Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 20076,88 доларів США та судові витрати, посилаючись на те, що 12.07.2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZPC0GF50190503, згідно вимог якого відповідач отримав кредит у розмірі 24000,00 доларів США для придбання нерухомості та у розмірі 6720,00 доларів США для виплати страхових платежів зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,92% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 0,18% щомісячно від суми виданого кредиту з кінцевим терміном повернення 11.07.2025 року. Однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків, комісії по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 ЦПК України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим судом належним чином про час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.07.2005 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №ZPC0GF50190503, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 24000,00 доларів США для придбання нерухомості та у розмірі 6720,00 доларів США для виплати страхових платежів, з кінцевим терміном повернення - 11.07.2025 року включно, на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а [PERSON], в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі та сплатити відсотки за користування кредитом 0,92% щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та комісії у розмірі 0,18% щомісячно від суми виданого кредиту в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.10-12). Пунктом 1.1 кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року передбачено, що періодом сплати необхідно вважати період з «12» по «18» число кожного місяця. Щомісячно в період сплати позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у розмірі 294,09 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається з заборгованості за кредитом, процентами, щомісячної комісії. Згідно з п.1.6 кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку проценти за користуванням кредитом у розмірі 2,25 % нараховані від суми несплаченої в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до п.4.1 кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язався сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу за кожний день прострочки. Однак [PERSON] вимоги кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року не виконує, в обумовлені строки кредит, комісію та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 15.04.2015 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 20076,88 доларів США - заборгованість по несплаченому кредиту, 1148,71 доларів США - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом, 172,64 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 35,71 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.4-8). Позивач звертався до [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останній заходів до погашення заборгованості у повному обсязі не вжив. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, надав відповідачу кредит. Однак [PERSON] порушив вимоги кредитного договору №ZPC0GF50190503 від 12.07.2005 року, а саме не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, комісії та відсотків по ньому. Тому є підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості по несплаченому кредиту, відсотках, комісії та пені відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі. Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 Цивільного кодексу України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Відповідно до частини другої статті 533 Цивільного кодексу України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 24 вересня 2014 року №6-145цс14, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. У зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved