Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 14.11.2018 року (справа № 711/7723/18) позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено. Стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 51 761 грн. 24 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 506 202 грн. 20 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.12.2018 року. 08.01.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 58016020 про стягнення з підприємства на користь стягувача вказаного у судовому рішенні середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 506 202 грн. 20 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. 08.05.2018 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 58016020 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач [PERSON] отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України а визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2018 року № 711/7723/18. Крім того, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 18.10.2019 року (справа № 711/6179/19) позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено. Стягнуто з підприємства на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 172704 грн. 28 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 19.11.2019 року. 27.11.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області було відкрито виконавче провадження № 60725774 про стягнення з підприємства на користь стягувача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати в сумі 172 704 грн. 28 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. 19.12.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області виконавче провадження № 60725774 закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач [PERSON] знову отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України а визначено рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.10.2019 року № 711/6179/19. Також, вказує, що позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за відповідача [PERSON] за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. У зв`язку із вказаним, 15.06.2020 року позивач звернувся до відповідача з вимогами перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 132 386 грн. 76 коп. в якості податку на доходи фізичних осіб та військового збору. 30.07.2020 року на адресу ПрАТ «Азот» надійшли відповіді від [PERSON] , в яких останній, зіславшись на безпідставність та незаконність вимог позивача, відмовився їх задовольняти. Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 132 386 грн. 76 коп. та судові витрати. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24.03.2021 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 12.04.2021 року представником відповідача [PERSON] - адвокатом Поставничим Р.В. подано до суду відзив на позовну заяву, в якому останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. В обґрунтування вказаного відзиву на позовну заяву зазначає, що, оскільки позивач в заявленому ним позові стверджує, що вказані виконавчі провадження за рішеннями суду, відповідно до яких на користь [PERSON] стягнутий з ПрАТ «Азот» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів, закінчені у зв`язку з їх повним виконанням, тим самим він (позивач) підтверджує виконання і резолютивної частини вказаних рішень щодо відрахування при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. Інакше рішення є невиконаним або неповно виконаним і позивач мав би підстави для оскарження дій органів ДВС. Проте, таких скарг позивачем подано не було. Також, вказує, що надані позивачем письмові докази, на підтвердження позовних вимог суперечать фактичним даним, зазначеним у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків. Разом з тим, просить врахувати, що жодна норма законодавства не передбачає обов`язку [PERSON] здійснювати перерахування сум податків, а також відсутній правовий механізм такого перерахування. 21.04.2021 року до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву за підписом голови правління ПрАТ «Азот» Склярова В.Л., в якій останній зазначає, що згідно чинних норм податкового законодавства в даних спірних правовідносинах при отриманні доходу у вигляді середнього заробітку у відповідача [PERSON] виник податковий обов`язок, який виконується ним не безпосередньо, а за допомогою податкового агента, в даному випадку позивача. Таким чином, позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок на доходи фізичних осіб та військовий збір за відповідача [PERSON] за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. 01.06.2021 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] - адвоката Поставничого Р.В. про розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача ПрАТ «Азот», за довіреністю [PERSON], та представник позивача ПрАТ «Азот», за довіреністю Савенко Ю.Н. (с/з 01.06.2021 року), позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обґрунтування, що викладені у позовній заяві та надані ними письмові докази. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Поставничий Р.В. та відповідач [PERSON] (01.06.2021 року) просили відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у письмовому відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, виходячи із наступних підстав. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). В судовому засіданні встановлено, що рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 14.11.2018 року (справа № 711/7723/18) позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Азот» про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату в сумі 51 761 грн. 24 коп., а також, стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку в сумі 506 202 грн. 20 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. Вказане рішення суду набрало законної сили 20.12.2018 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 20.12.2018 року був виданий виконавчий лист № 711/7723/18. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. від 08.01.2019 року було відкрито виконавче провадження № 58016020 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 506 202 грн. 20 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів (а.с. 14). 08.05.2018 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. виконавче провадження № 58016020 закінчене у зв`язку з його повним фактичним виконанням (а.с. 15). Крім того, рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 18.10.2019 року (справа № 711/6179/19) позов [PERSON] до ПАТ «Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку задоволено. