Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивач ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 28 вересня 2005 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку гривень зі сплатою 48, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак відповідач порушив умови кредитного договору і станом на 11 січня 2015 року розмір заборгованості за кредитним договором складає 12 381,99 гривень, яка складається із заборгованості за кредитним договором 1 417,32 гривень, заборгованості по процентах за користування кредитом 10 964,67 гривень. Вказує, на те, що рішенням Глибоцького районного суду від 11 вересня 2008 року із відповідача було стягнуто 3 414,51 гривень заборгованості за кредитним договором, а тому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму заборгованість за кредитним договором в сумі 8 967,48 грн. та судові витрати по справі, а також штрафу 500 гривень та 448,37 грн. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, проте від нього до суду надійшла заява, відповідно до якої він позовні вимоги підтримує в повному обсязі, підтверджує обставини викладені в позовній заяві, просить суд позов задовольнити та розглянути справу у відсутності представника позивача. Вiдповiдач [PERSON] в судове засідання повторно не зявився, хоча був належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомив і не просив суд відкласти розгляд справи. За таких обставин, за згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ комерційний банк «ПриватБанк» не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 вересня 2005 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку гривень зі сплатою 48, 00 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач виконав умови договору, надав відповідачу кредит в сумі 2 000 гривень. Однак, відповідач порушив умови договору, несвоєчасно здійснював погашення заборгованості перед банком, останній платіж ним було здійснено 17 серпня 2006 року. У звязку із чим позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу. 11 вересня 2008 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області було видано судовий наказ, яким стягнуто заборгованість із [PERSON] за кредитним договором від 28 вересня 2005 року у розмірі 3\~414,51 грн. на користь ПАТ комерційний банк «ПриватБанк». Звертаючись до суду із позовом, позивач вказує на те, що станом на 11 січня 2015 року заборгованість відповідача перед ним становить 12\~381,99 грн., яка складається із 1\~417,23 грн. заборгованість за кредитом та 10\~964,67 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, проте із врахуванням суми 3\~414,51 грн., яка була стягнута за рішенням суду, заборгованість відповідача перед позивачем складає 8\~967,48 грн. А також, посилаючись на п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг позивач вважає, що відповідач зобовязаний сплатити штраф фіксовану складову 500 грн. та штраф процентну складову 448,37 грн. Однак, суд вважає, що такі вимоги позивача є безпідставним. Так, за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360 - 7\~ЦПК України\~має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивачем у 2008 році було використано надане йому право вимоги, а тому позовні вимоги є безпідставними і у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного, ст.. ст. 256, 257, 260, 261, 267, 509, 526, 530, 1046, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed