Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

Позивач ПАТ «Страхова компанія «Уніка», в собі представника - [PERSON], звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу. Посилається на те, що 29.05.2016 року о 04-00 годині на автодорозі Р63 Вартицівці-КПП Сокиряни відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобілем «Нісан», державний номерний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON]. Дана ДТП сталася з вини [PERSON] Внаслідок вказаної події, власнику автомобіля «Нісан» завдано майнової шкоди. На підставі заяви про виплату матеріального збитку від 29.09.2016 року, відповідно до страхового акту №00194530 від 08.12.2016 року ПАТ «СК «Уніка» платіжним дорученням №044423 від 13.12.2016 року було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 49000 грн. З вказаних підстав просить стягнути з відповідача понесену майнову шкоду завдану дорожньо-транспортною пригодою в порядку регресу та стягнути всі судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Надав суду заяву в якій вказав, що просить розгляд справи провести у його відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, від останнього до суду надійшла заява про визнання позову та проханням розглянути справу в його відсутності. Відповідно ч.4 ст. 130 ЦПК України ухвалення у попередньому судовому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 174 і 175 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також визнання відповідачем позову, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, врахувавши заяви сторін вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що 07.11.2015 року між ПАТ «СК «Уніка» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, оформлений полісом АЕ/5991601 (а.с. 16) Згідно п.п. 4,5 вказаного полісу страхова сума за шкоду заподіяну майну становить п'ятдесят тисяч гривень з франшизою в розмірі однієї тисячі гривень. Предметом договору став автомобіль марки «ВАЗ 2105», 1987 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Згідно п.2 полісу страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом). Відповідно до п. 3 полісу строк його дії з 07.11.2015 року по 06.11.2016 року (а.с. 16). 29.05.2016 року о 04-00 годині на автодорозі Р63 Вартицівці-КПП Сокиряни відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], яким керував [PERSON] та автомобілем «Нісан», державний номерний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON], що вбачається із постанови про закриття кримінального провадження від 19.07.2016 року (а.с. 12-13). Постановою Сокирянського районного суду Чернівецької області від 28.09.2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП (а.с. 14-15). В свою чергу, [PERSON], як власник транспортного засобу «Нісан», державний номерний знак [NUMBER] за участю якого відбулася вищевказана ДТП звернувся 29.09.2016 року до позивача із заявою про виплату матеріального збитку (а.с. 9). 06.09.2016 року складено страховий акт №00194530 відповідно до якого вказана ДТП кваліфікована як страховий випадок та страховому відшкодуванню підлягає страхова виплата в розмірі 49000 (сорока дев'яти тисяч) гривень (а.с. 8) Вказана сума відповідно до платіжного доручення №044423 від 13.12.2016 року виплачена [PERSON] (а.с. 7). У відповідності з вимогами ч.1 ст.1187 ЦК України: «Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб». Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки містяться також у Постанові Пленуму ВСУ №6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди»: «Джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості». Обов'язок відшкодувати завдану шкоду джерелом підвищеної небезпеки, покладається на володільця джерела. Правила ч.2 ст. 1187 ЦК України передбачають, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є «особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку». Аналогічна вимога міститься також у вищезгаданій Постанові Пленуму ВСУ: «Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо)». Як передбачено п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України: «шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою». Згідно ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 ЦК України До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. На підставі викладеного суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача сплачене страхове відшкодування в порядку регресу в розмірі 49000 гривень доведена та підлягає задоволенню. У відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, суд вважає, що з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню і судові витрати, понесені останнім у зв'язку із зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved