовідносини сторін регулюються законодавством про сімю. Згідно до Закону України від 22 вересня 2005 року «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо збільшення розміру аліментів на дітей», мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 192 Сімейного кодексу України, позов слід задовольнити частково.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивач просить суд зменшити йому розмір аліментів, які стягуються з нього на користь відповідачки на утримання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], згідно заочного рішення Житомирського районного суду від 10.09.2012 року, а саме з 1600 грн. до 600 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що суд ухвалюючи наведене рішення, не з'ясував обставини щодо можливості сплачувати ним аліменти у сумі 1600 грн. Крім того, позивач вказує про те, що з 28 серпня 2013 року змінився його матеріальний стан, оскільки він працевлаштувався та отримує незначний розмір заробітної плати, який набагато менший за присуджений розмір аліментів. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з тих же підстав. Відповідачка та її представник позов не визнали, оскільки витрати на утримання малолітніх дітей становлять більше ніж 1600 грн., а також, у зв'язку із тим, що відсутні обставини, які можуть вплинути на зменшення розміру аліментів. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Водночас, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, письмових доказів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Поряд з цим, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що в даний час змінилися обставини, які впливають на розмір стягуваних з нього аліментів. В свою чергу, довідка ТОВ «ДПЗКУ-МТС» від 20.11.2013 року не може бути доказом на підтвердження того, що змінилися вказані обставини, оскільки в момент ухвалення Житомирським районним судом заочного рішення про стягнення з позивача аліментів, останній ніде не працював та погоджувався з розміром аліментів в сумі 1600 грн., так як не оскаржував наведене рішення. Отже, з моменту працевлаштування позивача, тобто з 28.08.2013 року матеріальне становище останнього не погіршилось, а навпаки покращилось, так як позивач став отримувати заробітну плату, яку до цього часу взагалі не отримував. Таким чином, суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення даного позову.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач просить суд зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього за рішенням Житомирського районного суду від 01 березня 2006 року на користь відповідачки, з 3/7 частин на ? частину усіх видів його заробітку на утримання сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що не має можливості сплачувати аліменти в розмірі 3/7 частин від доходу, оскільки на його утриманні перебуває тяжко хворий батько, а також у зв'язку із тим, що він створив нову сім'ю з [PERSON], з якою проживає спільно без шлюбу, у них народився син [PERSON], [INFO], який також потребує матеріальної допомоги. В судове засідання сторони не з'явились, проте звернулися до суду з заявами, в яких просять справу розглянути без їх участі, позивач позов підтримує, а відповідачка визнає. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що за рішенням Житомирського районного суду від 01 березня 2006 року з позивача на користь відповідачки на утримання [PERSON], [INFO], стягуються аліменти в розмірі 3/7 частини від усіх видів його доходів щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 09.02.2006 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 3). Також судом встановлено, що на утриманні позивача перебуває тяжко хворий батько [PERSON], [INFO], та малолітній [PERSON], [INFO] Вказані факти підтверджуються довідкою виконкому Левківської сільської ради №2673 від 23.12.2013 року, випискою із медичної карти на [PERSON] та свідоцтвом про народження [PERSON] (а.с. 4, 5, 11). Встановленим фактам відповідають сімейні правовідносини. У відповідності до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, наявність того факту, що на утриманні позивача, крім неповнолітнього сина [PERSON] перебувають ще його хворий батько та малолітній [PERSON], у зв'язку із чим він не може сплачувати аліменти в розмірі 3/7 частин від його доходу, є підставою для повного задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

Позивач просить суд зняти арешт з садового будинку [ADDRESS], який накладено постановою відділу ДВС серії АА №650113 від 27.10.2004 року, а також виключити вказаний садовий будинок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження. Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві власності належить наведений дачний будинок, однак оскаржуваний арешт, який є безпідставним, перешкоджає у володінні цим будинком. В судове засідання сторони не з'явились, проте звернулися до суду з заявами, в яких просять справу розглянути без їх участі, позивач позов підтримує. Третя особа [PERSON] до суду також не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, причини неявки до суду не повідомив, тому суд розглянув справу без його участі, оскільки в справі достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачем на садовий будинок [ADDRESS], накладено оскаржуваний арешт, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №29594290 від 17.11.2014 року (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.11.2014 року позивач являється власником наведеного садового будинку (а.с. 7). Також судом встановлено, що виконавче провадження, яке стало підставою для оскаржуваного арешту, про стягнення з [PERSON] заборгованості, повернуто стягувачу без виконання. Даний факт підтверджується листом відділу ДВС №6795 від 15.12.2014 року (а.с. 4). Таким чином, між сторонами діють правовідносини, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». У відповідності до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, у зв'язку із тим, що оскаржуваний арешт перешкоджає позивачу у володінні належним йому на праві власності садовим будинком, суд дійшов висновку, що є підстави для повного задоволення позову.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

позивач просить суд зобов'язати [PERSON] спростувати перед ним та його товаришем [PERSON] поширені нею недостовірні відомості про те, що він має заборгованість по сплаті аліментів, а також те, що його позбавили права керувати транспортним засобом, обґрунтовуючи свій позов наступним. 15 березня 2018 року він, [PERSON], приймав участь в судовому засіданні в Кагарлицькому районному суді Київської області по справі № 368/135/18 за позовом [PERSON] до нього, про відшкодування додаткових витрат на дитину. Після вказаного судового засідання, приблизно о 12 годині 00 хвилин, він, зі своїм товаришем [PERSON], намагався сісти у свій автомобіль марки «Тойота», д.н. [NUMBER]. В цей час до нього підійшов працівник поліції і попросив його пред'явити свої документа, а також документи на автомобіль. На його запитання в чому справа і що стало причиною пред'явлення документів, працівник поліції повідомив його, що [PERSON] зателефонувала в поліцію і повідомила про те, що його було позбавлено права керувати транспортним засобом, однак незважаючи на заборону, він ним керує. Також, [PERSON] повідомила про те, що він має заборгованість по сплаті аліментів. Він повідомив працівника поліції про те, що це не правда, що його ніхто не позбавляв права керувати транспортним засобом, а також в нього відсутня заборгованість по сплаті аліментів. Однак, працівник поліції заборонив йому сідати у свій автомобіль і сказав, що у них є документ, який свідчить про те, що його було позбавлено керувати транспортний засіб. Він попросив його пред'явити такий документ. В цей час працівник поліції звернувся до [PERSON] з проханням надати такий документ. Однак, ні [PERSON], ні працівник поліції не надали жодного документу, який би підтверджував факт позбавлення його права керувати транспортним засобом. Після чого він сів в автомобіль і поїхав в напрямку міста Обухів. Під час цього прикрого інциденту він пережив нервове потрясіння. В нього піднявся тиск, розболілася голова. Такий стан в нього продовжувався ще три дні (до 19.03.2018 р.). Оскільки в нього з його знайомим давні дружні та ділові відносини, йому пришилося пояснювати йому про те, що це все неправда і наклеп. Згідно статті 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканими. Згідно ч. 3 ст. 297 ЦК, фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка її поширила.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач просить суд зобов'язати відділ ДВС звільнити з-під арешту автомобіль Opel Omega, державний номер [NUMBER], накладеного постановами цього ж відділу ДВС від 11.06.2010 року, 24.11.2010 року, 13.12.2010 року, 19.01.2012 року, 04.10.2012 року. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Житомирського районного суду від 15.11.2013 року за ним визнано право власності на вказаний автомобіль, однак оскаржувані арешти є перешкодою у володінні цим автомобілем. В судовому засіданні позивач позов підтримав з тих же підстав, та пояснив, що він є власником вказаного автомобіля, який перебуває за місцем його проживання, однак вказані арешти порушують його права, як власника. Інші учасники судового процесу до суду не з'явились, проте звернулися до суду з заявами, в яких просять розглянути справу без їх участі, третя особа [PERSON] позов підтримує, а представники відділу ДВС та ПАТ КБ «ПриватБанк» покладаються на розсуд суду. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на автомобіль Opel Omega, 1997 року випуску, державний номер [NUMBER], шасі [NUMBER], відповідачем накладено оскаржувані арешти, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження ВП №22799295 від 24.11.2010 року та витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна на запит орган державної влади №42690137 від 28.11.2013 року (а.с. 13-19). Також судом встановлено, що рішенням Житомирського районного суду від 15 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на вказаний автомобіль (а.с. 7-9). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Таким чином, між сторонами діють правовідносини, які врегульовані Законом України «Про виконавче провадження». У відповідності до ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, на підставі вищевикладеного, враховуючи те, що оскаржувані арешти відповідача перешкоджають позивачу у володінні наведеним автомобілем, що належить йому на праві власності, суд вважає, що позов є обґрунтованим, а тому підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-01 00:00:00

позивач просить суд зобовязати відповідача звільнити самовільно зайняту земельну ділянку площею 0,0055 га, шляхом знесення за власний рахунок самовільно збудованої на цій земельній ділянці будівлі дачного будинку загальною площею 55 м.кв., що розташована на території ССВК «Лісовик» в урочищі Гурби на території Майданської сільської ради Дубенського району Рівненської області. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач [PERSON] всупереч діючого законодавства допустив самовільне будівництво, а тому за власний рахунок повинен знести дачний будинок загальною площею 55 м.кв. У судовому засіданні прокурор настоює на заявлених вимогах. Представник Рівненської ОДА підтримував позовні вимоги. Представник ССВК «Лісовик» вважає, що позов до задоволення не підлягає, оскільки, [PERSON] не будував вказаний будинок. Відповідач [PERSON] та його представник вважають, що позов безпідставний і задоволенню не підлягає. Заслухавши пояснення сторін, пояснення свідка, вивчивши матеріали справи, суд приходить до слідуючого. Судом встановлено, що 11.05.2012 року між [PERSON] та Дубенською РДА, на підставі розпорядження голови Рівненської ОДА, було укладено договір на довгострокове тимчасове користування лісами та позивачу було виділено лісову ділянку загальною площею 1 га у кварталі 58 (а.с.9-13). Як вказує позивач, в порушення ст.20 ЛК України, [PERSON] звів капітальну будівлю дачний будиночок загальною площею 55 м.кв.. Судом перевірені доводи позивача та вони не знайшли свого підтвердження доказами. Як пояснив [PERSON], представник ССВК «Лісовик», на ділянці, яка виділялась відповідачу, вже знаходилась будівля капітального типу, площею 55 м.кв. [PERSON] тільки окультурив вказану будівлю, зробивши її придатною для відпочинку. Фундамент будинку, його стіни були збудовані до семидесятих років ХХ століття, що обєктивно підтверджується довідкою Майданської сільської ради Дубенського району № 509 від 26.12.2014 року (а.с.71), показами свідка [PERSON] директора КП «Архітектор». Зборами ССВК «Лісовик» від 12.05.2015 року дозволено [PERSON] провести окультурення спірної будівлі дачного будиночка без набуття права власності на неї (а.с.141). Ст. 376 ЦК України передбачено право власника земельної ділянки вимагати від особи, яка здійснила самовільне будівництво, знесення самовільно збудованого цією особою або за її рахунок. Враховуючи досліджені докази, суд не може зобовязати відповідача зносити стіни , фундамент дачного будиночку, які він не будував.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

Позивач просить суд зобовязати відповідачку виконувати рішення органу опіки та піклування, яким позивачу визначений порядок побачення з сином [PERSON]. В судовому засіданні позивач позов підтримав, а відповідачка позов визнали повністю, не заперечувала проти його задоволення. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить законові та не порушує прав, свободи і інтереси інших осіб. Крім того, в судовому засіданні відповідачці були розяснені наслідки визнання нею позову. Таким чином,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивач просить суд поділити автомобіль Geely MK2 держаний номер [NUMBER] та ? частину квартири [ADDRESS], що належить йому і відповідачці, як подружжю, на праві спільної сумісної власності. В зв'язку з цим позивач просить суд визнати за ним право власності на вказаний автомобіль в цілому і визнати за ним право власності на 1/6 частину вказаної квартири, залишивши 1/3 частини квартири відповідачці. Відповідачка [PERSON] позовні вимоги визнала, не заперечує передати автомобіль в цілому позивачу [PERSON], а долю останнього в праві власності на квартиру зменшити з ? частини до 1/6 частини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі з 27.01.1996 року по 24.10.2014 року (а.с.5). За час шлюбу на спільні кошти подружжя вони придбали 24.03.2000 року квартиру [ADDRESS], яку оформили на відповідачку по справі (а.с.6). 28.04.2005 року ? частина вказаної квартири була подарована відповідачкою сину [PERSON], 1996 року народження, зі згоди позивача (а.с.7,8). Крім того, 02.04.2011 року за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль Geely MK2 держаний номер [NUMBER], право власності на який зареєстрували за відповідачкою (а.с.11-17). Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст.ст.69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Частка майна дружини може бути збільшена , якщо з нею проживають діти. Приймаючи до уваги викладене, що сторони по справі дійшли до домовленості відносно поділу їх майна, а саме автомобіля Geely MK2 держаний номер [NUMBER] та ? частини квартири [ADDRESS], суд задовольняє позовні вимоги і виділяє позивачу автомобіль Geely MK2 держаний номер [NUMBER], визнаючи за ним право власності в цілому на вказаний автомобіль, та визнає за позивачем право власності на 1/6 частину вказаної квартири, залишивши 1/3 частини квартири відповідачці.

Outcome: approved