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] середньомісячний заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 14.11.2018 року по 06.05.2019 року в сумі 172 704 грн. 28 копійок з відрахуванням при виплаті податків, зборів та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України, а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 727 грн. 04 коп. Вказане рішення суду набрало законної сили 19.11.2019 року і на його виконання Придніпровським районним судом м. Черкаси 21.11.2019 року був виданий виконавчий лист № 711/6179/19. Постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. від 27.11.2019 року було відкрито виконавче провадження № 60725774 про стягнення з Публічного акціонерного товариства «Азот» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 172 704 грн. 28 коп., з відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів та судових витрат по сплаті судового збору у сумі 1 727 грн. 04 коп. Таким чином загальна сума до стягнення склала 174 431 грн. 32 коп. (а.с. 16). 19.12.2019 року постановою державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Вельган О.В. виконавче провадження № 60725774 закінчене у зв`язку з його повним фактичним виконанням (а.с. 17). Як вбачається з наданих представником позивача - Приватного акціонерного товариства «Азот», яке змінило тип та найменування з Публічного акціонерного товариства «Азот», що не є зміною його організаційно-правової форми в розумінні ст. 108 ЦК України, платіжних доручень: № 311 від 19.03.2019 року - на суму 168 265 грн. 78 коп.; № 404 від 02.04.2019 року - на суму 140 326 грн. 46 коп.; № 509 від 23.04.2019 року - на суму 181 846 грн. 37 коп; № 541 від 03.05.2019 року - на суму 15 763 грн. 59 коп.; а також розпоряджень державного виконавця № 58016020 від 18.03.2019 року, від 01.04.2019 року, від 22.04.2019 року, від 02.05.2019 року, на рахунок [PERSON] було зараховано борг (Б-к Азот по ВП № 58016020) на загальну суму 506 202 грн. 20 коп. (а.с. 80-84). Крім того, відповідно до платіжного доручення № 1517 від 17.12.2019 року та розпорядження № 60725774 від 17.12.2019 року на рахунок [PERSON] було зараховано борг (Б-к Азот по ВП № 60725774) на суму 174 431 грн. 32 коп. (а.с. 85-86). Відтак, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що відповідачу [PERSON] позивачем були сплачені кошти за рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2018 року та від 18.10.2019 року в загальній сумі 680 636 грн. 52 коп., з яких: 678 906 грн. 48 коп. - середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику та 1727 грн. 04 коп. - судовий збір. При цьому, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику в загальній сумі 678 906 грн. 48 коп. був виплачений [PERSON] без відрахування податку на доходи фізичних осіб в розмірі 122 203 грн. 17 коп. та військового збору в сумі 10 183 грн. 60 коп. (загальна сума 132 386 грн. 76 коп.), що стверджується довідкою ПрАТ «Азот» від 22.04.2020 року № 519 (а.с. 18), хоча у вищевказаних рішеннях суду було зазначено про стягнення вищевказаних сум саме із відрахуванням при виплаті всіх обов`язкових податків та платежів. На письмовий лист-вимогу від 15.06.2020 року № 501-06/345 щодо перерахування на рахунок підприємства грошових коштів в розмірі 132 386 грн. 76 коп., відповідач [PERSON] надіслав позивачу відповіді від 27.07.2020 року, в яких зазначає, що вимоги ПрАТ щодо перерахування суми податків і зборів є незаконними і безпідставними (а.с. 23-26). Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням ст. 16 ЦК України. Частиною першою статті 117 Кодексу законів про працю України передбачено, що, у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163 Податкового кодексу України визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно з пунктом 15.1 ст. 15 Податкового кодексу України платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктами 168.1.1 та 168.1 ст.168 Податкового кодексу України визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України, ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами. Згідно з п. 16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні суду. Також, слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1,5 %, відповідно до п. 161 Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно з ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 07.10.2020 року у справі №523/14396/19, від 05.08.2020 року у справі №817/893/17, від 27.11.2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18.07.2018 року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16. За змістом частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Глави 83 Цивільного кодексу України про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 року (справа 6-151цс13) та у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року (справа №517/186/17), від 28.03.2018 року (справа №173/166/17), від 03.05.2018 року (справа №473/2859/17). Виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Однак, згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п.п. 14.1.48 ПК України заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15.10.2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст. 2 Закону України «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило ст. 1215 ЦК України. Доводи відповідача та його представника про те, що згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків ПрАТ «Азот» сплатило за [PERSON] за інші доходи у другому кварталі 2019 року - 110 998 грн. податку та у першому кварталі 2020 року - 38 617 грн. 11 коп. податку, а всього: 149 615 грн. 11 коп., не спростовують вище встановлене, а лише тільки підтверджують той факт, що податковий агент ПрАТ «Азот» сплатив за [PERSON] відповідні податки і навіть у більшій сумі. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , отримавши у порядку примусового виконання, за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 14.11.2018 року (справа № 711/7723/18) та за рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 18.10.2019 року (справа № 711/6179/19) кошти в загальній сумі 678 906 грн. 48 коп., набув частину з цих коштів в загальній сумі 132386 грн. 76 коп. (які складаються із податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні) без достатньої правової підстави, оскільки дана сума мала бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а, враховуючи, що позивачем - ПрАТ «Азот» також сплачені всі необхідні податки та збори, то вказані вище кошти в загальній суму 132 386 грн. 76 коп. підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Разом з тим, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь Приватного акціонерного товариства «Азот» судовий збір в розмірі 2 270 грн. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved