Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивач - ПАТ «УкрСиббанк» звернувся до суду із вищезазначеним позовом, у якому, в остаточному варіанті (т.1 а.с.140), просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № 84-1010МВ/06 від 23.11.2006р., яка, станом на 02.10.2014р. складається з: - 893 254,18 грн. заборгованість за кредитом; - 257 863,70 грн. - заборгованість по відсоткам; - 115 655,61 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; - 68 005,83 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам; а також понесені ним судові витрати. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що, 23.11.2006р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06, згідно якого банк, на умовах повернення надав відповідачу [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 124 690,00 швейцарських франків 00 сантимів, а, відповідач [PERSON] зобов'язалась повернути отримані від позивача кошти до 22.11.2017 року згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 8,49% річних. Однак, зобов'язавшись щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору № 84-1010МВ/06 від 23.11.2006р., відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 02.10.2014р. заборгованість відповідача по вищезазначеному кредитному договору в еквіваленті складає 1 334 779,32 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь з відповідача [PERSON], разом із понесеними ним судовими витратами. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом (т.1 а.с.56) до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» «Про визнання кредитного договору удаваним правочином та визнання договору іпотеки недійсним». Ухвалою суду від 21.09.2015р. суд залишив без розгляду зустрічний позов відповідача в частині визнання недійсним договору іпотеки № 84-1010МВ/06/1 від 23.11.2006р. на підставі п.4 ч.1 ст.207 ЦПК України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] посилається на те, що, укладений 23.11.2006р. між нею та позивачем кредитний договір № 84-1010МВ/06 є удаваним правочином, оскільки фактично відповідач отримала кредит не в швейцарських франках, а в національній валюті України. При цьому, позивач - ПАТ «УкрСиббанк», як агент валютного контролю, не мав права надавати відповідачу кредит в іноземній валюті без використання індивідуальної ліцензії НБУ. Враховуючи, що, фактично між сторонами був укладений кредитний договір в національній валюті України, просить суд, на підставі ст.235 ЦК України, визнати спірний кредитний договір удаваним правочином, застосувавши при цьому наслідки удаваного правочину, а саме визнати, що, кредитний договір № 84-1010МВ/06 від 23.11.2006р. укладений в національній валюті України, тобто наданий в сумі 510 835,73 грн. В ході розгляду справи представник позивача [PERSON] підтримав позов свого довірителя, посилаючись на обставини, викладені у первісному позові. Водночас, надавши суду копію банківської ліцензії позивача та копію дозволу на право здійснювати банківські операції з валютними цінностями, зустрічний позов не визнав, посилаючись на безпідставність зустрічних позовних вимог (т.1 а.с.91-99). В ході розгляду справи представник відповідача [PERSON] уточнений позов ПАТ «УкрСиббанк» не визнала, надавши також письмове заперечення на позов ПАТ «УкрСиббанк» (т.1 а.с.224-226), у якому відповідач [PERSON] зазначила, що, дійсно, 23.11.2006р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та нею було укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06 про надання кредиту у розмірі 124 690,00 швейцарських франків 00 сантимів. Однак, насправді, вказаний кредитний договір є удаваним правочином, оскільки під кредитом в іноземній валюті було приховано кредит в національній валюті України. В ході розгляду справи за клопотанням представника відповідача [PERSON] суд призначив у справі економічну експертизу, виконання якої доручив експерту Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, який, в свою чергу, звернувся до суду з клопотанням про надання позивачем та відповідачем додаткових документів для проведення експертизи, а також про здійснення оплати вартості вказаної експертизи. З вказаними клопотаннями представник відповідача [PERSON] була ознайомлена особисто в приміщенні суду, про що свідчить підпис останньої на примірниках клопотань. Разом з цим, через несплату відповідачем витрат по проведенню експертизи, а також через ненадання як позивачем, так і відповідачем зазначених експертом додаткових документів, експерт не здійснив проведення вищевказаної експертизи, повернувши суду матеріали цивільної справи. Після відновлення провадження у справі, в судове засідання 21.09.2015р. ні відповідач [PERSON], ні представник відповідача [PERSON] (строк довіреності якої не закінчено (т.1 а.с.70-71) - не зявились, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (відповідач судовою повісткою з повідомленням; представник відповідача [PERSON] за допомогою СМС-повідомлення (т.1 а.