Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач ПАТ «СК «ПЗУ Україна» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просив суд стягнути з відповідача на користь товариства майнову шкоду в розмірі 117 746.45 грн., завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між позивачем та гр. [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії [NUMBER] від 15.07.2016 року за яким страховик застрахував майнові інтереси пов»язані з експлуатацією наземного транспортного засобу автомобіля «Фольксваген» д/н [NUMBER]. 25.01.2017 року в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого за договором добровільного страхування у ПрАТ «СК» «ПЗУ Україна» автомобіля «Фольксваген» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під управлінням відповідача у справі. В результаті ДТП було пошкоджено застрахований автомобіль «Фольксваген» д/н [NUMBER]. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2017 відповідача визнано винним у вказаній ДТП. Відповідно до звіту від 02.02.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок настання ДТП застрахованого автомобіля становить 136 381.78 грн. Позивачем було сплачено на СТО суму страхового відшкодування в розмірі 110 815 грн. 46 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №1343 від 16.02.2017 року та №1912 від 02.03.2017 року. Цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була застрахована в ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» за договором обов»язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6972471?яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого в сумі 100 000 грн. та франшизу в розмірі 0.00 грн. Позивач вважає, що розмір майнової шкоди в сумі 117 746 грн. 45 коп. на користь страхової компанії повинен виплатити відповідач, оскільки є винною особою у настанні дорожньо-транспортної пригоди, тому звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь страхової компанії суму завданої майнової шкоди в розмірі 117 746.45 грн. та витрати по оплаті судового збору. Ухвалою суду від 28.12.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Судом під час розгляду справи було залучено до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмету позову Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, що викладені в позовній заяві, обґрунтувавши їх, зокрема, тим, що викладено у висновку щодо застосування норми права, висловленого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якої страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Відповідач у справі в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що його цивільно-правова відповідальність на момент настання страхової події була застрахована в ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» за договором обов»язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6972471?яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого в сумі 100 000 грн., а тому вважає, що за заподіяну шкоду повинна відповідати його страхова компанія. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, належним чином був повідомлений про день та час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши вступне слово учасників судового процесу, оглянувши письмові матеріали справи, судом було встановлено наступне. Між ПАТ СК «ПЗУ Україна» та гр. [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземних транспортних засобів серії [NUMBER] від 15.07.2016 року за яким страховик застрахував майнові інтереси пов»язані з експлуатацією наземного транспортного засобу автомобіля «Фольксваген» д/н [NUMBER]. 25.01.2017 року в м. Києві сталася ДТП за участю застрахованого за договором добровільного страхування у ПрАТ «СК» «ПЗУ Україна» автомобіля «Фольксваген» д/н [NUMBER] під керуванням [PERSON] та автомобіля [NUMBER] під управлінням відповідача у справі. В результаті ДТП було пошкоджено застрахований автомобіль «Фольксваген» д/н [NUMBER]. Постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 28.02.2017 відповідача визнано винним у вказаній ДТП. Відповідно до звіту від 02.02.2017 року вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок настання ДТП застрахованого автомобіля становить 136 381.78 грн. Позивачем було сплачено на СТО суму страхового відшкодування в розмірі 110 815 грн. 46 коп., що підтверджується платіжними дорученнями №1343 від 16.02.2017 року та №1912 від 02.03.2017 року. Також судом було встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на момент настання страхової події була застрахована в ПАТ «Страхове товариство «Іллічівське» за договором обов»язкового страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/6972471, яким передбачено ліміт відповідальності страховика за шкоду, завдану майну потерпілого в сумі 100 000 грн. та франшизу в розмірі 0.00 грн. Позивач вважає, що розмір майнової шкоди в сумі 117 746 грн. 45 коп. на користь страхової компанії повинен виплатити відповідач, оскільки є винною особою у настанні дорожньо-транспортної пригоди, тому звернувся до суду з даним позовом та просив стягнути з відповідача на користь страхової компанії суму завданої майнової шкоди в розмірі 117 746.45 грн. та витрати по оплаті судового збору. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення є обов'язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено дану постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов'язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов'язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 117 746.45 грн. В судовому засіданні судом встановлено, що учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов'язань договірне зобов'язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування; деліктне зобов'язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; договірне зобов'язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом також встановлено, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 117 746.45 грн. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. З огляду на викладене судом вище Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 04 липня 2018 року (справа № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18) дійшла висновку про те, що стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов'язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов'язаним суб'єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов'язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Обмеження набуття страховиком завдавача шкоди права зворотної вимоги (регресу) випадками, які визначені у статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,зумовлене тим, що набуття вказаного права щоразу після відшкодування цим страховиком шкоди потерпілому суперечило би меті страхування цивільно-правової відповідальності, об'єктом якого є майнові інтереси завдавача шкоди та яке забезпечує, зокрема, їх захист. В даному випадку третя особа як страховик відповідача (завдавача шкоди) не набула право регресу до останнього. Таке право третя особа могла би набути, відшкодувавши потерпілій завдану їй шкоду, а також за наявності умов, визначених статтею 38 вказаного Закону. Вимога позивача (страховика потерпілої) до завдавача шкоди не є регресною та заснована на інших приписах законодавства. Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов'язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов'язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов'язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов'язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов'язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов'язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв'язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов'язанні. Таким чином, суб'єктом, який має задовольнити вимогу позивача, є третя особа - страховик відповідача, оскільки позивач не звертався до третьої особи із заявою про сплату страхового відшкодування у порядку регресу та не отримав її відмову. Так, відповідно до статті 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу серії АЕ/6972471 страховиком відповідача з страховим лімітом 100 000 грн. на момент вчинення ДТП була третя особа. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду в згаданій вище постанові вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, встановивши, що позивач не звертався до страховика відповідача та не отримав його відмову у виплаті страхового відшкодування, а відразу пред'явив вимогу до відповідача.

Outcome: dismissed