Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач - ПАТ КБ «ПриватБанк», в особі представника [PERSON], звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, зазначаючи, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13 травня 2013 року, [PERSON] отримала кредитні кошти у розмірі 1400 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов укладеного договору, договір складається з заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою та Тарифами банку. Відповідач порушила умови договору, в результаті, чого виникла заборгованість, яка станом на 30 квітня 2017 року становить 29473,81 гривень (1359,23 гривень заборгованість за кредитом, 22934,87 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3300 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штрафу фіксована частина, 1379,70 гривень штрафу відсоткова складова). В зв'язку з тим, що відповідач в добровільному порядку відмовляється погасити даний борг, позивач змушений був звернутися до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просить застосувати строк позовної давності щодо стягнення заборгованості. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 13 травня 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 1400 гривень зі сплатою 30 відсотків на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з можливістю зменшення або збільшення кредитного ліміту. Умовами даного договору передбачено написання заяви позичальником; роз'яснення позичальнику умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Згідно розрахунку заборгованість станом на 30 квітня 2017 року становить 29473,81 гривень (1359,23 гривень заборгованість за кредитом, 22934,87 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 3300 гривень заборгованість за пенею та комісією, 500 гривень штрафу фіксована частина, 1379,70 гривень штрафу відсоткова складова). Відповідно до\~ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст. 1048 ЦПК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Ст. 1049 ЦК України\~передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На підставі\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Дослідивши матеріали справи, суд, враховуючи встановлені обставини, а саме те, що відповідач не виконує свої зобовязання за укладеним договором № б/н від 13 травня 2013 року, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в сумі 26173,81 гривень, в тому числі: 1359,23 гривень заборгованість за кредитом, 22934,87 гривень заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 500 гривень штраф фіксована частина, 1379,40 гривень штраф відсоткова складова. Разом з тим, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача пені задоволенню не підлягає, оскільки, вказана пеня суперечить вимогам чинного законодавства. Так, цивільно-правова відповідальність\~це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до\~статті 549 ЦК України\~неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга\~статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя\~статті 549 ЦК України). Згідно статті 61 Конституції України\~ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення\~строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у\~статті 61 Конституції України\~щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Крім того слід зазначити, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК), однак позовна давність до вимог про стягнення пені застосовується в один рік. Отже, враховуючи те, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а їх одночасне застосування суперечить вимогам чинного законодавства, суд вважає, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача пені за прострочення грошового зобовязання є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-2003цс15. Судові витрати позивача на сплату судового збору за подання позовної заяви у розмірі 1600 гривень, підтвердженні платіжним дорученням, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного та

Outcome: partial