с.220), причини неявки суду не повідомили, заяви про відкладення розгляду справи - суду не надали, що дозволило суду визнати їх неявку в судове засідання з неповажних причин та, за згодою представника позивача, продовжити розгляд справи у відсутності сторони відповідача. Вислухавши в ході розгляду справи представників сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом в ході розгляду справи, 23.11.2006р. між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою [PERSON] укладено кредитний договір № 84-1010МВ/06, згідно якого кредитор, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав відповідачці [PERSON] у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 124 690,00 швейцарських франків, а відповідач [PERSON] зобов'язалась повернути до 22.11.2017 року отримані від позивача кошти згідно умов договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом, виходячи з відсоткової ставки у розмірі 8,49% річних. Згідно п.1.5 вищезазначеного договору, кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника №26209311501000 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. Згідно п.1.2.2. вищезазначеного договору, позичальник у будь-якому випадку зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту. Згідно п.7.1. вищезазначеного договору, за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених цим договором, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в порядку, визначеному цим пунктом. Додатковою угодою №1 до вищевказаного договору, сторони встановили порядок нарахування штрафних санкцій, пені у випадку порушення позичальником термінів погашення грошових зобов'язань. Згідно направлених позивачем на адресу відповідача [PERSON] письмових претензій (т.1 а.с.85-88), остання неодноразово була повідомлена позивачем про неналежне виконання взятого на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку суми заборгованості за кредитним договором № 84-1010МВ/06, через невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, утворилась заборгованість, яка станом на 02.10.2014р. складається з: - 893 254,18 грн. заборгованість за кредитом; - 257 863,70 грн. - заборгованість по відсоткам; - 115 655,61 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; - 68 005,83 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, встановивши в ході розгляду справи, що, дійсно мали місце обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, суд, задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором, вважає необхідним також, на підставі ст.88 ЦПК України задовольнити вимоги позивача щодо стягнення з відповідача на користь позивача понесених останнім, та документально підтверджених судових витрат. Щодо зустрічних позовних вимог суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. В обґрунтування зустрічних позовних вимог відповідач [PERSON] посилається на те, що, при укладенні спірного правочину позивач не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті, та, водночас, надав кредит відповідачу не в швейцарських франках, а в національній валюті України. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, з якого можливо встановити, що, при укладанні спірного правочину позивач не мав індивідуальної ліцензії на видачу кредиту в іноземній валюті. Крім того, згідно ст.235 ЦК України, на яку посилається відповідач, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно роз'яснень, наданих у п.25 Постанови Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. З вищенаведеного суд вбачає, що, при укладанні удаваного правочину у сторін відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині, тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що, матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, наявність якого дала б підставу суду дійти висновку, що, при укладанні спірного правочину у сторін, а саме і у відповідача [PERSON], і у позивача водночас, був відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у спірному правочині, тобто волевиявлення учасників правочину (кожного) не відповідало їх дійсній волі. При цьому, як вбачається зі змісту спірного правочину (пункт 9.13), при укладанні кредитного договору сторони визначили, що, підписання даного договору позичальником свідчить про те, що, всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього. Як зазначено в п.8.2. спірного договору, підписанням даного договору позичальник підтвердив, що, позичальник повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Таким чином, оскільки відповідачем не надано суду доказів, що при укладенні оспорюваного правочину не додержані вимоги ст. 203 ЦК України та що при його укладенні мали місце порушення вимог закону, які тягнуть правові наслідки, передбачені ст. ст. 215, 235 ЦК України, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання спірного правочину удаваним, та, як наслідок, про відсутність підстав для задоволенню зустрічного позову у повному обсязі. При цьому, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд вважає необхідним судові витрати, понесені відповідачем за зустрічним позовом, покласти на відповідача [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: approved