Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNH4KS20200177 в розмірі 31 754,06 грн. та судові витрати у розмірі 317,54 грн. В обґрунтування позовних вимог банк зазначив, що відповідно до кредитного договору № DNH4KS20200177 від 28 липня 2005 року [PERSON] отримала кредит у сумі 5114,64 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, проте, в порушення умов договору, свої зобовязання належним чином не виконала, що стало підставою для звернення до суду. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2015 року в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково із наступних підстав. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до кредитного договору № DNH4KS20200177 від 28 липня 2005 року [PERSON] отримала кредит у сумі 5 114,64 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У звязку з неналежним виконанням відповідачкою умов зазначеного кредитного договору, заборгованість за ним, станом на 21 жовтня 2013 року, склала 31 754,06 грн., яка склалася з: заборгованості за кредитом 2 359,88 грн.; заборгованості по процентам за користування кредитом 10 344,61 грн., пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 19 049,57 грн. Посилаючись на вимоги ст. 11, 60 ЦПК України, суд зазначив, що позивачем не надано доказів видачі кредиту, а також відсутня деталізація розрахунку заборгованості та докази належного повідомлення боржника щодо здійснення по примусовому стягненню боргу та не враховано ті суми, які були сплачені позивачкою в добровільну порядку, тому дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Але із такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені без урахування всіх обставин у справі, а тому рішення суду необхідно змінити із ухваленням нового рішення про зміну обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2005 року між сторонами був укладений кредитний договір № DNH4KS20200177, відповідно до умов якого банк надав відповідачці кредит у розмірі 5 114,64 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28 березня 2008 року. В процесі розгляду справи відповідачка в своїх запереченнях не спростовувала наявність кредитних правовідносин з позивачем, а лише посилалася на сплив позовної давності. Згідно до наявного в матеріалах справи розрахунку станом на 21 жовтня 2013 року заборгованість за кредитним договором № DNH4KS20200177 від 28 липня 2005 року склала 31 754,06 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2 359,88 грн.; заборгованість по процентам за користування кредитом 10 344,61 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором 19 049,57 грн. Частиною 1 ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені); Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до абзацу 1 ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Так, кінцевий строк повернення кредиту, згідно умов договору, 28 березня 2008 року. Позивач знав про кінцеву дату повернення відповідачкою кредиту і міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у встановлений договором строк. Але позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 01 листопада 2013 року, тобто після спливу позовної давності. При цьому, позивач не просив поновити строк звернення до суду, та не зазначав поважності причин пропущення цього строку. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідачки у письмових запереченнях проти позову (а.с. 46-49) просив суд застосувати до спірних правовідносин сплив позовної давності і за цих підстав відмовити у задоволенні позову. Проте, на дані обставини суд уваги не звернув, у звязку із чим рішення суду першої інстанції необхідно змінити в частині обґрунтування підстав для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України. Не можуть бути підставою для задоволення позову і доводи представника товариства про те, що відповідачка погашала заборгованість, оскільки із наданих розрахунку, виписки із карткового рахунку (а.с.4-5, 66-68) видно, що із червня 2008 року до грудня 2012 року особисто відповідачка ніяких грошових сум банку не сплачувала. А починаючи із грудня 2012 року банк самостійно списував із нової картки відповідачки грошові кошти без її дозволу. Ці дії банку відповідачка оспорила у судовому порядку. Отже, в матеріалах справи немає доказів, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності, відповідно до вимог ч.1 ст.264 ЦК України, оскільки відповідачка не вчиняла дій, які б свідчили про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Outcome: partial