Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-16 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі укладений між її матірю [PERSON] та відповідачем, зобовязати його повернути земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,4201 га на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить їй на праві власності на землю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом №2-2598 від 02.12.2014р.,стягнути з відповідача судові витрати у справі. У подальшому, позивач свої вимоги уточнила, виключивши ту, що стосується скасування запису про державну реєстрацію договору, провадження у цій частині закрито. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії №2-2598 від 02.12.2014р. позивач є власником земельної ділянки площею 5,4201 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, кадастровий №6323186000030000259, що належа ла її матері [PERSON], яка померла 23.05.2014р. Зазначеною земельною діля нкою користується відповідач на підставі договору оренди землі, зареєстрованого відділом Держ комзему у Кегичівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 19.11. 2012р. №632318604001594. Позивач просить визнати договір недійсним, оскільки вона вважає, що ані його, ані додатки до нього, як то: акт приймання передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, її мати не підписувала, отже, відповідно, не мала волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що їм дос товірно відомо, що мати позивача дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з її боку на укладення цього договору не було. Оплату від відпо відача [PERSON], а після її смерті позивач, отримували як частину прибутку від обробітку ді лянки.Про існування договору оренди їй стало відомо після оформлення спадщини, тобто у 2014 р Представник відповідача проти позову заперечив, виходячи з того, що протягом дії оспорюваного договору ані у матері позивача, ані у нього не виникало питань щодо законності цього договору, вони отримували орендну плату, що, як на думку відповідача, свідчить про відсутність заперечень проти умов договору. У судовому засіданні дослідженні усі надані докази, зокрема, примірники та копії оскаржено го договору з додатками, документів на ділянку, отримання оплати, висновки експертизи тощо. Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон). За положеннями ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою від 28.05.2015р. призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 26.10.2015р. №6704, підписи від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі та додатках до нього, укладеного між [PERSON] та ФГ «Паритет-А» виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням справжнього підпису [PERSON] Крім того, ухвалою суду від 09.02.2016р., за клопотанням відповідача, призначено додаткову експертизу, згідно з висновком якої підпис від імені [PERSON] у відомості про виплату грошей №10 за серпень 2012р та у видатковому касовому ордері № 58 від 30.08.2013р. виконаний не [PERSON], а іншою особою, за допомогою пасти для кулькових ручок та гелевого чорнила без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів. Експертиза виконана згідно з вимогами закону, її висновки не оспорені і оцінюється судом як такі, що відповідають вимогам чинного законодавства і є належними доказами. Отже, факт відсутності волевиявлення [PERSON] на укладання договору є доведеним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, що також відповідає практиці Верховного Суду України (постанова Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму ВСУ). Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення матері позивача, підтвердженого її особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного: У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки саме за цим договором є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави, заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено свідоцтвом про право на спадщину, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку. Тому позовна вимога щодо повернення позивачеві земельної ділянки з незаконного володіння за оспореним договором, що визнається недійсним, є похідною від першої вимоги, і також підлягає задоволенню. Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову. Так, оцінюючи факт отримання позивачем орендної плати, суд виходить з такого. Згідно з п.7 постанови Пленуму ВСУ, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Позивачем доведено, що спірний договір був укладений без волевиявлення її матері, тому суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримувала плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання [PERSON] (за життя) та, пізніше, позивачем, плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2915р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц). Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Позов подано зі сплатою судового збору у розмірі та порядку, визначеними Законом України «Про судовий збір» в попередній редакції станом на 09.04.2015р. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору та оплаті експертизи підлягають присудженню позивачеві з відповідача. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Outcome: approved