Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

Позивач просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що більш десяти років проживає у жилому будинку [ADDRESS], з дозволу власниці даного будинку - [PERSON], яка померла біля п`яти років назад. Вказує, що будинок було збудовано у 1940-х роках та у зв`язку з важким матеріальним становищем та поганим станом здоров`я з 2000 року власницею ремонт не проводився, догляд за будинком не здійснювався, тому будинок зруйнувався. Позивач, зазначив, що відновив будинок, зробив у ньому ремонт за власний рахунок, згідно технічної документації на старе домоволодіння. Оскільки позивач відкрито та безперешкодно володіє будинком більше десяти років, та крім нього більш ніхто у будинку не проживав, спадкоємці після смерті власника відсутні, просить визнати за ним право на вказаний новозбудований будинок за набувальною давністю. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] вимоги позову підтримала, просила його задовольнити з підстав зазначених у позові, однак зазначила, що відповідач не є спадкоємцем власника будинку, юридичного та правового зв`язку між сторонами не має. Позивач фактично побудував нову будівлю на місці старої, будь-яких документів та дозволу на будівництво не має, також не має документально оформленої згоди [PERSON] на будівництво. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення вимоги позову заперечував, вказуючи, що у зв`язку, з тим, що позивачем не надано доказів проведення будівництва на законних підставах, а також доказів проживання у будинку більше десяти років. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши надані у справі докази, проходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, власник вправі звернутися о суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст. 317 Цивільного Кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Разом з тим, відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За загальним правилом, особа, яка здійснила самовільне будівництво нерухомого майна, не набуває право власності на нього (ч.2 ст. 376 ЦК України). Під самочинним будівництвом слід розуміти як нове будівництво, так і реконструкцію, реставрацію або капітальний ремонт вже існуючих об'єктів нерухомості (ст.9 Закону України від 20.05.1999 року «Про архітектурну діяльність»), в тому числі спорудження без дозволу органу місцевого самоврядування нового житлового будинку, замість зруйнованого на раніше відведений особі земельній ділянці, переобладнання нежитлової будівлі в житлову. Будівництво (нове будівництво, реконструкція, реставрація, капітальний ремонт) об'єкта нерухомості здійснюється відповідно до затвердженої проектної документації, державних стандартів норм і правил, місцевих правил забудови населених пунктів у порядку, визначеному статтею 24 Закону України «Про планування і забудову територій» (ст. 9 Закону України «Про архітектурну діяльність). Будівництво без належного дозволу має місце як при відсутності дозволу на будівництво, так і при відсутності дозволу на виконання будівельних робіт. Аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що законодавство не визнає самочинне будівництво об'єктом правового захисту, крім передбаченого ч.3 ст. 376 ЦК України випадку. Відповідно до п.6 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року, самочинно побудоване майно, не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення користування в судовому порядку. Судом встановлено, що підтверджується, наявною у матеріалах справи довідкою КП «БТІіДРОНМ» Севастопольської міської ради, виданою 15.01.2014 року за № 53, що право власності на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: [ADDRESS], ні за ким не зареєстровано. Представник позивача в судовому засіданні підтвердила, що будь-яких дозвільних документів на будівництво у позивача не має. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено законом. Таким чином, ст. 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю, а саме, володіння має бути добросовісним, тобто у випадку, якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, а саме, ті обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребування якого його власнику було відмовлено. Пленум Верховного суду України у п. 23 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом встановлено, та підтверджується поясненнями представника позивача, що з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на спірне домоволодіння до нотаріальної контори позивач не звертався, у зв`язку з чим звернення до суду з позовом у даному випадку є передчасним. Таким чином, проаналізувавши надані у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, у зв`язку з відсутністю правових підстав для його задоволення. На підставі ст.ст. 317,328,331,344 ЦК України,

Outcome: dismissed