Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач подав до суду позов до відповідача, в якому просить стягнути з неї заборгованість за кредитним договором в сумі 24768,04 долари США та судові витрати. Відповідач в судовому засіданні з позовом не погодилась, просить у його задоволенні відмовити. Представник відповідача з позовом не погодився та пояснив, що кредитний договір є нікчемним та недійсним, оскільки банк не мав ліцензії на операції з валютою, кредитний договір не містить графіку погашення кредиту, розрахунку сукупної вартості кредиту, та доказів наявності заборгованості, оскільки надані банком розрахунки та виписки з особистого рахунку не є належними доказами наявності заборгованості. Також вважає, що банком не проведений платіж по сплаті судового збору по цій справі, не згоден з сумою щомісячного платежу по кредиту, встановленою в п.1.1 кредитного договору, а також зазначив, що цей договір є несправедливим, оскільки у зв»язку з зростанням курсу долару відповідач сплачує банку значно більшу суму. В судовому засіданні встановлено, що 16 вересня 2005 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON], на підставі власноручної заяви [PERSON] про надання їй кредиту у доларах США /а.с.57/, був укладений кредитний договір №ZP38GK50020005, за умовами якого банк надав відповідачці кредитні кошти в сумі 30020 доларів США, з них на придбання нерухомого майна в сумі 25000 доларів США та на сплату страхових платежів в сумі 5020 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом в сумі 1,33% в місць на суму залишку заборгованості по кредиту та комісії за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,16% від суми виданого кредиту щомісячно, комісії за дострокове погашення кредиту, з періодом оплати з 16 до 22 число кожного місяця, на строк до 16 вересня 2025 року./а.с.11-14/. Згідно п.1.1 вказаного кредитного договору погашення заборгованості за цим договором / за виключенням комісії, яка сплачується в момент надання кредиту/, здійснюється щомісячно в період сплати в сумі 391,23 долари США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, комісії, та інші витрати банку згідно п.п.2.2.9, 4.3. Відповідно до п.4.1 кредитного договору при порушенні боржником зобов»язань даного кредитного договору, він зобов»язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченого платежу. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтвердила те, що вона писала заяву на ім»я керівника ПАТ «КБ «ПриватБанк» про надання їй кредиту у сумі 25000 доларів США та 5020 доларів США для сплати комісії, підписувала кредитний договір з позивачем 16.09.2005 року та ознайомилась з усіма його умовами. Позивач належним чином виконав умови кредитного договору та надав відповідачці грошові кошти в сумі 25000 доларів США, що підтверджується наданою суду та належним чином завіреною копією заяви на видачу готівки від 19.09.2005 року /а.с.58/. Відповідач неналежним чином виконувала умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 24.09.2014 року у неї утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 24768,04 доларів США, що за курсом 12,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.09.2014 року складає 320498,44 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом в сумі 22006,23 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 2159,27 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 280 доларів США, пені за несвоєчасне виконання зобов»язань в сумі 322,54 доларів США. Вказані обставини підтверджуються наданими суду розрахунком заборгованості /а.с.4-10/, та виписками з відкритих на підставі кредитного договору особистих рахунків [PERSON] /а.с.59-78/. 04 грудня 2001 року ПАТ «КБ «ПриватБанк», як правонаступник ЗАТ КБ «ПриватБанк», отримав від НБУ банківську ліцензію №22 на право здійснювати банківські операції, визначені ч.1, п.п.5-11 ч.2 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», дозвіл №22-2 на право здійснення операцій, визначених п.п.1-4 ч.2, ч.4 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» /а.с.53-56/. Згідно довідки управління Державної казначейської служби України в Хортицькому району м.Запоріжжя від 24.11.2014 року, кошти у сумі 3204,98 грн. в якості сплати судового збору за позовом ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості, були зараховані за кодом бюджетної класифікації доходів 22030001 «Судовий збір» за квитанцією ВО900В0М75 від 30.09.2014 року. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.1050,1054 ЦК України за кредитним договором одна сторона надає другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцю грошові кошти у строк та порядок, визначені умовами договору. При цьому, відповідно до ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» про всі істотні умови договору кредитодавець зобов»язаний повідомити споживача перед укладенням договору. Також, вимоги ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають одержання споживачем достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечить можливість її свідомого та компетентного вибору, до придбання ним товару або замовлення послуг. Таким чином, норми Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про істотні умови договору діють перед укладенням сторонами такого договору, а право відмови позичальника від договору також передбачено тільки на стадії його укладення, або в разі істотного порушення кредитодавцем взятих на себе зобов»язань за цим договором. Ці підстави визначені законом та нормами ЦК України. У відповідності ж до ст.525,526,611 ЦК України вже взяте на себе зобов»язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та закону, одностороння відмова від нього не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а в разі порушення зобов»язання настають передбачені правові наслідки, в тому числі сплата неустойки або пені. Також, відповідно до ст.203 ч.1,3 ЦК України зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Підставою для недійсності правочину, відповідно до ст.215 ЦК України, є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, які встановлені в ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України. В даному випадку встановлено, що [PERSON] з власної волі, на свій розсуд та ризик уклала кредитний договір з ПАТ «КБ «ПриватБанк», перед підписанням договору ознайомилась з усіма його умовами, що вона не оспорює. Вона ознайомилась та погодилась з тим, що за умовами цього договору вона має сплачувати в рахунок погашення кредиту та процентів по 391,23 доларів США щомісячно, для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається з заборгованості по кредиту, процентам, комісії, та інші витрати банку згідно п.п.2.2.9, 4.3. Також, вона погодилась з розміром процентів та пені у разі порушення умов договору. Враховуючи наведене, суд не може погодитись з доводами відповідача про те, що умови в договорі для неї є несправедливими та дискримінаційними, порушують її права споживача, а сам договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та нормам ЦК України, так як не містить графіку погашення кредиту та відсотків, який на той час не був законодавством передбачений як обов»язковий, розрахунку сукупної вартості кредиту, оскільки [PERSON] об»єктивно мала змогу перед підписанням цього договору належним чином ознайомитись з усіма його істотними умовами, і в разі визначення умов договору для себе несправедливими та дискримінаційними, та такими, що не відповідають його волевиявленню, відмовитись від укладення такого договору. Крім того, відповідач на протязі багатьох років належним чином виконувала умови вказаного кредитного договору, і по даний час його не оспорювала. Таким чином, з відповідачки на користь позивача має бути стягнута заборгованість по кредиту, відсоткам та комісії, а саме: заборгованість за кредитом в сумі 22006,23 долари США, заборгованість по процентам за користування кредитом в сумі 2159,27 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 280 доларів США. При цьому, у відповідності до ст.258 ЦК України для пред»явлення вимог про стягнення неустойки встановлюється позовна давність в один рік. В даному випадку суд вважає, що сума пені з відповідача має бути стягнута, з урахуванням подачі позову до суду 15.10.2014 року, за період з 15.10.2013 року по 15.10.2014 року, і вказана сума, згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості, становить 300,76 доларів США. Таким чином, загальна сума заборгованості по даному кредитному договору, яка має бути стягнута з відповідачки становить 24746,26 доларів США, що за курсом 12,94 відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.09.2014 року складає 320216,60 грн.. Що стосується заперечень відповідача щодо нікчемності та недійсності правочину з підстав проведення операції по даному кредитному договору в іноземній валюті, то суд до уваги їх прийняти не може, оскільки враховує наступне. У відповідності до ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу /ліцензії/ може бути судом визнаний недійсним. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин якщо його недійсність встановлена законом /нікчемний правочин/. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. В даному випадку, в спростування заперечень відповідача в частині відсутності у ПАТ «КБ «ПрииватБанк», який є правонаступником ЗАТ КБ «ПриватБанк», дозволу на проведення валютних операцій, суду у відповідності до ст.11 ЦПК України позивачем надані ліцензія №22 та дозвіл №22-2 від 04.12.2001 року, згідно з яким позивач має право проводити валютні операції. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, в тому числі при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями, допускається у випадках, в порядку та на умовах, встановлених законом. Законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти ( кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 2 Закону України « Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмово дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету кабінету Міністрів України « Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Вимога щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операції з валютними цінностями встановлена п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», якщо терміни і суми кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавцем не визначено. Згідно з п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого за № 1429100о28, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно зі ст. 5 Декрету Кабінету міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Враховуючи наведене, суд вважає, що при укладенні кредитного договору з відповідачкою 16.09.2005 року у іноземній валюті, позивач діяв в межах діючого законодавства, і порушень цього законодавства, а також законодавства про захист прав споживачів в даному випадку не вбачається, і підстав вважати, що цей правочин є нікчемним з наведених відповідачем підстав, не вбачається. Що стосується інших заперечень проти позову, а саме того, що вказаний в п.1.1 кредитного договору щомісячний платіж по кредиту в сумі 391.23 долари США є неправильним і представник відповідача надав інший розрахунок щомісячного платежу за цим кредитом, незрозумілі порядок нарахування та зарахування платежів по комісіям, та надані банком розрахунок заборгованості і виписки з особового рахунку відповідачки є неправильними, а тому не можуть бути належними та допустимими доказами наявності заборгованості по кредиту, то ці доводи об»єктивно нічим не підтверджені, та стосуються незгоди відповідача з умовами кредитного договору, що не є предметом розгляду цієї цивільної справи, оскільки позовні вимоги про визнання недійсним або кредитного договору в цілому, або його частин, не заявлені. З іншого боку, відповідач у відповідності до ст.11 ЦПК України не спростувала у судовому засіданні наданих позивачем розрахунків заборгованості по кредиту, процентам, комісіям та пені, та не оспорювала те, що банком враховані усі її платежі за цим кредитним договором. У відповідності до ст.88 ЦПК України суд присуджує стороні витрати по оплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог. Оскільки в даному випадку позивачем сплачений судовий збір в сумі 3204,98 грн., а сума задоволених позовних вимог становить 320216,60 грн., то з відповідача на користь позивача мають бути стягнуті витрати по сплаті судового збору в сумі 3202,16 грн..

Outcome: partial