Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

Позивач ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що 04 серпня 2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11380062000, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 33500 доларів США під 14,50 % річних. 03 квітня 2009 року сторони уклали додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, в якій передбачили повернення кредиту в повному обсязі в термін не пізніше 01 червня 2020 року. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивачем із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 221707 від 04 серпня 2008 року, відповідно до умов якого поручитель відповідає по зобов'язаннях за кредитним договором за тим же обсягом, що і боржник. Крім цього, 04 серпня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір № 91503, відповідно до якого в забезпечення виконання умов кредитного договору, [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. Протягом дії кредитного договору відповідачі систематично не виконували належним чином договірні зобов'язання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у зв'язку з чим, станом на 29 липня 2015 року допустили заборгованість за кредитом в сумі 30440 доларів США 72 цента, заборгованість за відсотками в сумі 20005 доларів США 91 цент, пеню за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 70836 гривень 78 копійок та пеню за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках в сумі 157357 гривень 38 копійок. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку борг не повертають, просив стягнути солідарно з них на користь банку кредитну заборгованість та судові витрати по справі. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, посилаючись на те, що при укладанні кредитного договору № 11380062000 від 04 серпня 2008 року, додаткової угоди № 1 до вказаного кредитного договору від 03 квітня 2009 року та іпотечного договору № 91503 від 04 серпня 2008 року, його не було попереджено про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач, не проінформовано щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу та про сукупну вартість кредиту. Крім цього, банк встановив у кредитному договорі незаконні платежі у вигляд комісій за надання та управління кредитом. Також, в порушення пп. 1 п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» його не було повідомлено про суб'єктну дієздатність банку та умови кредитування, у зв'язку із чим його було введено в оману та порушено його права як споживача, що призвело до несправедливих умов вказаних договорів, що суперечать принципу добросовісності та є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків, направлених на погіршення становища споживача, а тому просив визнати недійсними вказані договори. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки та додаткової угоду до договору поруки припиненими, посилаючись на те, що 04 серпня 2011 року позичальник [PERSON] припинив погашати заборгованість за кредитним договором № 11380062000 від 04 серпня 2008 року у виді внесення ануїтетних платежів, передбачених графіком погашення кредиту, а тому в порядку ч.4 ст. 559 ЦК України просив визнати припиненими договір поруки № 221707 від 04 серпня 2008 рок та додаткову угоду до договору поруки № 1 від 03 квітня 2009 року, оскільки позивач не пред'явив йому вимогу протягом 6 місяців з часу настання строку виконання основного зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити за безпідставністю, посилаючись на те, що відповідач [PERSON] при укладанні кредитного та іпотечного договорів був ознайомлений з умовами договорів та можливими ризиками як споживача, що підтверджується відміткою у договорах та його підписанням договорів. Договір поруки із відповідачем [PERSON] не припинений, оскільки банк звернувся до суду в межах шестимісячного терміну з часу повідомлення відповідачів листом від 24 червня 2015 року про дострокове погашення кредитної заборгованості. Представник відповідачів первісний позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Зустрічні позов підтримав та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічних позовів слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 04 серпня 2008 року між позивачем ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11380062000, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 33500 доларів США під 14,50 % річних терміном повернення до 01 червня 2018 року. Позичальник зобов'язався повернути суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів до 04 числа кожного місяця у розмірі 535 доларів США за графіком, який передбачений додатком до кредитного договору. Восьмим розділом кредитного договору передбачено право банку вимагати від позичальника сплати пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу, у разі порушення позичальником термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань, передбачених договором. Також, у разі порушення позичальником умов кредитного договору, банк має право вимагати дострокового повернення всієї суми кредиту, в порядку визначеному розділом 12 договору. При цьому банк повідомляє позичальника про встановлення нового (дострокового) терміну повернення всієї наданої йому суми кредиту та сплати плати за користування таким кредитом шляхом направлення відповідної письмової вимоги поштою (цінним листом з описом та повідомленням про вручення) за адресою позичальника; термін дострокового повернення кредиту та сплати плати за кредит вважаються такими, що настали, а кредит і плата за кредит - обов'язковим до повернення і сплати в повному обсязі банку з 32 календарного дня, рахуючи з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) Банку про дострокове повернення кредиту за умови, що банк направив за адресою позичальника повідомлення (вимогу) про порушення зобов'язань позичальника за договором та про дострокове повернення кредиту і плати за кредит, а позичальник не усунув зазначених банком порушень зобов'язань за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) банку. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором позивачем ПАТ «УкрСиббанк» із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 221707 від 04 серпня 2008 року, відповідно до п. 1.1 якого поручитель відповідає по зобов'язаннях за кредитним договором за тим же обсягом, що і боржник. Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитом. Листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі 6 цього договору. Підтвердженням факту відправлення повідомлення є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення Також, 04 серпня 2008 року між сторонами був укладений іпотечний договір № 91503, відповідно до якого в забезпечення виконання умов кредитного договору, [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. 03 квітня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали додаткову угоду № 1 до вказаного кредитного договору, в якій передбачили повернення кредиту в повному обсязі в термін не пізніше 01 червня 2020 року. Того ж числа, 03 квітня 2009 року ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] уклали додаткову угоду № 1 до договору поруки № 221707 від 04 серпня 2008 року, в якій поручитель дав свою згоду на зміну основного зобов'язання та визначили кінцевий термін виконання основного зобов'язання - 01 червня 2020 року. Свої зобов'язання за кредитним договором [PERSON] виконував неналежним чином та з 04 серпня 2011 року припинив вносити щомісячні ануїтетні платежі, внаслідок чого станом на 29 липня 2015 року допустив заборгованість за кредитом в сумі 30440 доларів США 72 цента, заборгованість за відсотками в сумі 20005 доларів США 91 цент, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 70836 гривень 78 копійок та пені за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках в сумі 157357 гривень 38 копійок, що підтверджується розрахунком банку, який сторонами не оспорювався. 24 червня 2015 року банк направив відповідачам [PERSON] та [PERSON] досудові вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, які відповідачами не були виконані. До правовідносин за кредитним договором застосовуються положення глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст.ст. 526, 530, 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог цього Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У зв'язку з тим, що відповідач [PERSON] не виконує умови договору кредиту і не повернув позивачу отриману суму кредиту та передбачені кредитним договором інші обов'язкові платежі, суд вважає, що кредитну заборгованість слід стягнути з нього в примусовому порядку. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлено спеціальну позовну давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права чи про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи норми статей 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що в разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до закінчення строку виконання останнього зобов'язання має право заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими відсотками, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом щомісячні платежі (з відсотками) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись залежно від закінчення строку сплати кожного зі щомісячних платежів. Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 6 листопада 2013 року (№ 6-116цс13), 19 березня 2014 року (№ 6-20цс14), 18 червня 2014 року (№ 6-61цс14), 03 червня 2015 року (№ 6-31цс15). Матеріалами справи встановлено, що відповідач [PERSON] відповідно до укладеного договору кредиту мав погашати кошти за кредитними зобов'язаннями ануїтетними платежами до 04 числа кожного місяця за графіком, який передбачений додатком до кредитного договору. Останній платіж на погашення кредиту відповідач провів 04 серпня 2011 року, а тому з 04 вересня 2011 року почався перебіг позовної давності щодо щомісячних ануїтетних платежів, який виходячи з наданих суду доказів не переривався, про застосування якого в судовому засіданні просив представник відповідача. За вказаних обставин, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути кредитну заборгованість за останні три роки з часу звернення до суду, тобто з 31 липня 2012 року до 29 липня 2015 року, що складає заборгованість за кредитом в сумі 30440 доларів США 72 цента, заборгованість за відсотками в сумі 15468 доларів США 91 цент, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за останній рік в сумі 70836 гривень 78 копійок та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках за останній рік в сумі 157357 гривень 38 копійок. Одночасно, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про захист прав споживачів, визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Пунктом 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин та затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Згідно пункту 10.13 кредитного договору № 11380062000 від 04 серпня 2008 року відповідач [PERSON], підписуючи цей договір, засвідчує, що банк повідомив йому в належній формі в повному обсязі інформацію, передбачену ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», він ознайомлений з тарифами та правилами банку, отримав їх та зобов'язується безумовно їх дотримуватися. Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Однак, суд вважає недоведеним твердження відповідача [PERSON] про введення його в оману з підстав не ознайомлення його з можливими ризиками валютного кредиту та ненадання повної інформації щодо умов кредитування. Такий висновок відповідача суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину. Згідно вимог ст. 509 ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Стаття 5 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 10 цього Закону передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] був ознайомлений з умовами договору, мав можливість розірвати його в разі, якщо умови договору його не влаштовували. Однак, протягом тривалого часу він жодних претензій до позивача не висловив, приступив до виконання умов кредитного договору та з 2008 по 20011 роки сплачував кредитні платежі, що свідчить про те, що він був обізнаний та погодив умови договору в повному обсязі. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Сторона відповідача [PERSON] не довела в судовому засіданні та судом не здобуто доказів про наявність умислу у позивача на введення в оману відповідача та ведення нечесної підприємницької діяльності. Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладенні договору досягли згоди з усіх істотних умов, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобов'язань по договору, а тому відсутні підстави вважати, що відповідача [PERSON] введено в оману та його посилання, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту суд не вбачає підставою для визнання його недійсним. Суд прийшов до висновку, що [PERSON] діяв вільно, на власний розсуд, умови договору його влаштовували, він мав можливість відмовитися від укладення вказаного договору, сторони погодили умови договору та приступили до його виконання. Отже, суд вважає, що договір, укладений між сторонами, відповідає чинному законодавству України і підстав для визнання його недійсним не має, у зв'язку з чим в задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Також, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді посилання представника відповідача на неправомірне стягнення банком комісії, оскільки відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості комісія не нараховувалась. Вирішуючи питання щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості на користь банку з поручителя [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із частини четвертої статті 559 цього Кодексу порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки № 221707 від 04 серпня 2008 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання взятого ним зобов'язання має бути пред'явлено в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку, який установили сторони в договорі). У кредитному договорі строк виконання основного зобов'язання чітко визначений - до 01 червня 2020 року, тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строку дії поруки. Проте, умовами договору сторони передбачили строки виконання окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входить до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору, а саме не пізніше 04 числа кожного місяця. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні частини 4 статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову» як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку ( який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором вимоги у встановленому законом порядку (ст.122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної давності, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину 4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14 та від 23 грудня 2015 року по справі 6-436 цс15. Зазначені постанови прийняті з підстав передбачених п.1 ч.1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст.360-7 ЦПК України). За умовами кредитного договору чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 04 числа кожного місяця, а останній платіж боржник повинен був здійснити не пізніше 01 червня 2020 року, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо щомісячних платежів. Позичальник припинив вносити щомісячні платежі на погашення кредиту з 04 серпня 2011 року. Вимоги про необхідність сплати наявної на 23 червня 2015 року заборгованості за вказаним кредитним договором протягом 31 календарного дня були надіслані боржнику [PERSON] та поручителю [PERSON] 24 червня 2015 року у відповідності з умовами кредитного договору і договору поруки, що підтверджується поштовими квитанціями про вручення вказаних вимог. За таких обставин банк отримав право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника зі сплати щомісячних платежів - з 04 грудня 2014 року. Щодо дострокового повернення кредиту, починаючи зі спливом 41 календарного дня з дати відправлення позичальнику повідомлення про дострокове погашення кредиту, тобто від 05 серпня 2015 року, протягом наступних шести місяців. Із цим позовом банк звернулося до суду 31 липня 2015 року (згідно поштової відмітки на конверті), а отже підстави для визнання поруки припиненою за вимогами, що існували станом після 31 січня 2015 року, тобто за шість місяців до звернення банку з відповідним позовом до суду, не має. Таким чином, з поручителя [PERSON] на користь банку підлягає стягненню як із солідарного з позичальником [PERSON] боржника заборгованість за кредитним договором зі сплати щомісячних платежів, в тому числі прострочена, що виникла після 31 січня 2015 року, розмір якої станом на 29 липня 2015 року відповідно до розрахунку заборгованості наданого банком за період з 31 січня 2015 року по 29 липня 2015 року становить заборгованість за кредитом в сумі 30440 доларів США 72 цента, заборгованість за відсотками в сумі 2808 доларів США 36 центів, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом в сумі 49860 гривень 78 копійок та пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по відсотках в сумі 119078 гривень 80 копійок. Вимоги банку про стягнення з поручителя заборгованості за простроченими щомісячними платежами до 31 січня 2015 року задоволенню не підлягають у зв'язку з припиненням дії поруки за щомісячними грошовими зобов'язаннями в порядку ч.4 ст.559 ЦК України. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору поруки та додаткової угоду до договору поруки припиненими, слід відмовити з наступних підстав. [PERSON] звернулася до суду саме з позовом про визнання договору поруки припиненим, а не визнання поруки припиненою. У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі N 6-69цс11 викладено правовий висновок про помилковість рішень судів про те, що право поручителя підлягає захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за пунктом 7 частини другої статті 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням частини першої статті 559 цього Кодексу. Крім того, у постанові від 21 травня 2012 року у справі N 6-88цс11 висловлено позицію про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, на припинення зобов'язання за договором поруки, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України. Тобто, у разі наявності відповідного спору позивач може звернутись до суду з позовом про визнання поруки такою, що припинена. Так як позивач [PERSON] обрав невірний спосіб захисту своїх порушених прав, шляхом пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим, а не визнання поруки припиненою, то у задоволенні його зустрічного позову слід відмовити в зв'язку з обранням невірного способу захисту своїх прав. Визначаючи валюту стягнення кредитної заборгованості, суд враховує, що відповідно до роз'яснення, викладеного в п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, у разі якщо кредит наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. За таких обставин, стягнення заборгованості за основною сумою кредиту та відсотків за ним повинно проводитись у валюті надання кредиту, з зазначенням еквіваленту до національної валюти гривні. Виходячи з змісту ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що сума судових витрат, яка підлягає стягненню з обох відповідачів відповідно до розміру задоволених позовних вимог окремо щодо кожного з них перевищує розмір сплаченого позивачем судового збору, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів понесені останнім судові витрати по справі у виді сплаченого судового збору пропорційно з кожного по 1827 гривень. Вимоги позивача щодо солідарного стягнення з відповідачів судових витрат є безпідставними, оскільки чинний ЦПК України не передбачає стягнення судових витрат в солідарному порядку. На підставі ст.ст. 16, 203, 215, 216, 251-257, 261, 267, 509, 526, 530, 533, 553, 559, 598, 599, 611, 627, 628, 631, 638, 1049, 1054 ЦК України, суд

Outcome: partial