Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-28 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним укладений між сторонами договір дарування від 02.02.2016 року, оскільки договір був укладений під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, що не відповідало її внутрішній волі. Оскільки вона тяжко хворіла та потребувала постійного догляду та допомоги, є людиною похилого віку з першою групою інвалідності, а також потребувала витрати на лікування, а тому уклала оспорюваний договір. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Зазначає, що оскільки позивачка хворіла через перенесені інсульти, вона доглядала її. На початку 2016 року позивачка повідомила її про те, що бажає переоформити квартиру на неї. Вона не заперечувала проти цього, жодних вимог вона позивачу не ставила. Дарування було здійснено позивачем добровільно та відповідало її внутрішній волі. Дарування здійснено з метою забезпечення її на членів її сім'ї житлом. З 2009 року по теперішній час здійснюю догляд за позивачкою без будь-якого матеріального інтересу. Від позивача надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Зазначає, що відповідачка проживала у її квартирі з 2009 року, хворіла у 2012 році, а з 2014 року у зв'язку з вагітністю мешкала окремо. Крім того, посилання відповідачки про надання допомоги позивачці нічим не підтвердженні. Відносини з відповідачкою у неї погіршилися з кінця 2016 року, що підтверджується заявами поданими позивачем до ГУ НП в Миколаївській області. Тяжка хвороба позивача спонукала укласти договір дарування на вкрай невигідних умовах, для усунення наслідків тяжкої обставини. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири, посвідченого 16.04.2011 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №923. Відповідно до договору дарування від 02.02.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Коханенко О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №34, [PERSON] передала безоплатно у власність квартиру [ADDRESS], а [PERSON] прийняла безоплатно у власність цю квартиру. Позивачка в своєму позові посилається на те, що: вона є інвалідом та потребує постійної сторонньої допомоги, протягом 2003-2017 рр. проходить регулярно стаціонарне лікування, при цьому суду надано виписки з історії хвороби та довідку МСЕ серії № 003084 від 24.05.2004 року (а.с. 6, 7-10, 13). Також позивачка зазначає, що з 2002 року по 2009 року за нею здійснювала догляд її донька [PERSON], з якою вона проживала за адресою: [ADDRESS] та 25 березня 2014 року склала заповіт, відповідно до якого заповідала все своє майно [PERSON] (а.с. 12); з 2009 року по 2014 рік за нею здійснював догляд її чоловік [PERSON], який помер [INFO] року, на підтвердження вказаного позивачем долучено до матеріалів справи копія свідоцтва про смерть [PERSON], серії [NUMBER] (а.с. 11). Відповідач заперечувала дані факти, зазначаючи, що в червні 2015 року тяжко захворіла її дитина [PERSON], на підтвердження вказаного надано виписки з медичної карти амбулаторного хворого № 8231 та № 7685 (а.с. 65, 66), про що позивач була обізнаною про хворобу онука та запропонувала переїхати до неї. З червня 2015 року вона здійснювала нагляд за позивачкою. На початку 2016 року позивачка запропонувала переоформити квартиру на неї, пояснюючи це тим, що квартира по [ADDRESS] оформлена на [PERSON], і вона бажає, щоб [PERSON] також була забезпечена житлом. Відповідач у судовому засіданні пояснила, позивач по справі є її рідна мати. У червні 2008 року, вона разом з сім'єю переїхала мешкати до матері [PERSON], яка на той час мешкала з чоловіком, та доглядала за матір'ю. У 2012 році вона захворіла, та у неї виникли проблеми зі спиною, внаслідок чого їй була зроблена операція, потім вона завагітніла. За місяць до пологів, її мати (позивачка) зламала ногу і вона зателефонувала сестрі, щоб остання приїхала доглядала за матір'ю. Вона з сім'єю переїхала на винайману квартиру. Поки її не було, [PERSON] склала заповіт. Після смерті її чоловіка, мати потрапила до лікарні та просила її переїхати знову до неї, щоб не винаймати квартиру та доглядати за позивачкою. На що вона погодилася. Сестра інколи приїжджала в гості. [PERSON] говорила їй, що «у сестри є квартира та вона не хоче доглядати, а у тебе не має житла, потрібно оформити квартиру на тебе, подарувати». Мати знову потрапила до лікарні та після того, як була виписана з лікарні сказала, що буде оформляти договір дарування. Нотаріуса, який посвідчував договір дарування, [PERSON] знала, тому що неодноразово оформляла угоди. Після оформлення договору дарування, деякий час було все добре, поки сестра не дізналася про договір дарування. Допитаний у судовому засіданні [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є членом Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку де проживає [PERSON], знайомий з нею близько 4 років. Йому відомо, що декілька разів викликалися працівники поліції та карета швидкої медичної