Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

Позивач ПАТ «Ідея Банк» 25.11.2015 року звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави: автомобіля марки ВАЗ, модель 217030-110-01, 2010 року випуску, номер кузова ХТА217030А0238684 ХТА217030А0238684, реєстраційний номер [NUMBER], вилучення його у відповідача та передачі його в управління публічному акціонерному товариству «Ідея Банк». Заочним рішенням Добропільського міськрайоного суду Донецької області від 24 червня 2016 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства « Ідея Банк» до [PERSON] задоволені частково.Звертуто стягнення на предмет застави: автомобіль марки ВАЗ, модель 217030-110-01, 2010 року випуску, номер кузова ХТА217030А0238684 ХТА217030А0238684, реєстраційний номер [NUMBER]. У задоволенні позовних вимог щодо вилучення його у відповідача та інших осіб та передачі його в управління публічному акціонерному товариству «Ідея Банк» відмовлено. Не погодившись частково з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі зазначає те, що суд першої інстанції ухвалив необґрунтоване рішення. В обґрунтування апеляційної скарги послався на те, що суд неповно зясував усі обставини по справі, які мають значення для справи та для примусового виконання рішення, а саме не задовольнив позов у частині вилучення у відповідача заставленого майна, що у подальшому унеможливить виконання судового рішення. Просить апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції у частині відмовлених позовних вимог та постановити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 22 серпня 2016 року апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» відхилено, яка в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року скасована, в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В судове засідання апеляційного суду сторони не зявилися, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, в тому числі шляхом опублікування на веб-сайті Апеляційного суду Донецької області офіційного веб-порталу Судової влади України. Частиною 2 статті 305 ЦПК України передбачено, що неявка сторін, або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та виходячи із змісту ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання постанови не тим суддею, який розглядав справу. Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ «Ідея Банк» про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації, суд послався на те, що повноваження заставодержателя щодо вилучення у відповідача предмета застави та передачі його в управління позивача врегульовано пунктом 1 § 3 договору застави № 910.71102, а тому в ухваленні з цього питання рішення суду немає необхідності. Проте з таким висновком погодитися неможливо виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи 03.06.2012 року між ПАТ «Ідея Банк» і [PERSON] укладено кредитний договір № 910.71102, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 68300,20 грн. на придбання транспортного засобу ВАЗ (Лада) 217030-110-01, 2010 року випуску, колір чорний, номер шасі ХТА217030А0238684 ХТА217030А0238684, реєстраційний АН6059НВ, який належить відповідачу на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на строк до 3 червня 2015 року. В забезпечення виконання кредитних зобовязань між відповідачем та позивачем було укладено договір застави транспортного засобу ВАЗ (Лада) 217030-110-01, 20110 року випуску, колір чорний, номер шасі ХТА217030А0238684 ХТА217030А0238684, реєстраційний № [NUMBER]. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконав, у звязку з чим станом на 9 листопада 2015 року виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 23 676 грн. 25 коп. Згідно з ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення. Відповідно до ч.2 ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлени договором або законом. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 587 ЦК України особа, яка володіє предметом застави, зобов'язана, якщо інше не встановлено договором:1) вживати заходів, необхідних для збереження предмета застави; 2) утримувати предмет застави належним чином; 3) негайно повідомляти другу сторону договору застави про виникнення загрози знищення або пошкодження предмета застави. Згідно із ч. 2 ст. 8 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» боржник повинен своєчасно повідомляти обтяжувача про загрозу втрати, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета обтяження. Згідно повідомлення ПАТ «Ідея Банк» від [PERSON] на адресу ПАТ «Ідея Банк» не надходила заява про загрозу знищення або пошкодження предмета застави, а саме автомобіля ВАЗ 217030-110-01, номерний знак АН 6059НВ. Згідно з п. 2 § 5 договору застави, укладеному між сторонами у справі, звернення стягнення та предмет застави здійснюється за вибором заставодержателя одним із способів: за рішенням суду або в позасудовому порядку шляхом набуття заставодержателем предмета застави у власність чи шляхом продажу заставодержателем предмету застави третій особі -покупцю. За положеннями ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються, зокрема: заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; початкова ціна предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації на публічних торгах у порядку виконавчого провадження. Таким чином, початкова ціна предмета забезпечувального обтяження у разі його реалізації шляхом продажу будь-якій третій особі - покупцю в рішенні суду не зазначається. При цьому в рішенні суду мають зазначатись, зокрема, заходи щодо забезпечення збереження предмета забезпечувального обтяження або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні, однак апеляційний суд не врахував, що вимоги позивача про вилучення предмета застави та передачу в управління банку на період до його реалізації є саме такими заходами. Крім того, у п. 1 § 3 договору застави передбачено, що заставодавець уповноважує заставодержателя вилучити предмет застави разом з документами та ключами до нього, у заставодавця та/або в третіх осіб, де б та в кого б він не знаходився, й передати його на зберігання на майданчик заставодержателя або сторонньої організації (особи) - зберігача, та/або зняти реєстраційні номери з транспортного засобу, у разі настання будь-якої з обставин, передбачених п. 1 § 5 договору застави (зокрема, якщо в момент настання термінів виконання будь-якого із зобов'язань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані), а також управляти ним та зберігати його за рахунок заставодавця та до усунення порушень чи обставин, які стали підставою вилучення предмету застави. При виконанні зазначених дій вважається, що заставодержатель управляє предметом застави та діє як повноважний представник заставодавця, а договір є згодою заставодавця на виконання заставодержателем зазначених вище дій. При цьому, виконання судового рішення це заключний етап юрисдикційної діяльності. Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України». Обовязковість рішень суду є також однією з основних засад судочинства в Україні (п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України). Без належної реалізації цієї стадії юрисдикційної діяльності втрачається сенс попередньої діяльності суду та інших органів, які уповноважені на здійснення захисту прав, свобод та законних інтересів фізичних, юридичних осіб, територіальних громад та держави. Виконанням судового рішення завершується процес захисту субєктивних майнових та особистих немайнових прав громадян та юридичних осіб шляхом їх фактичної реалізації у спосіб та в порядку, визначених Конституцією України та законами України. Проте суд першої інстанції не врахував, що хоча повноваження заставодержателя щодо вилучення предмета застави та передачі його в управління банку врегульовано п. 1 § 3 договору застави, однак для того, щоб державний виконавець при виконанні рішення суду згідно зі ст. 10 Закону України «Про виконавче провадження» вилучив у боржника транспортний засіб і передав його на зберігання стягувану, це повинно бути зазначено у рішенні суду. Таким чином, суд першої інстанції у порушення вимог ст. ст. 212 - 214 ЦПК України на зазначені вище вимоги закону та обставини справи уваги не звернув, належним чином не перевірив доводів та заперечень сторін, не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам щодо позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. Виходячи із зазначених норм матеріального права та встановлених обставин рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» до [PERSON] про вилучення предмету застави та передачі його в управління банку на період до його реалізації.

Outcome: partial