Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

позивач просить суд розірвати шлюб між [PERSON], [INFO] (Паспорт: [NUMBER], виданий Ржищівським МВМ ГУ МВС України у Київській області від 2010 року, РНОКПП [NUMBER]) та [PERSON], [INFO], обґрунтовуючи позов наступним. Вона, [PERSON], [INFO]. н., проживає за адресою: [ADDRESS] З 09.10.2010 року, перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином України [PERSON], [INFO], який проживає за адресою: [ADDRESS]. Даний шлюб було зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 141 від 09.10.2010 року. Дошлюбне прізвище «[PERSON]» змінено на прізвище «[PERSON]», згідно виданого їм свідоцтва про шлюб. У шлюбі з відповідачем у них народилася дочка - [PERSON], якій на момент подання позову виповнилося 4 роки. Документом, що підтверджує факт народження дитини є свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 17.06.2014 року. Станом на сьогоднішній день, спільне життя з відповідачем не склалося. На даний час, шлюбні відносини між ними фактично припинені, а подальше сумісне життя із збереженням сім'ї є не можливим. Причиною розірвання шлюбу є те, що вона з відповідачем проживає окремо вже понад 1 рік. Відповідно за цей період часу, їхня сім'я перестала існувати. Сімейних стосунків з відповідачем вона не підтримує. Разом з цим, вона переконана, що причин для примирення з відповідачем у них не має з підстав вказаних вище. Необхідність у поновленні дошлюбного прізвища, також відсутня. Станом на сьогоднішній день, дитина проживає з нею та перебуває на її утриманні відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України. Згідно ч. З ст. 29 ЦК України, зазначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України, зазначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Позивач [PERSON] в підготовче засідання не з'явилася, подавши до суду заяву, якій просить розгляд справи проводити у її відсутність. Позовні вимоги підтримують та просить задовольнити. Прізвище залишити [PERSON]. Відповідач [PERSON] в підготовче засідання, не з'явився, подавши до суду заяву, якій просить розгляд справи проводити у його відсутність. Позовні вимоги визнає та просить їх задовольнити. У разі неявки всіх учасників справи у підготовче засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про винесення рішення про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 СК України). Згідно положень ч.ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 09 жовтня 2010 року уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, про що було зроблено актовий запис під № 141. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачем та перебуває на утриманні позивача. Подружжя проживає окремо понад один рік, спільного господарства не ведуть, позивач має бажання розірвати шлюб та відповідач проти цього не заперечує. Статтею 51 Конституції України проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Частиною 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Згідно ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. Після розірвання шлюбу позивач залишається на прізвищі [PERSON]. На підставі ст.. ст. 110, 112 СК України, Законом України «Про Державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved