Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-06 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення, який в процесі судового розгляду неодноразово збільшував, мотивуючи свої вимоги тим, що 03.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №VIW3G105631615, відповідно до п.1.1. якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36\~505 дол. США, строком до 01.09.2034 року, а відповідач [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Окрім того, в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором 03.09.2007 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5357, відповідно до п.1 якого предметом даного договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного у п.33.3 даного договору, а саме квартиру, загальною площею 30,09 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №5314, в забезпечення виконання зобовязань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечити іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки. Позивач свої зобовязання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору. Однак, відповідачем не здійснювалось вчасне погашення кредитних коштів. Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03.07.2012 року у цивільній справі №2-4231/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення, позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3G105631615 від 03.09.2007 року в розмірі 32\~793,63 дол. США, з них: 27\~975,99 дол. США заборгованість за кредитом; 3\~656,10 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 564,50 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 597,08 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 4\~732,63 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №VIW3G105631615 від 03.09.2007 року квартиру, загальною площею 30,9 кв.м., яка розташована за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Стахурського, 46/82, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації 176\~750 грн., в іншій частині задоволення позову відмовлено. А тому, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Таким чином, оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовляються звільнити вищезазначену квартиру, незважаючи на письмову вимогу іпотекодержателя, позивач звернувся до суду з даним позовом. Представник позивача за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи у його відсутність, збільшені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON], за довіреністю [PERSON], відповідач [PERSON], представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 03.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №VIW3G105631615, відповідно до п.1.1. якого банк зобовязався надати відповідачу кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 36\~505 дол. США, строком до 01.09.2034 року, а відповідач [PERSON] зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором (а.с.6-12). Окрім того, в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором 03.09.2007 року позивач та відповідач [PERSON] уклали договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №5357, відповідно до п.1 якого предметом даного договору є надання іпотекодавцем в іпотеку нерухомого майна, зазначеного у п.33.3 даного договору, а саме квартиру, загальною площею 30,09 кв.м., житловою площею 17,40 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.09.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №5314, в забезпечення виконання зобовязань іпотекодавця перед іпотекодержателем, в силу чого іпотекодержатель має право в разі невиконання іпотекодавцем зобовязань, забезпечити іпотекою, одержати задоволення за рахунок переданого в іпотеку предмета іпотеки (а.с.13-16, 173-174). За змістом ч.1 ст.575 ЦК України та ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст.589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 03.07.2012 року у цивільній справі №2-4231/11 за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення, позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №VIW3G105631615 від 03.09.2007 року в розмірі 32\~793,63 дол. США, з них: 27\~975,99 дол. США заборгованість за кредитом; 3\~656,10 дол. США заборгованість за відсотками за користування кредитом; 564,50 дол. США заборгованість по комісії за користування кредитом; 597,08 дол. США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 4\~732,63 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки №VIW3G105631615 від 03.09.2007 року квартиру, загальною площею 30,9 кв.м., яка розташована за адресою: Вінницька обл., м. Вінниця, вул. Стахурського, 46/82, шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу з початковою ціною предмета іпотеки для подальшої реалізації 176\~750 грн., в іншій частині задоволення позову відмовлено (а.с.86-91). Частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до довідки МКП «ЖЕК №12» №1413 від 06.02.2014 року у квартирі [ADDRESS], яка являється предметом іпотеки, проживають та зареєстровані відповідачі (а.с.28). Листом від 14.03.2014 року №30.1.0.0/2 [NUMBER] позивач предявив до відповідачів вимогу про виселення, яка була отримана останніми 19.03.2014 року, що підтверджується реєстрами та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.20-25 т.1). Однак, станом на момент розгляду справи вимога про виселення з квартири, що є предметом договору іпотеки, не виконана, квартира не звільнена. Відповідно до ч.2 ст.109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем було передано в іпотеку житлову квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів, а відтак відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення. Вищевикладені висновки також узгоджуються з висловленою правовою позицією Верховного Суду України у своїй постанові від 18.03.2015 року у цивільній справі №6-39цс15 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах. Окрім того, варто зазначити, що в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області знаходилась цивільна справа №127/9384/14-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб, що не заявляють самостійних вимог [PERSON], Служби у справах дітей Вінницької міської ради про виселення. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 14.11.2014 року, яке набуло законної сили 25.11.2014 року, в задоволенні вищезазначеного позову було відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову суд виходив із положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», відповідно до яких передбачено мораторій щодо стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, а тому суд дійшов до висновку про безпідставність вимог щодо виселення осіб, які там проживають, на час дії вищевказаної заборони щодо примусового стягнення. Разом з тим, поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобовязання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, тощо, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника), що знайшло своє відображення у правових висновках Верховного Суду України у справі №6-1102цс15 від 23.09.2015 року, №6-1105цс15 від 16.09.2015 року. А відтак, з огляду на вищевикладене, позивач має право на виселення відповідачів із нерухомого майна, на яке звернуто стягнення за рішенням суду, шляхом повторного предявлення даних вимог. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 243,60 грн., що підтверджується платіжним дорученням № від 24.04.2014 року, підлягає стягненню в рівних частках з відповідачів [PERSON] та [PERSON], так як у відповідності до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved