Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08.05.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків. У зв'язку з цим, станом на 30.11.2017 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 17562,56 грн., в тому числі 2206,18 грн. основної суми кредиту, 14806,38 грн. процентів за користування кредитом, 550,00 пені та комісії. При цьому залишається невиконаним заочне Рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.12.2012 року, яким з відповідача вже було стягнута заборгованість в розмірі 7000,07 грн., а тому стягненню за новий період підлягає сума в розмірі 10562,49 грн., а також штраф у розмірі 778,12 грн. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Виходячи з положень ч. 2, ч. 4, ч. 6 ст. 19, ст. 176, ст. 274 ЦПК України, ухвалою суду від 21.03.2018 року було вирішено питання про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження з призначенням дати судового засідання. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ЦПК України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач у судове засідання двічі не з'явився, будучи належним чином повідомленим в порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України про час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив, відзиву на позов не подав. Наведені обставини відповідно до ст. 280 ЦПК України у сукупності є підставою для заочного розгляду справи, про що судом було постановлено відповідну ухвалу. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіо запису не здійснювалось. Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Пам'ятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Пам'яткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг (далі - Умови та Правила та/або Договір). Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб. Відповідно до п. п. 2.1, 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування Карт. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. Випуск Карти та відкриття Рахунку Карти здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку». Судом встановлено, що 08.05.2007 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 3000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Факт виникнення між позивачем та відповідачам кредитних відносин підтверджується матеріалами справи та відповідачем не оспорюється. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 ЦК України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст. ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Як випливає з розрахунку позовних вимог, відповідач активно користувався кредитним коштами, періодично поповнюючи кредитний рахунок. Станом на 31.12.2009 року утворилась заборгованість по основній сумі кредиту у розмірі 2206,19 грн., яка з того часу залишається незмінною. При цьому Заочним Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.12.2012 року з відповідача вже було стягнуто заборгованість за вказаним вище кредитним договором станом на 30.09.2012 року у розмірі 7000,07 грн., в тому числі 2206,18 грн. основної суми кредиту, 2370,36 грн. процентів за користування кредитом, 1852,10 грн. комісії за користування кредитом та 671,43 грн. штрафу. Доказів виконання цього рішення суду надано не було. Водночас суд виходить з того, що подвійне стягнення заборгованості з відповідача суперечило б вимогам чинного законодавства України, а тому вбачає підстави для стягнення з відповідача лише процентів за користування кредитом за період з 01.10.2012 року по 30.11.2017 року. Виходячи з процентної ставки, яка була узгоджена сторонами станом на час виникнення заборгованості, - 22,80% річних, за період з 01.10.2012 року по 30.11.2017 року (дату, станом яку заявлені позовні вимоги) сума процентів за користування кредитом накопичувальним підсумком становить 2599,04 грн. ((2206,19 грн. х 1,9% х 62 місяці)). В подальшому, з 01.09.2014 року та з 01.04.2015 року, позивач підвищував процентну ставку за кредитами такого типу до 30,00 % річних, 34,80% річних та 43,2% річних відповідно. Однак нарахування заборгованості зі сплати процентів за цією ставкою щодо тіла кредиту, отриманого відповідачем до її підвищення, суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. З огляду на це, вимоги про стягнення процентів можуть бути задоволені лише частково - на суму 2599,04 грн. Вирішуючи питання щодо позовних вимог про стягнення з відповідача пені та комісії в розмірі 550,00 грн., суд виходить з такого. В позовній заяві не зазначено, яким пунктом Умов та правил надання банківських послуг, а також Тарифів, передбачено нарахування та стягнення комісії у розмірі 50,00 грн. та 100,00 грн. щомісяця Крім того, в тексті позовної заяви зазначено про заборгованість за пенею та комісією у розмірі 550,00 грн., а у розрахунку - що це сума власне комісії. Усунути цю розбіжність під час судового розгляду не виявилось можливим. Таким чином, щомісячні нарахування у розмірі 50,00 грн. та 100,00 грн. у різних документах позивача зазначаються як різні за своєю правовою природою грошові зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі Позивачем не доведено, що ця комісія була передбачена умовами договору між сторонами, а також те, за яку саме послугу нараховувалась ця комісія. Також суд звертає увагу, що комісія за певну послугу банку зазвичай нараховується незалежно від наявності заборгованості і не є формою цивільно-правової відповідальності. В даному ж випадку, як свідчить розрахунок позовних вимог, позивач почав нараховувати так звану комісію лише з періоду, коли почала формуватися заборгованість відповідача, тобто явно має характер цивільно-правової санкції за порушення договірних зобов'язань, що не передбачено чинним законодавством України. Крім того, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафу у розмірі 4812,38 грн. задоволенню не підлягають, виходячи з такого. Умовами та правилами надання банківських послуг передбачено, що у разі порушення строків платежу по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором, більше ніж на 30 днів, боржник сплачує штраф, що складається з твердої суми у розмірі 250,00 грн., та суми, що розраховується як 5% від заборгованості по кредитному ліміту, з урахуванням нарахованих та прострочених процентів та комісій. Вказане порушення договірних зобов'язань було вчинено відповідачем ще у 2009 році, за що штраф як форма цивільно-правової відповідальності вже була застосована заочним Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 19.12.2012 року. Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а тому в цій частині позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Крім того, суд бере до уваги, що за загальнодоступними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час розгляду справи позивач змінив найменування на «Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054 - 1056-1 ЦК України,

Outcome: partial