Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду із позовною заявою, де просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача, [PERSON], на його користь заборгованість за кредитним договором б/н від 13 січня 2012 року в сумі 44 464 грн. 55 коп., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 2 435 грн. 60 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 35 541 грн. 10 коп., заборгованості за пенею та комісією в розмірі 3\~894 грн. 30 коп., а також штрафів в розмірі 500 грн. 00 коп. (фіксована частина) та 2 093 грн. 55 (процентна складова); стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 січня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір б/н, за умовами якого відповідач отримав в кредит грошові кошти в розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним і банком договір. Позивач зазначає, що він свої обовязки за договором виконав, надавши відповідачу кошти в кредит, а відповідач, [PERSON], не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими витратами відповідно до умов договору, у звязку із чим станом на 31 грудня 2016 року [PERSON] має заборгованість в розмірі 44 646 грн. 55 коп. Представник позивача, ПАТ КБ «Приватбанк» - [PERSON], в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в ньому; зазначив, що підстав для застосування строку позовної давності він не вбачає, оскільки відповідачем 03 березня 2014 року було здійснено останній платіж в сумі 50 грн. 00 коп. на погашення боргу по кредитній картці, яка є предметом розгляду, що вбачається із розрахунку заборгованості та випискою по рахунку. Окрім того представник позивача зазначив, що сторони досягли згоди щодо всіх умов договору, про що свідчать їх підписи у анкеті-заяві. Посилання сторони відповідача, згідно змісту наданих заперечень, на порушення Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні кредитного договору б/н від 13 січня 2012 року представник відповідача вважає неправомірним, оскільки за спірним кредитним договором грошові кошти надавалися у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а відтак Закон України «Про захист прав споживачів» не поширюються на спірні правовідносини, так як останній регулює відносини, що виникають з наданням/отриманням споживчого кредиту на придбання продукції. Відповідач, [PERSON] та його представник [PERSON] вважали позов таким, що не підлягає задоволенню з тих підстав, що банком не доведено той факт, що внесені у березні 2014 року [PERSON] кошти в розмірі 50 грн. 00 коп. були внесені саме ним і саме на погашення боргу по кредитній картці, що є предметом розгляду. Окрім того вважають, що на час звернення до суду позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки збільшення поточної заборгованості відбулося 26 березня 2013 року. Суд, вислухавши думку сторін, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступних висновків. 13 січня 2012 року шляхом підписання відповідачем заяви разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» в порядку частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір б/н, відповідно до якого останній отримала в кредит грошові кошти в розмірі 2 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до підписаної заяви, [PERSON] підтвердив, що підписана заява разом із разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку» складає між ним і банком договір. Відповідно до частини 1 статті 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартним формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно із пунктом 2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, у випадку невиконання зобовязань за договором, за вимогою банку позичальник зобовязався виконати зобовязання з повернення кредиту та виплати винагороди банку. Згідно із пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобовязань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5 % від суми позову. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не виконує належним чином свої зобовязання перед позивачем за договором кредиту та, згідно із наданим позивачем розрахунком заборгованості, у відповідача перед позивачем станом на 31 грудня 2016 року утворилась заборгованість: 2 435 грн. 60 коп. заборгованість по кредиту, 35 541 грн. 10 коп. заборгованість по процентам. Окрім того, внаслідок невиконання відповідачем належним чином умов договору, позичальником, ПАТ КБ «Приватбанк», нараховано пеню та комісію в розмірі 3 894 грн. 30 коп., заборгованість по судовим штрафам у розмірі 2 539 грн. 55 коп. Факт невиконання належним чином відповідачем умов договору б/н від 13 січня 2012 року, укладеного між КБ «Приватбанк» та [PERSON] в частині повернення коштів за кредитом та процентам, а також правильність наданого розрахунку, з якого складається борг, стороною відповідача не оспорено. Відповідно до вимог статті 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно частини 2 статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Враховуючи викладене, аналізуючи матеріали справи, документи, приймаючи до уваги відсутність заперечень сторони відповідача в частині наявності боргу за кредитом та процентами, а також правильності їх розрахунку, суд вважає достовірно доведеним факт невиконання [PERSON] свого зобовязання, що випливає з кредитного договору б/н, укладеного 13 січня 2012 року між ним та ПАТ КБ «Приватбанк», у звязку з чим вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 2 435 грн. 60 коп. заборгованість по кредиту, а також 35 541 грн. 10 коп. заборгованості по процентам є законними та обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо стягнення суми нарахованої позикодавцем ПАТ КБ «Приватбанк» пені, суд виходить з положень статей 256, 257, 258 Цивільного кодексу України. Так, статтею 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 Цивільного кодексу України\~встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, стаття 258 Цивільного кодексу України передбачає, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, зокрема позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Як достовірно встановлено в судовому засіданні та підтверджується письмовими матеріалами справи, в рамках укладеного 13 січня 2012 року кредитного договору б/н між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], останньому було видано кредитну картку №4149437800164962 з терміном дії до вересня 2016 року. Статтею 253 Цивільного Кодексу України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Таким чином, за змістом частини статті 258 Цивільного кодексу України, стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається від дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою.\~ За викладених обставин, оскільки строк позовної давності до основної вимоги за кредитним договором б/н, укладеного 13 січня 2012 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] не сплив, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача пені, нарахованої за останні 12 календарних місяців перед зверненням позивача до суду, розмір якої, згідно із умовами договору та розрахунку заборгованості, складає 1\~200 грн. 00 коп. Щодо вирішення позовних вимог про стягнення штрафів (фіксованої частини та процентної складової) суд виходить з наступного. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Відповідно до положень частини 2 статті 549 Цивільного кодексу України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Згідно із частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. За положеннями статті 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами спірного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору. У той самий час згідно із пунктом 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за користування кредитом. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання позикодавцем положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Аналогічна правова позиція висловлена Верховнис судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, та у постанові від 11 жовтня 2017 року №347/1910/15-ц. Відповідно до положень статті 360-7 Цивільно-процесуального кодексу України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача штрафу, а саме фіксованої частини в розмірі 500 грн. 00 коп., та процентної складової в розмірі 2 093 грн. 55 коп. Оскільки частиною 1 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України передбачено, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, та з урахуванням розяснень, наведених у пункті 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», за якими вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина 1 статті 88 Цивільно-процесуального кодексу України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеної Законом №3674-VІ), суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір в розмірі 1 408 грн. 00 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: partial