допомоги та [PERSON] писала скарги на [PERSON]. [PERSON] проживала разом з чоловіком [PERSON]. Власником спірної квартири є [PERSON] на підставі договору дарування. В січні - лютому 2016 року [PERSON] ходила сама, тяжкого стану у неї не було. Допитана у судовому засіданні [PERSON], суду пояснила, що близько 6 років, вона мешкає у будинку № [ADDRESS] Позивача та відповідача знає, [PERSON] у квартирі № 6 проживає постійно приблизно два роки. Їй відомо, що [PERSON] винаймала житло, але все рівно приходила до позивачки та допомагала їй, а потім знову переїхала. [PERSON] і зараз може робити все сама, проте [PERSON], до від'їзду доглядала за нею. Старша донька [PERSON] ніколи не допомагала та не доглядала матір. [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні, та говорила про те, що до неї приходила навідуватися тільки [PERSON]. Їй відомо про те, що спочатку [PERSON] склала заповіт на внука, але потім оформила договір дарування. В 2016 році [PERSON] пересувалася за допомогою палиці, до магазину вона ніколи не ходила. Позивачка не одноразово зверталася до Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській обл. з заявою про прийняття мір щодо неправомірних дій відносно [PERSON] та [PERSON], проте, Інгульським відділом поліції Головного управління національної поліції у Миколаївській обл., приймалися рішення щодо відсутності складу кримінального та адміністративного правопорушення, вказане підтверджується оглянутими під час судового засідання матеріалами перевірки № 6522; № 4520; №4431; № 20257. З матеріалів вбачається, що звернення позивача до відділу поліції відбувались внаслідок неприязних відносин між нею та відповідачем та її чоловіком, та мали місце саме після укладання оспорюваного договору, зокрема перше звернення 05.12.2016 року. Жодного разу відповідач не притягалась до адміністративної відповідальності, факти викладені у заявах [PERSON] не знайшли свого підтвердження в ході перевірок проведених слідчими Інгульського ВПГУНП. До того ж суд вважає, що вказані матеріали є підтвердженням поганих відносин між сторонами, та не є доказами , які б підтверджували безпорадний стан позивача чи знаходження її в тяжких життєвих обставинах. Підставами виникнення цивільних прав і обов'язків є юридичні факти. Ними можуть бути дії та події. Найбільш поширеною підставою виникнення цивільних прав і обов'язків є правочини (договори), які є діями, спрямованими на виникнення, зміну та припинення цивільних прав і обов'язків (п.1 ч.2ст.11 ЦК України). Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом (ч.ч.1,4ст.12 ЦК України). Порушене суб'єктивне право підлягає примусовому захисту способами, передбаченими частиною 2 статті 16 ЦК України. Зокрема, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним (п.2 ч.2ст.16 ЦК України). Статтею 717 Цивільного кодексу України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Положеннями частини 2 статті 719 цього Кодексу передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова) судам роз'яснено, що недійсним може бути визнано лише укладений договір. У відповідності з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За змістом ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно із ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину Цивільному кодексу України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як вбачається із роз'яснень, що містяться в п. 19 Постанови, відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Пунктом 23 Постанови роз'яснено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Верховний суд України в постанові від 06 квітня 2016 року в справі №6-551цс16 дійшов висновку, що правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Таким чином, аналізуючи приписи ст. 233 Цивільного кодексу України, правочин повинен вчинитися особою під впливом тяжкої для неї обставини водночас з вкрай невигідними умовами, та вчиняючи цей правочин особа діє добровільно та усвідомлює свої дії. Обов'язок доказування щодо вчинення саме цього правочину покладається на позивача. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надало належних та достатніх доказів не підтвердження того, що договір дарування квартири укладався не добровільно, під впливом тяжкої для неї обставини і водночас на вкрай невигідних умовах. Для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність вказаних двох умов. Так само позивачем не доведено існування тяжкої обставини та вкрай невигідних умов. Зі змісту договору вбачається, що сторони заявили, що вони не позбавлені дієздатності, не страждають захворюваннями, які перешкоджають розуміти значення своїх дій щодо цього договору, а також про відсутність обставин, що змушують підписати договір на вкрай невигідних для себе умовах (пункт 4.6 Договору). Договір [PERSON] підписала власноруч, договір прочитано особисто, зміст зрозумілий та відповідає дійсним намірам (пункт 4.11 Договору). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed