Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що: -1 вересня 2012 року вона прийнята на роботу на посаду викладача економічних дисциплін Закарпатського базового державного медичного коледжу /далі ЗБДМК/; -до 18 вересня 2015 року вона працювала в ЗБДМК, викладаючи економічні дисципліни та іноземну мову; -за час роботи ніяких зауважень з боку керівництва ЗБДМК до неї не було, трудова дисципліна нею не порушувалась; -18 вересня 2015 року наказом директора ЗБДМК №242 її було звільнено з роботи; -в наказі вказана причина її звільнення: «порушення вимог ст.54 ЗУ «Про освіту» (прийнята на роботу без відповідної освіти ст.7 КЗпП України»); -при її звільненні відповідачем були грубо порушені норми трудового законодавства та соціальні гарантії для багатодітних матерів, визначені чинним законодавством, звернулась з позовом до суду та просить: скасувати наказ ЗБДМК №242 від 18.09.2015 року «про звільнення з роботи [PERSON]В.»; поновити її на посаді викладача ЗБДМК; стягнути з відповідача на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу від моменту звільнення 18.09.2015 року до фактичного її поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення її на роботі і стягнення заробітної плати від 18.09.2015 року до фактичного її поновлення на роботі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити в його задоволенні та пояснила, що: -[PERSON] прийнято на посаду викладача ЗБДМК наказом №157 «Про прийняття на роботу» від 31 серпня 2012 року та встановлено педагогічне навантаження 351 година; -при цьому було порушено ст.54 Закону України «Про освіту», яка чітко визначає: «Педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обовязки. Педагогічну діяльність у навчальних закладах здійснюють педагогічні працівники…»; -у позивача [PERSON] відсутня педагогічна освіта; -на час прийняття на роботу позивач не мала жодного досвіду педагогічної діяльності згідно до записів у її трудовій книжці, також у позивача відсутня обовязкова для викладача професійна-практична та психо-педагогічна підготовка; -під час працевлаштування до ЗБДМК [PERSON] було надано копію документу про отримання освіти - диплом /спеціаліста/ Ужгородського державного інституту інформатики, економіки і права за спеціальністю «Облік і аудит», кваліфікація «економіст»; -освіта та кваліфікація, здобуті [PERSON], не дозволяє їй працювати викладачем у ВНЗ І-ІІ рівня акредитації, тобто позивача було прийнято на посаду викладача ЗБДМК з порушенням норм чинного законодавства та всупереч існуючим вимогам до посади викладача. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в його задоволенні та пояснив, що: -підставою для припинення трудового договору з позивачем стало порушення правил прийняття її на роботу; -згідно з п.2.2.5 Ліцензійних умов надання освітніх послуг у сфері вищої освіти, затверджених наказом Міністерства освіти і науки від 24 грудня 2003 року №847 /в редакції наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 29.11.2011 року №1377/: відповідність науково-педагогічної спеціальності викладача визначається його спеціальністю за дипломом про освіту, науковою спеціальністю, науковим ступенем, ученим званням або проходженням науково-педагогічного стажування чи підвищення кваліфікації з відповідної дисципліни; -за змістом п.4.1 Типового положення про атестацію педагогічних працівників, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 06.10.2010 року №930: викладачі вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації повинні мати повну вищу педагогічну освіту або іншу повну вищу освіту та пройти спеціальну педагогічну підготовку; -позивач жодної спеціальної педагогічної підготовки не пройшла, а відтак на момент прийняття на роботу не мала достатніх правових підстав для викладання. Суд, вислухавши думки представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступнє: Позивач [PERSON] прийнята на роботу до Закарпатського базового державного медичного коледжу на посаду викладача економічних дисциплін з 1 вересня 2012 року наказом №157 від 31 серпня 2012 року /а.с.7 т.1/. На час прийняття на роботу [PERSON] закінчила Ужгородський державний інститут інформатики, економіки і права за спеціальністю «Країнознавство», кваліфікація країнознавець, перекладач з іноземних мов /2002 р./, за спеціальністю «Облік і аудит», кваліфікація економіст /2003 р./ і має повну вищу освіту за вказаними спеціальностями /а.с.8-9 т.1/. З 25 вересня 2007 року до 21 травня 2010 року [PERSON] працювала на посаді провідного економіста Хустського відділення Ужгородської філії АКБ «Форум» /а.с.138-140 т.1/. З 1 вересня 2015 року [PERSON] навчається заочно на VI-му курсі Ужгородського Національного університету на факультеті «Іноземна філологія» /а.с.124 т.1/. Повідомленням від 26 червня 2015 року №6, підписаним директором ЗБДМК [PERSON], [PERSON] попереджено, що на виконання ст.49-2 КЗпП, у звязку з порушенням вимог ст.54 Закону України «Про освіту» (прийняття на роботу без відповідної освіти), ст.7 КЗпП України її буде звільнено з посади викладача ЗБДМК /а.с.30 т.1/. Наказом №242 від 18 вересня 2015 року «Про звільнення з роботи [PERSON]В.»: [PERSON] викладача, яка має кваліфікацію «Облік та аудит» було звільнено з роботи 18 вересня 2015 року у звязку з порушенням вимог ст.54 Закону України «Про освіту» (прийнята на роботу без відповідної освіти) ст.7 КЗпП України, на підставі: довідки моніторингової комісії МОЗ «Про результати проведення моніторингу стану навчально-методичної роботи ЗБДМК» від 30.04.2015 року; розяснення ДНУ «Інститут інноваційних технологій» №14.1/10-636 від 29.04.2015 року; службова записка юрисконсульта ЗБДМК від 25.06.2015 року /а.с.6 т.1/. Згідно з Статутом, прийнятим загальними зборами трудового колективу 8 червня 2015 року, Закарпатський базовий державний медичний коледж належить до навчальних закладів, засновником якого є Закарпатська обласна рада; має ІІ рівень акредитації /а.с.151-177 т.1/. Вимоги до освіти працівників, що займаються педагогічною діяльністю у навчальних закладах, зазначені у Законах «Про освіту», «Про вищу освіту». Суд вважає, що предметом даного цивільного позову є питання про законність/незаконність звільнення працівника з роботи з підстав порушення встановлених правил прийняття на роботу. Відповідно до ст.ст.3,4 КЗпП України: законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ст.7 КЗпП України: особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоровя, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. Законними підставами для припинення трудового договору вважаються такі, які визначені законодавчими актами. Переважно, вони передбачаються у КЗпП України. З урахуванням специфіки роботи окремих категорій працівників у спеціальних законах встановлено й інші підстави припинення трудового договору. Стаття 7 КЗпП України містить спеціальне застереження щодо можливості встановлення законодавством додаткових підстав для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов, і як приклад такої підстави названо порушення встановленого порядку прийняття на роботу. Порушення встановлених правил прийняття на роботу є додатковою підставою для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов, що можуть встановлюватися законодавством України. [PERSON] розяснив Пленум Верховного Суду України у п.29 постанови №9 від 6листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»: вирішуючи справи про припинення трудового договору в звязку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли відповідно до ст.7 КЗпП України спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад, осіб, позбавлених вироком суду права займати певні посади або займатись певною діяльністю протягом визначеного судом строку; прийняття на роботу, повязану з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше судились за розкрадання, хабарництво і інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і не погашена). Виходячи з наведеного, при розгляді цієї категорії справ підлягає зясуванню питання, чи було передбачено спеціальною нормою законодавства України обмеження щодо прийняття на роботу на час прийняття конкретного працівника на конкретну посаду. Тому суд виходить з самої суті спору, який виник між сторонами з підстав різного відношення до порядку звільнення та прийняття на роботу, і вважає, що з метою вирішення такого спору, з урахуванням того, що ст.7 КЗпП України вказує на порушення правил прийняття на роботу, необхідно встановити, чи дійсно мало порушення правил прийняття на роботу. Зі змісту ст.7 КЗпП України вбачається, що у разі звільнення працівника у звязку з порушенням правил прийняття на роботу, у наказі обовязково має міститися посилання не тільки на статтю 7 КЗпП України, а й на відповідну норму закону чи підзаконного акту, яку було порушено під час прийняття на роботу. Наказ №242 від 18.09.2015 року «Про звільнення [PERSON]В.» містить посилання на порушення вимог ст.54 Закону України «Про освіту» /прийнята на роботу без відповідної освіти/. Відповідно до ч.1 ст.54 Закону України «Про освіту»: педагогічною діяльністю можуть займатися особи з високими моральними якостями, які мають відповідну освіту, професійно-практичну підготовку, фізичний стан яких дозволяє виконувати службові обовязки. Кадрове забезпечення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за спеціальностями, за якими вищі навчальні заклади мають ліцензію на освітню діяльність, здійснюється відповідно до Ліцензійних умов надання освітніх послуг у сфері вищої освіти, затверджених наказом Міністерства освіти і науки від 24 грудня 2003 року №847 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 19 січня 2004 року за №75/8674 (із змінами і доповненнями, внесеними наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 29 листопада 2011 року №1377) /далі Ліцензійні умови/. Ліцензійні умови розроблені відповідно до Законів України «Про освіту», «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», «Про вищу освіту», постанови Кабінету Міністрів України від 08.08.2007 року №1019 «Про ліцензування діяльності з надання освітніх послуг» /п.1.1./ і визначають загальні вимоги та мінімальні нормативи забезпечення навчальних закладів науково-педагогічними та педагогічними кадрами, матеріально-технічною, навчально-методичною та інформаційною базою /п.1.2./. Відповідно до пункту 2.2.5 Ліцензійних умов: відповідність науково-педагогічної спеціальності викладача визначається його спеціальністю за дипломом про освіту, науковою спеціальністю, науковим ступенем, ученим званням або проходженням науково-педагогічного стажування чи підвищення кваліфікації з відповідної дисципліни тривалістю не менше 6 місяців. Суд вважає необґрунтованим твердження представника відповідача, що словосполучення - «особи, які мають відповідну освіту» в ст.54 Закону України «Про освіту» означає - «особи, які мають педагогічну освіту», оскільки за правилами тлумачення правової норми насамперед береться до уваги буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Крім того, згідно з Положенням про організацію навчального процесу у вищих навчальних закладах /затверджено наказом Міністерства освіти України від 2 червня 1993 року №161, втратило чинність за наказом Міністерства освіти і науки України від 13.11.2014 року №1310/, яке було чинним на час прийняття позивача [PERSON] на посаду викладача, лекції проводяться не лише лекторами-професорами і доцентами (викладачами) вищого навчального закладу, а й провідними науковцями або спеціалістами, запрошеними для читання лекцій. Тому, навіть відсутність наукового ступеня не є перешкодою читання особою лекцій, якщо вона запрошена як спеціаліст у відповідній сфері. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що диплом про вищу освіту за спеціальністю «економіст» посвідчує відповідність педагогічної спеціальності викладача економічних дисциплін, а тому особа має право викладати економічні дисципліни у навчальних закладах І-ІІ рівнів акредитації, в тому числі і в коледжі. У пункті 2.2.7 Ліцензійних умов зазначено, що кваліфікаційні вимоги до педагогічних, науково-педагогічних та керівних працівників визначаються Законами України та нормативно-правовими актами Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України. Суд констатує, що на час прийняття позивача [PERSON] на роботу - на посаду викладача ЗДБМК відсутній нормативно-правовий акт Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України, яким були б визначені кваліфікаційні вимоги до педагогічних, науково-педагогічних та керівних працівників. Кваліфікаційні характеристики професій (посад) педагогічних та науково-педагогічних навчальних закладів затверджені наказом Міністерства освіти і науки України від 01.06.2013 року №665 /втратив чинність згідно з наказом Міністерства освіти і науки України №1183 від 17.10.2014 року «Про визнання таким, що втратив чинність, наказу Міністерства освіти і науки України від 1 червня 2013 року №665»/. У вступній частині наказу зазначено, що вихідними нормативно-правовими документами для формування кваліфікаційних характеристик слугують: постанова Кабінету Міністрів України від 14.06.2000 року №963 «Про затвердження переліку посад педагогічних і науково-педагогічних працівників» зі змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України від 06 травня 2001 року №432 «Про внесення змін до переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників», від 14 січня 2004 року №40 «Про внесення змін у додаток «Порядку надання щорічної основної відпустки тривалістю 56 календарних днів керівним працівникам навчальних закладів та установ освіти, навчальних (педагогічних) частин (підрозділів) інших установ і закладів, педагогічним, науково-педагогічним працівникам та науковим працівникам і до переліку посад педагогічних та науково-педагогічних працівників», від 17 листопада 2004 року №1567 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України», від 30листопада 2005 року №1148 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року №346 та від 14 червня 2000 року №963», від 22 лютого 2006 року №203 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 14 квітня 1997 року №346 та від 14 червня 2000 року №963», від 31 січня 2007 року №94 «Про внесення змін до постанов Кабінету Міністрів України від 14 червня 2000 року №963 і від 4 березня 2004 року №257», Загальні положення Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників, затвердженого наказом Міністерства праці України від 29.12.2004 року №336 «Про затвердження Випуску 1 «Професії працівників, що є загальними для всіх видів економічної діяльності» Довідника кваліфікаційних характеристик професій працівників», Методичні рекомендації щодо формування кваліфікаційних характеристик професій працівників, затверджених спільним наказом Міністерство соціальної політики України та Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 16.12.2011 року №547/1438 «Про затвердження методичних рекомендацій щодо формування кваліфікаційних характеристик професій працівників», Типове положення про атестацію педагогічних працівників, затверджене наказом Міністерства освіти і науки України від 06.10.2010 року №930 «Про затвердження Типового положення про атестацію педагогічних працівників», із змінами, затвердженими наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 20.12.2011 року №1473 «Про затвердження Змін до Типового положення про атестацію педагогічних працівників», зареєстрованим в Мінюсті України 10.01.2012 року за №14/20327, наказ Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 26.09.2005 року №557 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розрядів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 03.10.2005 року за №1130/11410, Класифікатор професій ДК 003:2010, затверджений наказом Держспоживстандарту України від 28 липня 2010 року №327 «Про затвердження, внесення змін та скасування нормативних документів», відповідні накази і розпорядження Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України. Кваліфікаційні характеристики посад педагогічних та науково-педагогічних працівників навчальних закладів та установ освіти сприяють підбору і розстановці кадрів, підвищенню їхньої ділової кваліфікації, раціональному розподілу праці, створенню дієвого механізму розмежування функцій, повноважень та відповідальності між працівниками, а також встановленню єдиних підходів у визначенні їхніх посадових обовязків та кваліфікаційних вимог, що до них висуваються. Кваліфікаційні характеристики застосовуються як нормативні документи і можуть служити основою для розробки посадових інструкцій, що містять конкретний перелік посадових обовязків працівників з урахуванням особливостей організації праці та управління, їх прав, відповідальності та компетентності. При необхідності посадові обовязки, що зазначені у кваліфікаційній характеристиці працівника, можуть бути розподілені між кількома виконавцями. Кваліфікаційна характеристика кожної посади має три розділи: -«Завдання та обовязки»; -«Повинен знати»; -«Кваліфікаційні вимоги». У розділі «Завдання та обовязки» міститься перелік основних трудових функцій, що можуть бути повністю або частково доручені працівникові, який займає певну посаду з урахуванням технологічної однорідності та взаємозвязку робіт, що дозволяють забезпечити оптимальну спеціалізацію за посадами керівника, професіонала та фахівця. У розділі «Повинен знати» містяться основні вимоги, що висуваються до працівника щодо професійних знань, а також знань законодавчих та інших нормативних правових актів, положень, інструкцій та інших документів, методів і засобів, які працівник повинен застосовувати при виконанні посадових обовязків. У розділі «Кваліфікаційні вимоги» визначено необхідний для виконання посадових обовязків рівень професійної підготовки працівника, що засвідчується документами про освіту, а також вимоги до стажу роботи. Особи, які не мають відповідної освіти або стажу роботи, встановлених кваліфікаційними вимогами, але мають достатній практичний досвід та успішно виконують у повному обсязі покладені на них завдання та обовязки, можуть бути, як виняток, залишені на займаній посаді або призначені на відповідні посади за рекомендацією атестаційної комісії. Цим наказом були визначені кваліфікаційні вимоги до викладачів всіх спеціальностей вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації /Код КП - 2310.2/: Викладач вищої категорії: повна вища освіта (магістр, спеціаліст). Стаж роботи за посадою викладача вищого навчального закладу І-ІІ рівнів акредитації І категорії - не менше 2 років. Викладач І категорії: повна вища освіта (магістр, спеціаліст). Стаж роботи за посадою викладача вищого навчального закладу І-ІІ рівнів акредитації ІІ категорії - не менше 2 років. Викладач ІІ категорії: повна вища освіта (магістр, спеціаліст). Стаж роботи за посадою викладача (спеціаліста) вищого навчального закладу І-ІІ рівнів акредитації - не менше 1 року. Викладач: повна вища освіта (магістр, спеціаліст). Без вимог до стажу роботи. Відповідно до ч.4 ст.54 Закону України «Про освіту»: педагогічні працівники підлягають атестації. За результатами атестації зазначається відповідність працівника займаній посаді, рівень його кваліфікації, присвоюються категорії, педагогічні звання, а також згідно з п.1.6 глави 1 Типового положення