Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

Позивач, представник [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, мотивуючи свої вимоги тим, що у період з 01 жовтня 2008 року по 20 квітня 2018 року я, [PERSON], знаходився у трудових відносинах з ПАТ «Запоріжжяобленерго» (далі -Боржник). Зазначене підтверджується записами у трудовій книжці серія [NUMBER]. Під час його знаходження у трудових правовідносинах з Боржником, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 63782 (шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят дві) грн. 88 коп. Підтвердженням факту існування заборгованості с довідка, яка видана мені боржником за № 117 від 20 квітня 2018 року. 20 квітня 2018 року позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективного трудового договору за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 1595-к від 19 квітня 2018 року. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Неодноразово позивач звертався до боржника з вимогами щодо виплати йому заборгованості по заробітній платі, але до сьогоднішнього дня йому так і не виплачена заробітна плата. Викладені обставини підтверджуються наступними доказами: копією паспорту, копією картки фізичної особи - платника податків, копією трудової книжки, копією довідки. Також повідомляю суд, про те, що оригінали вищенаведених доказів перебувають у позивача та будуть надані за необхідності суду в судовому засіданні для дослідження. Заходів досудового врегулювання суперечки між сторонами не вживалося, оскільки законом та домовленістю такий обов'язок не передбачено; заходи забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви не вживалися, позивачем іншого позову до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав не подавалося; відсутні будь-які інші підстави, що мають наслідком відмову у відкритті провадження. Попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв'язку з розглядом справи відсутні. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі звільняються від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Таким чином позивач просить стягнути з публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго», код ЄДРПОУ 00130926 на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] заборгованість по заробітній платі в сумі 63782 (шістдесят три тисячі сімсот вісімдесят дві) грн. 88 коп. Позивач, [PERSON] в судове засідання надав письмову заяву, відповідно до якої просить розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі, в разі неявки відповідача. Відповідач - представник ПАТ «Запоріжжяобленерго» в судове засідання надав письмову заяву, відповідно до якої просить розглядати справу без участі представника позивача, відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, мотивуючи тим, що відповідно до позовних вимог розмір заборгованості із заробітної плати перед [PERSON] становить 63782,88 гривень, при цьому розрахунок заборгованості Позивач не надав. Разом з тим, на балансі Відповідача станом на 26.06.2018 року обліковується заборгованість перед Позивачем у сумі 54614,72 гривні, що підтверджується довідкою Відповідача. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином вважають, що позовні вимоги з відшкодування заборгованості заробітної плати [PERSON] потребують перегляду. До заяви було надано Довідку про невиплачену зарплату за період з вересня 2017 року, станом на 26.06.2018 року 54614 ( п'ятдесят чотири тисячі шістсот чотирнадцять) гривень 72 копійки. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові пояснення сторін, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 81 ЦПК України,кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач [PERSON], у період з 01 жовтня 2008 року по 20 квітня 2018 року знаходився в трудових відносинах з ПАТ « Запоріжжяобленерго», що підтверджується записами трудової книжки Серії АВ № 112488 (а.с.3-5). 20 квітня 2018 року він був звільнений за власним бажанням у зв»язку з невиконанням власником або уповноваженим органом законодавства про працю, умов колективно трудового договору за ч.3 ст. 38 КЗпП України, згідно наказу № 1595-к від 19 квітня 2018 року. За період знаходження Позивача у трудових відносинах з Відповідачем, йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 63782,88 гривень, що підтверджується наданим Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» повідомленням про нараховану суму, належну працівнику при звільненні за № 117 від 20.04.2018 року, відповідно до якої позивачу [PERSON] нараховано суму до виплати в розмірі 63782,88 грн. (а.с. 6). Таким чином, з наданих до суду документів вбачається, що на теперішній час заборгованість відповідача перед позивачем щодо не виплаченої заробітної плати складає 63782,88 гривень. Жодних доказів на спростування вказаної суми представником відповідача в судовому засіданні не надано. Щодо наданої представником відповідача довідки про невиплачену зарплату за період з вересня 2017 року по квітень 2018 року, де заборгованість зазначена в розмірі 54614,72 гривні, слід зазначити, що дана довідка без дати та номеру видачі була надана суду разом із письмовою заявою, в якій зазначено, щопозовні вимоги з відшкодування заборгованості заробітної плати [PERSON] потребують перегляду. При цьому, посилаючись на ч.3 ст.12 ЦПК України, відповідачем не доведено, чому надані до суду дві довідки одного ж і того підприємства, які різняться між собою, і чому саме відповідач посилається на суму 54614,72 гривні, яка зазначена в довідці без номеру та дати (а.с.27), а не на довідку, надану позивачу на виконання вимог ст.116 КЗпП за №117 від 20.04.2018 року, надану при звільненні, де зазначена нарахована сума, належна працівнику [PERSON] при звільненні в розмірі 63782,88 гривень (а.с. 6). Також відповідачем не надано доказів щодо необхідності перегляду позовних вимог, та ким цей перегляд повинен здійснюватися. Відповідно до матеріалів справи, позивач [PERSON] звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, але за заявою відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго», зазначений судовий наказ від 26.04.2018 року був скасований (а.с.15-23), з чого вбачається, що відповідачем навмисно затягується час на виплату позивачу [PERSON] нарахованої суми, належної працівнику при звільненні, в розмірі 63782,88 гривень вже на протязі більше двох місяців після звільнення, що є ще і заборгованістю перед позивачем з листопада 2017 року. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. З огляду на наведене, доводи представника відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобов'язань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними. Таким чином, суд вважає позовні вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі п.1.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved