Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Позивач просить визнати дійсним договір купівлі-продажу майна (будівлю корівника, загальною площею 1898,1 кв.м., яка розташована за адресою Сумська область, Конотопський район, с.Карабутове), укладений 01.01.2006 року між Фермерським господарством Листопад та співвласниками майна в особі уповноваженої [PERSON], а також визнати за Фермерським господарством Листопад право власності на вказану нерухомість. На обгрунтування вимог представник позивача за довіреністю [PERSON] зазначив, що 01.01.2006 року між ФГ Листопад та співвласниками будівлі корівника, розташованого в с.Карабутове, Конотопського району, інтереси яких за довіреністю представляла [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу цього майна. Покупцем повністю виконані умови наведеного правочину, зокрема сплачені кошти, за актом прийому-передачі прийнята та використовується придбана нерухомість. Проте, наведений договір не було посвідчено нотаріально, оскільки відповідач ухиляється від його посвідчення, посилаючись то на брак часу, то на зайнятість, то на незадовільне самопочуття, а тому, на підставі ст.220 ЦК України, просить визнати цей договір дійсним, а також визнати за позивачем право власності на зазначену нерухомість. Другий представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав вимоги і наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, задоволенню вимог не заперечує. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Якщо недійсність правочину встановлена законом, то відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК такий правочин є нікчемним. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (ст. 220 ЦК). Отже, закон надає суду право визнавати дійсним договір, який через недодержання сторонами вимог закону про його нотаріальне посвідчення є нікчемним. Із представлених доказів вбачається, що 01.01.2006 року між позивачем та співвласниками розпайованого майнового комплексу колишнього КСП Прогрес, інтереси яких за довіреністю представляла [PERSON], був укладений договір купівлі-продажу будівлі корівника, загальною площею 1898,1 кв.м., розташованого в с.Карабутове, Конотопського району (а.с. 7, 8-10, 11, 12, 13, 14, 15-40, 41-50, 52-59). Проте, як запевняє довірена особа позивача, відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення цього договору, що стало перешкодою для реєстрації прав власності та підставою звернення до суду з позовом про визнання цього договору дійсним. Згідно з вимогами ст. 657 ЦК, в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 210 та ч. 3 ст. 640 цього Кодексу, також в редакції, що діяла на момент виникнення правовідносин, такий договір є укладеним з моменту його державної реєстрації. Отже, до моменту державної реєстрації договір купівлі-продажу нерухомості юридично не є укладеним. За змістом ч. 2 ст. 220 ЦК суд може визнати дійсним нікчемний договір, а не договір, який не є укладеним. Саме на це звернув увагу Пленум Верховного Суду України у п. 13 постанови від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». У звязку з цим, оскільки договір не був укладеним, суд не може визнати його дійсним на підставі ст. 220 ЦК. Наведена правова позиція викладена в Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19.06.2013 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст.182 ЦК, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За приписом ч.2 п.3 ст.331 ЦК якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Проте, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження прав власності продавців - співвласників будівлі корівника, що була предметом спірного договору, при тому, що згідно ст.658 ЦК, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару.

Outcome: dismissed