Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-22 00:00:00

Позивач просить постановити рішення про виселення відповідачів з житлового будинку по [ADDRESS] з передбачених ст.ст.316-319, 391 ЦК України, ст.150 ЖК УРСР підстав. Свої вимоги обґрунтував тим, що зазначений будинок належить йому на праві приватної власності в порядку спадкування після смерті у 2009 році його матері [PERSON] . За згодою позивача у 2010 році відповідачі вселились в будинок під умовою укладення в майбутньому договору купівлі-продажу будинку. Частину узгодженої суми відповідач сплатив, однак на час звернення до суду з вини відповідача договір купівлі-продажу будинку не укладений, а решту суми відповідачі не доплачують. Неодноразові просьби виселитись з будинку відповідачі ігнорують, продовжують ним користуватись без відповідних правових підстав. Такими діями відповідачі порушують право власності, а в позасудовому порядку спір вирішити неможливо. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали. Позивач пояснив, що з відповідачами було узгоджено купівлю ними будинку за 5000 доларів США, з яких отримав 2600 доларів США. Решту коштів відповідачі не платять і виселятись не бажають. Відповідачі позов не визнали повністю і пояснили, що дійсно попередньо домовились про купівлю будинку за 5000 доларів США. Частину з них заплатив, в тому числі для оформлення за позивачем права власності на будинок. У 2014 році позивач став вимагати решту коштів, на що йому відмовили, наполягаючи на оформлені переходу до них права власності у встановленому порядку, а сам позивач на той час свої права ще не зареєстрував. За умови повернення сплачених ними коштів погоджуються звільнити будинок, однак позивач цих коштів не вертає. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. Згідно з витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності позивачу [PERSON] . Реєстрація права власності проведена 01 лютого 2016 року на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12 травня 2015 року. Таке Свідоцтво видане приватним нотаріусом Любомльського нотаріального округу Семенюк Н.В. на будинок [ADDRESS] як спадщину, спадкоємцем якої після смерті [INFO] [PERSON] є позивач [PERSON] . З довідки відділу ЦНАП Вишнівської сільської ради Любомльського району від 23 квітня 2020 року № 286 вбачається, що відповідачі проживають у вказаному будинку з 2010 року без реєстрації місця проживання. Згідно з інформацією Вишнівської сільської ради Любомльського району від 12 червня 2020 року [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , [PERSON] на території громади не зареєстрована. Згідно із ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 2 ст.331 ЦК України встановлено, що якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У частині 5 ст.1268 ЦК України визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Таким чином, по справі встановлено, що між сторонами була умовою їх вселення в спірний будинок було придбання відповідачами цього будинку в майбутньому. Однак вважати таку умову попереднім договором купівлі-продажу підстави відсутні, оскільки не дотримано законодавчі приписи щодо письмової форми і нотаріального посвідчення такого договору, з однієї сторони, а з іншої - позивач на той момент хоча і був законним володільцем будинку, однак право власності на таке нерухоме майно за ним зареєстроване не було. Частиною 1 ст.401 ЦК України встановлено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч.2 ст.403 ЦК України сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Згідно із ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зважаючи на встановлені фактичні обставини, відповідні їм правовідносини і наведені положення чинного законодавства, суд дійшов висновку, що відповідачі вселились в належний позивачу будинку за його згодою, тим самим набули право користування житлом. При цьому строк майнового сервітуту був визначений подією - укладанням договору купівлі-продажу будинку. З 2016 року позивач є зареєстрованим власником будинку, відтак має право користуватись і розпоряджатись ним на власний розсуд. Договір купівлі-продажу на цей час не укладено, тому законних підстав для проживання в буднику відповідачі не мають, в добровільному порядку виселятись не бажають. Суд також бере до уваги пояснення відповідачів про їх згоду на виселення за умови повернення позивачем переданої йому суми готівкових коштів, з приводу чого відповідач [PERSON] звертався у суд з окремим позовом до [PERSON] . З огляду на викладені висновки суд вважає заявлені позивачем вимоги доведеними, обґрунтованими і законними, через що позов підлягає повному задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідачів у рівних частках.

Outcome: approved