Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивач просить суд визнати нікчемним договір лізингу № 20131050/1 від 10.06.2014 р., мотивуючи тим, що при укладенні договору відповідачем не було дотримано вимог закону про його нотаріальне посвідчення, він не знав про необхідність нотаріального посвідчення договору, тому цього не вимагав, але і не ухилявся від нотаріального посвідчення, а тому в силу ст. 220 ЦК України оспорюваний ним договір є нікчемним. Позивач у судовому засіданні пояснив, що даний договір був ним укладений у письмовій формі, він не знав про необхідність нотаріального посвідчення договору, тому цього не вимагав, але і не ухилявся від нотаріального посвідчення договору. За даним договором він отримав у лізинг автомобіль, який у подальшому передав на умовах суборенди іншій особі, і внаслідок шахрайських дій невстановлених осіб автомобіль було втрачено, з приводу чого відкрито кримінальне провадження за ч.1 ст.190 КК України. Раніше він не порушував питання про визнання договору нікчемним, оскільки був юридично не обізнаний, крім того була невизначеною судова практика з даного приводу. Відповідач позов не визнав, договір вважає дійсним і вважає, що відсутні підстави для визнання договору нікчемним. При цьому послався на те, що статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту прав як визнання договору нікчемним; крім того про відсутність нотаріального посвідчення договору позивач знав при укладенні договору, і договір нотаріально не посвідчувався, оскільки сторони взаємно дійшли згоди про укладення договору у простій письмовій формі, а закон на той час не вимагав обов'язкового нотаріального посвідчення такого договору, вважає, що відсутні підстави для обов'язкового нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, оскільки ні в ЦК в нормах закону, що регулюють даний вид договору, ні в законі про лізинг таке не передбачено, і відсутні підстави для застосування закону, яким передбачено обов'язкове нотаріальне посвідчення договору оренди транспортних засобів з фізичними особами. Також послався на те, що відсутністю нотаріальної форми договору ніяким чином не порушені права позивача, що факт дійсності договору вже встановлений судовим рішенням (про стягнення з лізингоодержувача суми заборгованості по лізинговим платежам), і дане рішення вже набрало законної сили, що даний договір вже виконаний, бо позивач за даним договором отримав автомобіль, у подальшому перестав виконувати умови договору, що і було приводом для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості і відібрання автомобіля у лізингоотримувача. Крім того, послався на те, що у разі визнання договору нікчемним сторони мають бути повернуті і початковий стан, а на даний час позивач з причини недотримання умов договору втратив автомобіль, отриманий за даним договором, і виключена можливість його повернення лізингодавцю, тобто будуть суттєво порушені права лізингодавця, який з свого боку договір повністю виконав., вважає, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, намагається вчинити протиправні дії проти відповідача. Просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши подані докази і проаналізувавши системно законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов таких висновків: 10 червня 2014 року між [PERSON] і ТОВ «Оптіма - Лізинг» була укладена лізингова угода № 20131050/1, за умовами якої позивач (лізингоодержувач) отримав від відповідача (лізингодавця) у платне користування транспортний засіб «Skoda Fabia», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузову: [NUMBER]. Додатком № 1 до лізингової угоди встановлено строк лізингу - 12 календарних місяців, визначено порядок , суми і строки лізингових платежів, угодою передбачено передачу транспортного засобу на умовах лізингу - у користування з можливістю подальшого викупу транспортного засобу лізингоодержувачем. 07 листопада 2014 року ТОВ «Оптіма - Лізинг» направило [PERSON] повідомлення, за змістом якого ТОВ «Оптіма - Лізинг» просило вважати лізингову угоду № 20131050/1 від 10.06.2014 р. розірваною з 07.11.2014 р., повернути предмет лізингу - транспортний засіб «Skoda Fabia», 2008 року випуску, державний номер [NUMBER], № кузову: [NUMBER] та сплатити заборгованість за договором лізингу і штраф за неналежне виконання умов угоди. Рішенням Дніпровського районного суду м.Києва від 23.02.2016 р. зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06.04.2016 р. з позивача на користь відповідача стягнуто заборгованість зі сплати щомісячних лізингових платежів, штрафу і пені за лізинговою угодою № 20131050/1 від 10.06.2014 р. У вказаних судових рішеннях не досліджувалось питання дотримання сторонами вимог закону щодо форми оспорюваної угоди і дотримання сторонами вимог законодавства в момент її укладення. Відповідно до ст.1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ч. 1 ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Положеннями ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу. Частинами 1 і 3 ст. 