Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивач просить суд усунути перешкоди в користуванні його власністю, а саме квартирою [ADDRESS], шляхом виселення відповідачки [PERSON] та зняття її з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала з тих підстав, що [PERSON] є власником даної квартири. Проте користуватися своєю квартирою він належним чином не може, оскільки на даний час в цій квартирі проживає відповідачка з дитиною та чоловіком. У зв'язку з цим позивач просить суд виселити відповідачку [PERSON] та зняти її з реєстраційного обліку. Прокурор, який приймає участь на боці позивача, підтримала вищевказаний позов з тих же підстав. Представник відповідачки позов не визнала з тих підстав, що у спірній квартирі окрім відповідачки [PERSON], мешкає її донька [PERSON], яку вона народила в січні 2014 року та чоловік. А тому вирішити справу без їх участі буде порушенням інтересів малолітньої Карини та чоловіка відповідачки. Представник відповідача Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області до суду не з'явився, але звернувся із письмовою заявою, в якій просив справу розглянути без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, прокурора, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що в позові необхідно відмовити з таких підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] та області. З 28.09.2010 року по даний час у цій квартирі зареєстрована та проживає відповідачка [PERSON] Також судом встановлено, що у вказаному житловому приміщенні разом з відповідачкою проживає її малолітня дитина [PERSON] та чоловік. Викладені факти підтверджуються витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у відповідності до якого за позивачем зареєстроване право власності на згадану квартиру (а.с. 12-13) та довідкою з Новогуйвинського ВЖРЕКП №490 від 07.07.2014 року (а.с. 14) про те, що у квартирі [ADDRESS] з 28.09.2010 року зареєстрована та проживає відповідачка, а також поясненнями представників сторін та прокурора, які підтвердили в суді той факт, що в даний час разом із відповідачкою в квартирі проживають її малолітня донька [PERSON], яку остання народила у січні 2014 року, та чоловік. Статтею 9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Водночас, за правилами статті 109 цього Кодексу виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. В свою чергу, гарантії прав дитини на користування житлом, в даному випадку права проживання доньки відповідачки в квартирі позивача, закріплені статтею 19 Сімейного кодексу України, зокрема, у частині 4 цієї статті зазначено, що при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який, у відповідності до частини 5 згаданої норми подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Ці гарантії також відображені у статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», яка визначає, що саме органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Однак, в порушення вимог вищеназваних норм, ані позивачем, ані прокурором, який представляє інтереси позивача, не було залучено до участі у розгляді даної справи орган опіки та піклування на боці малолітньої дитини Карини, яка разом із відповідачкою та її чоловіком на даний час проживають, тобто користуються квартирою позивача. А тому суд вважає, що розгляд справи без участі вказаного органу опіки та піклування, а також без участі чоловіка позивачки порушуватиме права, свободи та інтереси, насамперед, малолітньої доньки відповідачки та її чоловіка. У зв'язку з викладеним суд дійшов висновку, що даний позов не може бути задоволений в частині виселення відповідачки зі згаданого житлового приміщення. Окрім цього, у відповідності до частини 2 статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закону), сама реєстрація відповідачки за вказаною адресою не може бути умовою реалізації її прав та свобод, передбачених Конституцією України та законами, або підставою для обмеження цих прав і свобод. Отже, сама по собі реєстрація відповідачки [PERSON] у житловому приміщенні, яке належить на праві власності позивачеві [PERSON], не має правового значення для здійснення останнім свого права власності на це житло, а саме щодо володінням, користуванням чи розпорядженням цією квартирою. Поряд з цим, за правилами частини 1 статті 7 наведеного Закону, окрім інших підстав, зняття з реєстрації місце проживання відповідачки за вказаною адресою (квартира [ADDRESS]) можливе лише на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення відповідачки права власності або права користування цією квартирою, а також про виселення її з цього житла. З огляду на це, у суду не має правових підстав зобов'язати відповідачів [PERSON] та Управління Державної міграційної служби України в Житомирській області зняти [PERSON] з даного реєстраційного обліку, а тому позовні вимоги в цій частині також задоволенню не підлягають. Таким чином, враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позову про виселення відповідачки [PERSON] з квартири позивача та про зняття останньої з реєстрації за вказаним місцем проживання.

Outcome: dismissed