Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

Позивач просить визнати реконструйований балкон площею 10,2 кв.м. приналежністю квартири [ADDRESS] , із загальною площею квартири після такої реконструкції - 55.2 кв.м. В обґрунтування позову послався на те, що їй на праві власності належить дана квартира та з метою покращення житлових умов було здійснено її реконструкцію шляхом добудови балкону. Вказала, що приміщення квартири із добудованим балконом в подальшому може надійно та безпечно експлуатуватись. Зазначила, що проведення будівництва балкону не порушило прав третіх осіб, також відсутнє порушення будівельних норм та правил. З огляду на наведене просить визнати такі балкони приналежністю квартири. Представник третьої особи подав пояснення, у яких просив відмовити у позові через його безпідставність. Вказав, що позивач не порушувала питання про легалізацію добудованого балкону перед компетентними органами та не зверталася для оформлення права власності у встановленому законом порядку, відтак її права й інтереси не були порушені, що виключає їх судовий захист. 12.02.2021 р. сторони у судове засідання не з`явилися. Представник позивача подав клопотання про розгляд справи у його відсутності. Представники відповідача та третьої особи подали заяви про розгляд справи у їхній відсутності. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши заяви по суті справи та наявні докази, суд встановив таке. Згідно свідоцтва від 16.03.2017 р., позивач має на праві власності квартиру за адресою [ADDRESS] . Як вказано у технічному паспорті на дану квартиру від 28.10.2019 р., позивач здійснив реконструкцію цієї квартири шляхом добудови балкону без дозвільних документів. Згідно технічного висновку ФОП [PERSON] від 05.09.2019 р., несучі конструкції цієї квартири знаходяться у задовільному стані, їх стан з добудованим балконом дозволяє подальшу надійну та безпечну їх експлуатацію. Як видно з протоколу зборів співвласників багатоквартирного будинку за адресою [ADDRESS] останні не заперечують щодо легалізації позивачем добудованого балкону у квартирі [ADDRESS] . Згідно з витягом із протоколу № 17 від 27.12.2019 р., постійно діюча комісія узгоджувальної комісії по плануванню і забудові населених пунктів при виконавчому комітету Червоноградської міської ради, дана комісія не має застережень щодо реконструйованої квартири [ADDRESS] з метою будівництва балкону. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з такого. За правилами ст. 55 Конституції України, ст. 16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). За приписами ст.ст. 264-265 ЦПК України під час ухвалення рішення суд має вирішити та зазначити у своєму рішення чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права. Зміст зазначених у ст. 15 ЦК України підстав для захисту не розкривається, але він відображений у відповідних нормах статей, що регулюють ту чи іншу категорію правовідносин. Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у недотриманні сторонами в момент вчинення правочину вимог закону; пооширення про особу недостовірної інформації; розкриття таємниці про стан здоров`я особи; піддання фізичної особи катуванню, жорстокому або такому, що принижує її гідність, поводженню чи покаранню; неповага до гідності та честі особи; протиправне позбавлення права власності чи його обмеження; безпідставне заволодіння особою майном іншої особи-власника; створення власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном; неправомірне використання твору без згоди автора; невиконання чи неналежне виконання умов зобов`язання; безпідставна одностороння відмова від договору; продаж товару неналежної якості; втрата (нестача) чи пошкодження речі; спричинення фізичній чи юридичній особі майнової чи немайнової (моральної) шкоди. Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права. Оспорювання суб`єктивного цивільного права відображає такий стан правовідносин, коли суб`єктивне цивільне право заперечується в юрисдикційному органі. Аналогічні підходи до тлумачення понять ст. 16 ЦК України про порушення, невизнання, оспорювання цивільного права були викладені Верховним Судом України у 2014 році в Аналізі практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України, судових рішеннях ВССУ, а також у постановах КЦС ВС від 07.11.2018 р. у справі № 643/18355/15-ц, від 21.02.2018 р. у справі 216/1910/15-ц. Викладене дозволяє стверджувати про наявність усталеної судової практики щодо тлумачення й застосування понять та категорій, сформульованих парламентом у ст. 16 ЦК України. У свою чергу, за вимогами процесуального закону, факт порушення, невизнання чи оспорювання цивільного права є предметом доказування у справі і у відповідності до правил ст.ст. 12, 76, 81 ЦПК України обов`язок доведення цього факту покладено на позивача. Оцінюючи аргументи й докази позивача, суд звертає увагу на те, що останні підтверджують факт здійснення ним реконструкції та добудови балкону у квартирі, а також стосуються оцінки безпечності подальшої експлуатації цього балкону і згоди на це співвласників будинку. Ці факти й обставини по суті сторона не оспорюються. Однак у позові не вказано у чому полягає порушення, не визнання або оспорення відповідачем цивільного права позивача, за захистом яких мало місце звернення до суду. На підтвердження таких обставин позивач не надав жодного доказу. Більше того, як зазначив позивач у позовній заяві, вчинена реконструкція у квартирі не порушила прав та інтересів інших осіб. При цьому, узаконення реконструкції як будівництва регулюється чинним містобудівним законодавством України, в якому встановлені правила введення в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів. Повноваження щодо введення в експлуатацію об`єктів будівництва належить Державній архітектурно-будівельній інспекції. Жодного доказу на підтвердження звернення позивачкою до Державної архітектурно-будівельної інспекції чи відповіді-відмови в узаконенні реконструкції балкону матеріали справи не містять. Позивач не звертався у передбаченому законом порядку до компетентних органів для оформлення своїх прав на добудований балкон та не позбавлений можливості такого звернення в подальшому. Відтак обставини справи, наявні докази та пояснення сторін дають суду підстави встановити відсутність порушення, невизнання чи оспорення відповідачем цивільного права позивача, за захистом якого мало місце звернення до суду. За таких обставин і міркувань позов є необґрунтованим і безпідставним, у зв`язку з чим задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed