Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивач просить суд визнати недійсним договір оренди нерухомого майна, укладений 01 вересня 2005 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] та Приватним підприємством «Любомор'є» за яким ПП «Любомор'є» був переданий цілісний комплекс профілакторію з метою надання комунальних послуг, в тому числі: утримання будівель, споруд та території; організації охорони; прибирання та благоустрій території та приміщень загального користування; санітарно-технічне обслуговування; забезпечення водо- та електропостачання та інші послуги, вказуючи на те, що вказаній договір не відповідає вимогам цивільного законодавства України, оскільки об'єкт нерухомості був створений 25 грудня 2008 року з введенням його в експлуатацію, а до того часу ФОП «[PERSON]» та ПП «Любомор'є» не мали права на укладання вказаного договору, оскільки право власності не вказаний об'єкт на момент укладення договору не було зареєстровано у встановленому законом порядку, на момент укладення договору об'єкт був завершений будівництвом на 12,9 %, та ФОП «[PERSON]» його власником не був. Також, підлягає визнанню недійсним договір про передання на баланс укладений між відповідачами 01 грудня 2011 року за яким на обслуговування «Любомор'є» передані будівлі та споруди пансіонату загальною площею 8745,80 кв.м., оскільки вказаний договір фактично є договором про управління майном, та повинен був бути нотаріально посвідчений; також ФОП «[PERSON]» до теперішнього часу не є власником комплексу будівель та споруд пансіонату, тому договір укладений з порушенням вимог ст. 1032 ЦК України, ст. 23 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», є нікчемним, а тому підлягає визнанню недійсним. Укладенням вказаних договорів порушуються права позивача як власника приміщень для відпочинку № 9, що розташовані в пансіонаті, а також як співвласника приміщень загального користування, обладнання за межами належного позивачу приміщення, що обслуговує потреби всіх приміщень корпусу. В судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, позивач пояснив суду, що погоджувався з умовами договорів які укладав з ФОП [PERSON] як з власником об'єкта незавершеного будівництва, в тому числі договору від 29.07.2006 року про прийняття участі у фактичних витратах по утриманню об'єкта незавершеного будівництва (п.1.1), уклавши при підписанні договору відповідний договір з обслуговуючою організацією - ПП «Любомор'є», що було ним зроблено 29.07.2006 року, але вказані договори діяли лише до закінчення будівництва, введення об'єкта в експлуатацію та оформлення права власності на належні позивачу приміщення. Після того, як [PERSON] у 2009 році став власником приміщень для відпочинку, відповідачі були повинні укласти з ним належний договір на обслуговування з приводу надання житлово-комунальних послуг, відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги», але відповідачі від укладення договору з позивачем ухиляються. Про існування договорів від 01 вересня 2005 року та від 01 грудня 2011 року, позивачу стало відомо після отримання судової кореспонденції при розгляді справи за позовом ПП «Любомор'є» до [PERSON] про стягнення безпідставного збагачення, тому строк позовної давності для пред'явлення позовних вимог ним не пропущений. Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні, вказував на те, що з 07.05.2002 року ФОП [PERSON] є власником об'єкта незавершеного будівництва - бази відпочинку за адресою м. Севастополь, с. Любимівка як єдиного майнового комплексу, який був придбаний ним як об'єкт приватизації за нотаріально - посвідченим договором купівлі-продажу, право власності зареєстровано за відповідачем в БТІ м. Севастополя 05.08.2003 року. Позивач став власником приміщення для відпочинку лише у 2009 році, тому його права укладеним договором оренди будь-яким чином не порушені, крім того, з 2009 року [PERSON] достовірно було відомо про існування договору оренди нерухомого майна, укладеного між відповідачами у 2005 році, тому ним пропущений строк позовної давності для звернення до суду, що стосується договору про передання на баланс, укладеного між відповідачами у 2011 році, то він був укладений виключно на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та будь-яким чином не порушує прав та законних інтересів позивача. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивачу [PERSON] на праві власності належать приміщення відпочинку з 9-1 по 9-3 загальною площею 18,0 кв.м. на другому будівлі літ. «А» за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності від 21.05.2009 року, що видане Фондом комунального майна Севастопольської міської ради на підставі наказу ФКМ від 19.05.2009 року № 514. Позивачем та його представником не заперечувалося в судовому засіданні, що вказані приміщення входять до цілісного комплексу будівель та споруд пансіонату, розташовані безпосередньо в пансіонаті. Відповідач - фізична особа підприємець [PERSON] з 21.05.2002 року є власником об'єкта незавершеного будівництва - профілакторію, за адресою [ADDRESS], що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, копія якого надана в матеріали справи, право власності зареєстровано за відповідачем в БТІ м. Севастополя 05.08.2003 року. 01.09.2005 року між ФОП [PERSON] та ПП «Любомор'є» був укладений договір оренди вказаного нерухомого майна, згідно якого ПП «Любомор'є» був переданий цілісний комплекс профілакторію з метою надання комунальних послуг, в тому числі: утримання будівель, споруд та території; організації охорони; прибирання та благоустрій території та приміщень загального користування; санітарно-технічне обслуговування; забезпечення водо- та електропостачання та інші послуги. В наступному, до листопаду 2011 року включно, вказаний договір оренди неодноразово був пролонгований відповідачами. З метою закінчення будівництва з реконструкцією профілакторію в пансіонат, в 2006 році ФОП [PERSON] уклав договори з пайовиками, в тому числі 29.07.2006 року з [PERSON], згідно якого останній зобов'язався профінансувати будівництво та реконструкцію приміщення № 207 загальною площею 18,0 кв.м., розташованого на другому поверсі в боксі [NUMBER], яке після проведення інвентаризації БТІ м. Севастополя, отримало номер 9 на другому поверсі літ. «А». ФОП [PERSON] зобов'язався здати пансіонат в експлуатацію, передати вказане приміщення для відпочинку № 9 [PERSON] по акту прийому-передачі з оформленням на ім'я останнього права власності. Крім того, з договору вбачається, що [PERSON] зобов'язався приймати участь у фактичних витратах на утримання профілакторію та платі за землю, уклавши відповідний договір з обслуговуючою організацією - ПП «Любомор'є». Вищевказані умови договору сторонами були виконані, 26.12.2008 року пансіонат зданий в експлуатацію; 17.04.2009 року по акту прийому-передачі [PERSON] передано приміщення для відпочинку № 9. Згідно припису ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні правовідносини). Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Згідно ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовій захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під засобами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів міститься в ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є визнання правочинну недійсним. Рішенням Нахімовського районного суду м. Севастополя від 14 жовтня 2013 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Севастополя від 02 грудня 2013 року, задоволений позов ПП «Любомор'є» до [PERSON] про стягнення безпідставного збагачення, яке виразилося в безпідставному ухиленні від оплати послуг ПП «Любомор'є», які надаються позивачеві відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги». При наданні пояснень суду позивач та його представник зазначали, що укладеними договорами порушені права позивача як споживача комунальних послуг що надаються ПП «Любомор'є», що позивач взагалі не повинен нести будь-якого обов'язку перед ПП «Любомор'є» по оплаті комунальних послуг та обслуговуванню належних йому на праві власності приміщень, оскільки особисто з ним договір укладений не був, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позивач не погоджується з обов'язком покладеним на нього судом по відшкодуванню заборгованості за рішенням суду від 14.10.2013 року. Але, суд вказує на те, що відповідно до ч.3 ст. 61, ч.2 ст. 223 ЦПК України встановлені судовим рішенням обставини не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких ці обставини встановлені, а також позбавлені права оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти та правовідносини. Зокрема, в ухвалі Апеляційного суду м. Севастополя від 02.12.2013 року зазначено, що ФОП [PERSON] є належним власником майна, на яке укладено договір оренди 01.09.2005 року, також зазначено, що ПП «Любомор'є» є балансоутримувачем будівель та споруд пансіонату на підставі договору від 01.12.2011 року, а тому на законних правових підставах здійснює господарську діяльність по обслуговуванню майнового комплексу споруд пансіонату. Таким чином, суд приходить до висновку, що укладеними 01.09.2005 року договором оренди та 01.12.2011 року, права [PERSON] як власника приміщень пансіонату відповідачами не порушені, його заперечення при розгляді даної справи судом до уваги не можуть бути взяти, та вимоги про визнання договорів недійсними задоволенню не підлягають у зв'язку з безпідставністю позовних вимог. Крім того, суд зазначає, що загальні підстави визнання договору недійсним та застосування правових наслідків визнання його недійсним передбачені статтями 203, 215 Цивільного кодексу України, відповідно до яких, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частини 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України визначають, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.628, ст.629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені між ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідні для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнута згода. Відповідно до п. 4,5,7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення для наслідків його недійсності, а не визнання правочину недійсним. У зв'язку з чим суд також вважає, що позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права шляхом визнання нікчемного на думку позивача правочину, недійсним, а не застосування наслідків нікчемного правочину. Зі справи вбачається, що між відповідачами був укладений договір оренди 01.09.2005 року, та від 01.12.2011 року згідно якого ПП «Любомор'є» був переданий цілісний комплекс профілакторію, що у розумінні суду є єдиним майновим комплексом відповідно до вимог ст. 191 ЦК України. Договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами. Як вбачається зі змісту спірних договорів, у них передбачено всі істотні умови такого виду договорів відповідно до вимог чинного на той час цивільного законодавства та інших нормативно-правових актів. Укладаючи договір, сторони дійшли згоди щодо укладання договору за зазначених у ньому умовах, а відтак, з власної ініціативи та з власної волі на свій розсуд визначили для себе правила подальшої поведінки. Стаття 14 ЦК України зазначає, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Стаття 526 даного Кодексу вказує, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обігу або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, суд приходить до висновку, що в обґрунтування заявлених вимог позивачем не представлено жодного доказу, що підтверджував недодержання в момент вчинення спірних договорів вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою і шостою ст. 203 ЦК України. У зв'язку з зазначеним підстав для визнання недійсними договору оренди та договору про передання на баланс у справі не вбачається. Суд приймає до уваги клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності та відмові у позові в цих підстав, але зазначає, що за клопотанням сторони про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності без поважних причин суд може відмовити у задоволенні позову, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Враховуючи викладене суд не вбачає правових підстав для задоволення позову у зв'язку з його недоведеністю. На підставі ст. 3, 11, 14, 15, 16, 203, 215, 216, 526, 572-577, 583-587,627, 628, 629, 638 651, 652 Цивільного Кодексу України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: dismissed