про атестацію педагогічних працівників України, затвердженого Міністерством освіти і науки України від 06.10.2010 року №930: чергова атестація педагогічного працівника проводиться раз на пять років для підтвердження відповідності займаній посаді. Рішення атестаційної комісії є підставою для звільнення педагогічного працівника з роботи у порядку, встановленому законодавством Суд не погоджується з думкою представника відповідача про те, що позивач [PERSON] не мала права на викладання, оскільки на час прийняття на роботу не мала жодного досвіду педагогічної діяльності і у неї була відсутня обовязкова для викладача професійна-практична та психо-педагогічна підготовка. На час звільнення позивач [PERSON] проробила викладачем у ЗБДМК три роки і до її трудової книжки зараховується педагогічний стаж. В 2015 році позивач намагалася вступити на курси підвищення кваліфікації до Закарпатського інституту післядипломної педагогічної освіти, на що отримала відмову директора Закарпатського базового державного медичного коледжу [PERSON] подати подання для зарахування на курси підвищення кваліфікації, що підтверджується листом від 22.04.2015 року №255, наказом від 07.04.2015 року №44, наказом від 24.03.2015 року №35, листами директора ЗБДМК [PERSON] на заяви [PERSON] /а.с.133-137 т.1/, у звязку з чим її було відраховано з курсів підвищення кваліфікації за дистанційною формою навчання. Суд оцінює цю відмову керівника навчального закладу як таку, що порушує права педагогічного працівника вищого навчального закладу на підвищення свого професійного рівня, на забезпечення створення відповідних умов праці, на підвищення кваліфікації, гарантовані ст.57 Закону України «Про вищу освіту», та колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом Закарпатського базового державного медичного коледжу на 2015-2017 р.р., розділом 1 якого встановлений обовязок адміністрації ЗБДМК забезпечити проходження курсів підвищення кваліфікації, передатестаційної підготовки працівників відповідних спеціальностей відповідно до встановлених норм. Суд не бере до уваги лист Державної наукової установи «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти» від 29.04.2015 року №14.1/10-636, оскільки цей лист не є нормативно-правовим актом і не може бути підставою для звільнення працівника з роботи, як це зазначено у рядку «Підстава» наказу «Про звільнення з роботи [PERSON]В.» від 18.09.2015 року № 242. Органом, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері забезпечення якості вищої освіти є Національне агентство з забезпечення якості вищої освіти і воно є органом, який аналізує якість освітньої діяльності вищих навчальних закладів згідно зі ст.ст.17,18 Закону України «Про вищу освіту», а не Державна наукова установа «Інститут інноваційних технологій і змісту освіти». На підставі викладеного суд дійшов переконання, що Законом України «Про освіту» не передбачено звільнення з підстав, які зазначені у наказі «Про звільнення [PERSON]В.» від 18.09.2015 року № 242. Кодекс законів про працю України встановлює, що держава гарантує громадянам правовий захист як від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу, так і від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Оцінивши вищевказані докази, враховуючи всі наведені обставини, суд приходить до висновку, що звільнення позивача [PERSON] за ст.7 КЗпП України відбулося з порушенням норм трудового законодавства, а тому наказ №242 від 18 вересня 2015 року є незаконним та підлягає скасуванню, а позивач підлягає поновленню на роботі. Відповідності до ч.ч.1,2,7 ст.235 КЗпП України: у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. [PERSON] заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Таким чином, підлягають задоволенню вимоги позивача в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 19 вересня 2015 року по день поновлення на роботі, тобто по 30 березня 2017 року включно. Згідно довідки, наданої ЗБДМК - кількість робочих днів з 19.09.2015 року по 30.03.2017 року становить 386 днів; середньоденний заробіток позивача [PERSON] становить 121грн.28коп.. Отже середній заробіток позивача [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 46814грн.08коп. /121грн.28коп. х 386 днів = 46814грн.08коп./, з яких утримується: ПДФО 1404грн.15коп., ЄСВ 3,6 % - 323грн.09коп., військовий збір 702грн.20коп., до виплати на руки позивачу підлягає 44384грн.64коп. /а.с.18 т.2/. Відповідно до п.п.2,4 ч.1 ст.367 ЦПК суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати у виді судового збору за позовні вимоги: про скасування наказу, про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у загальному розмірі 931грн.05коп. /243грн.60коп. х 2 = 487грн.20коп. + 443грн.85коп. /1%х44384грн.64коп./ = 931грн.05коп./ підлягають стягненню з відповідача у дохід держави.

Outcome: approved