Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

Позивач, ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнення просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 16575,03 грн. за кредитним договором № б/н від 10.04.2008 р. та судові витрати у розмірі 1218 грн. Позов обґрунтований тим, що між ЗАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем 10.04.2008 р. був укладений кредитний договір № б/н, за умовами якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 7120 грн. Позивач зазначає, що ним зобов'язання за договором виконані у повному обсязі, в той час як відповідач свої зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка складає 27038,14 грн. Від вказаної суми позивач відняв суму у розмірі 13832,41 грн., яка була стягнута з відповідача за рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2012 р. та нарахував штрафи відповідно до умов та правил надання банківських послуг у розмірі 910,29 грн. Враховуючи, що відповідач добровільно не погашає заборгованість, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в уточненій позовній заяві зазначив, що в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та винесення заочного рішення. Відповідач подала до суду заяву від 22.02.2016 р., в якій просила відкласти судове засідання, призначене на 23.02.2016 р. в зв'язку з необхідністю мирного вирішення спору, однак в судове засідання 10.03.2016 р. не з'явилась, про причини неявки суду не повідомила, жодних заяв чи клопотань до суду не подала. Виходячи з викладеного, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлена про дату та час судового розгляду справи, отже суд, з урахуванням положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України, за згодою позивача розглядає справу в заочному порядку. Під час розгляду справи судом встановлено наступне. 10 квітня 2008 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н (далі по тексту - Договір), згідно якого відповідач отримала кредит у розмірі 1000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг, що є додатком до договору, Позичальник зобов'язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Позивач вказує, що відповідач має заборгованість за кредитним договором станом на 29.09.2015 р. у розмірі 104527,21 грн. та яка складається з: - заборгованості за кредитом - 7118,85 грн.; - заборгованості про комісії за користування кредитом - 15434,32 грн.; - заборгованості за пенею та комісією - 4484,97 грн.; Позивач зазначив, що від вказаної суми заборгованості він відняв суму у розмірі 13832,41 грн., яка була присуджена до стягнення з відповідача відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2012 р., і різниця становить 13205,73 грн. До вказаної суми позивач додав штрафи відповідно до Умов та правил надання банківських послуг, а саме фіксованої частини у розмірі 250 грн. та процентної складової у розмірі 660,29 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості до стягнення становить 14116,02 грн. Відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2012 р. з [PERSON] на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.04.2008 р. у розмірі 13832,41 грн. Згідно зі статтями 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-1206цс15, який є обов'язковим для застосування згідно вимог ст. 360-7 ЦПК України, виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Судом не заперечується, що позивач має право на нарахування платежів на суму заборгованості, нарахування яких передбачено договором та ЦК України, після прийняття рішення про стягнення заборгованості. Поряд із цим, таке нарахування, згідно правового висновку ВС України, можливе лише у разі невиконання судового рішення. Тобто у даному випадку позивач має довести, що рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15.05.2012 р. не виконано на теперішній час. Разом із тим, позивач відповідних належних та допустимих доказів не надав, що позбавляє суд можливості встановити правомірність нарахування процентів, пені та штрафів на суму заборгованості після прийняття даного рішення. Судом було визнано явку представника позивача до суду обов'язковою для надання пояснень та обґрунтування заявлених вимог, однак представник позивача в судові засідання не з'явився, правом надати суду пояснення та подати докази на їх підтвердження не скористався, тому суд розглянув справу на підставі наявних в ній доказів. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку про те, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed