Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Позивач просить визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , для зняття її з реєстрації. В обґрунтування позову зазначив, що дане житло перебуває у комунальній власності. А він є його основним квартиронаймачем. Вказав, що відповідачка є його дочкою, а дана квартира була виділена їм у 1991 р. на підставі ордеру, однак у спірне житло дочка не вселялася й жодного дня там не проживала. Наразі мешкає у квартирі чоловіка. Зазначив, що відповідачка, будучи зареєстрованою, житлом не користується і там не проживає більше року і її реєстрація у цьому житлі призводить до зайвих нарахувань комунальних платежів. Покликаючись на ст.ст. 71, 72 ЖК України просить задовольнити позов. Відповідачка у відзиві просила відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування своєї позиції зазначила, що житлова площа спірної квартири становить 16,7 кв.м., чого не достатньо для спільного проживання двом і більше особам. Тому з метою уникнення непорозумінь із пристарілим батьком, який 1938 р.н., та побутових конфліктів тимчасово стала проживати у квартирі чоловіка. Вважає такі обставини поважними причинами її відсутності у спірному житлі понад шість місяців (а.с. 37-39). 20.07.2020 р. у судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності, у задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи про причини неявки суд не повідомив, заяв чи клопотань не подавав. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши докази і письмові пояснення, що викладені у заявах по суті справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони мають між собою родинний зв`язок як батько й дочка. При цьому, позивач народився [INFO] , а відповідачка 26.09.1980 р . (а.с. 5-6). Як видно з листа Львівського обласного суду Української РСР від 05.09.1991 р. № 4Г-410/91, позивач після смерті колишньої дружини з дочкою не зустрічався, матеріальної допомоги їй не надавав. Дочка проживала з братом у двокімнатній квартирі та висловила бажання проживати тільки з ним, а з позивачем не бажала жити разом у кімнаті, яка є в гуртожитку (а.с. 94). 01.03.1993 р. виконавчий комітет Червоноградської міської ради народних депутатів видав позивачеві з сім`єю з двох осіб - він та відповідачка - ордер на житло № 002331 серії А на право отримати житло площею 16,7 кв.м., яке складається з однієї кімнати у квартирі [ADDRESS] (а.с. 7). Станом на 05.11.2018 р. за даною адресою зареєстровані позивач, відповідачка та її малолітній [PERSON] , 2013 р.н. Квартира не приватизована (а.с. 8, 12, 22). За цією адресою комунальні послуги нараховуються на трьох осіб (а.с. 11). Відповідачка з дитиною за місцем реєстрації не проживає, а мешкає за адресою чоловіка - [PERSON] , що за адресою [ADDRESS] (а.с. 9, 26-28, 37-41). 02.05.2019 р. відповідачка подала заяву до бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» про приватизацією у спільну часткову власність спірного житла між позивачем, нею та малолітнім [PERSON] (а.с. 42-46). 23.05.2019 р. бюро приватизації КП «Червонограджитлокомунсервіс» відмовили у задоволенні вище вказаної заяви у зв`язку з відсутністю письмової згоди позивача на приватизацію житла (а.с. 66). 17.06.2019 р. суд постановив ухвалу про задоволення заяви позивача про залишення частини позовних вимог без розгляду, а саме у частині вимог до малолітнього відповідача [PERSON] (а.с. 74). Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Також жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, зокрема, у випадку тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи. Відповідно до статті 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК УРСР). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Необхідно зазначити, що статтею 71 ЖК УРСР, визначено умови відповідно до яких особу, може бути визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Аналіз статті 71 ЖК УРСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутністю поважних причин для такого не проживання. Відтак, на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК УРСР строки у жилому приміщенні, а на відповідача довести, що така відсутність обумовлена поважними причинами. Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 08.07.2020 року у справі № 263/7338/17. Фактичні обставини справи свідчать про те, що відповідачка не проживає в спірному жилому приміщенні більше шести. Даний факт доведений позивачем та не заперечується відповідачкою. Поряд з цим, наявні докази з урахуванням конкретних обставин цієї справи свідчать про те, що відповідачка має поважні причини для не проживання у спірному житлі понад шість місяців, а саме: невеликою житловою площею кімнати, різницею у статі та віці сторін. Отже, відповідачка не проживала у спірній квартирі з поважних причин, не втрачала з нею зв`язок, продовжувала ставитися до неї як до свого житла, а її тимчасова відсутність була викликана обставинами, пов`язаними з наміром уникнути непорозумінь і конфліктних ситуацій з позивачем через брак житлової площі. За таких обставин і міркувань суд не вбачає підстав для задоволення позову, тому у його задоволенні необхідно відмовити.

Outcome: dismissed