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні. Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Найм (оренда) транспортних засобів врегульовано параграфом 5 глави 58 ЦК України. За загальним правилом, передбаченим ч. 1 ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Якщо стороною у цьому договорі виступає фізична особа, то згідно з ч. 2 ст. 799 ЦК України договір підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню. Таким чином, для даного договору станом на день її підписання сторонами і укладення в письмовій формі чинним законодавством для даного договору встановлювалась обов'язкова форма нотаріального посвідчення. Згідно ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовились щодо всіх істотних умов договору . що підтверджується письмовими доказами, і відбулось повне або часткове виконання договору , але одна із сторін ухилилась від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що лізингова угода № 20131050/1 від 10.06.2014р. , яка укладена між [PERSON] і ТОВ «Оптіма - Лізинг», нотаріально не посвідчена, тому дана угода є нікчемною згідно ч.1 ст.220 ЦК України. Згідно ч.1 ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Згідно ч. 2 ст.215 ЦК - недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судоми не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Таким чином даний договір лізингу (лізингова угода) є недійсним як такий, недійсність якого прямо встановлена законом (як нікчемний). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 р. у справі № 6-2766цс15. Відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Підстав для визнання даного договору дійсним в даному випадку нема, оскільки по-перше такі вимоги другою стороною - відповідачем - не заявлені, і по-друге враховуючи відсутність необхідної сукупності підстав, передбачених у ч.2 ст.220 ЦК України, зокрема факту ухиляння сторони позивача від нотаріального посвідчення. Посилання відповідача на те, що договір вже виконаний ним, не заперечує і не спростовує його нікчемності, яка для даного випадку прямо встановлена у законі. Посилання відповідача на те, що дійсність договору вже встановлена судовим рішенням, також не спростовує нікчемності договору, встановленої законом. Посилання відповідача на те, що позивач у такий спосіб має намір заволодіти його майном, судом до уваги не береться як обставина для відмови у позові, оскільки відповідач має право у встановлений законом спосіб захищати свої права у судовому порядкує, натомість зустрічних позовних вимог у даній справі відповідач не заявив, а суд згідно ст.11 ЦПК України розглядає справу лише в межах заявлених позовних вимог. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Щодо застосування наслідків недійсності (нікчемності) правочину, передбачених в ч.1, ч.2, ч.3 статті 216 ЦК України , то згідно ч.5 ст.216 ЦК вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою; суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Разом з тим, враховуючи, що сторони не заявили вимог про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, і дані обставини конкретно не були об'єктом дослідження і не з'ясовувались судом в межах розгляду даної справи, враховуючи положення ст.11 ЦПК, і дані обставини є спірними для сторін, то суд не вбачає необхідності, доцільності та можливості застосувати такі наслідки за власною ініціативою, залишаючи сторонам право самостійно визначатись щодо подальшого способу захисту їх прав. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При формулюванні резолютивної частини рішення, суд виходить з наступного: Позивачем обрано спосіб захисту прав, який не суперечить вимогам ст.16 ЦК України щодо визнання правочину недійсним. Закон також передбачає можливість встановлення судом нікчемності правочину за вимогою сторони. Тому правильним буде при розгляді даного позову виходити з положень і термінів, викладених у статі 215 ЦК України, а саме - в резолютивній частині рішення зазначити про визнання судом даного правочину недійсним внаслідок його нікчемності, встановленої законом (враховуючи положення ч.1 ст.220 ЦК України), що охоплюється поняттям про встановлення нікчемності правочину і поняттям, визначеним у ч.2 ст.215 ЦК України - щодо визнання недійсним правочину, недійсність якого прямо встановлена у законі (нікчемний правочин). Тому викладення резолютивної частини у такий спосіб не є виходом за межі позовних вимог. Посилання в ч.2 ст.215 ЦК на те, що не вимагається визнання судом нікчемного правочину недійсним, - не означає того, що в даному випадку є підстави для відмови у даному позові, який по суті є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Виходячи з дати підписання сторонами договору і з дати подання позову до суду, - позивач не пропустив строк позовної давності, встановлений законом у три роки.

Outcome: approved