Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивач приватне підприємство «Світвуд Україна» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним посилаючись на те, що 10.09.2015 року підприємство звернулось до Господарського суду Чернівецької області з позовною заявою до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення попередньої оплати в сумі 806885,00 грн. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.04.2017 року позов задоволено, однак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2017 року, рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог підприємства відмовлено у зв`язку з тим, що правовідносини сторін не регулюються нормами зобов`язального права, дані грошові кошти є набутими відповідачкою безпідставно. В квітні 2018 року підприємство звернулось з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.02.2019 року позов підприємства задоволено частково, стягнуто з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 682785,00 грн., однак постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.04.2019 року, провадження по справі було закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Під час розгляду даної справи, ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.05.2018 року накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.05.2019 року скасовано накладений арешт на квартиру за заявою [PERSON] 03.06.2019 року підприємство звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів в сумі 744235,65 грн. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2019 року відкрито провадження по справі. Згідно з повідомленням про вручення, яке повернулось на адресу суду, відповідачка [PERSON] 07.06.2019 року отримала копію даної ухвали. 15.06.2019 року, тобто після відкриття провадження по справі, між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] , укладено договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08.10.2019 року, яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 року, позов підприємства задоволено частково, стягнуто з [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 293670,00 грн., 3% річних в сумі 26368,05 грн. та судовий збір в сумі 4800,57 грн. Після набрання рішенням законної сили, підприємство звернулось із заявою про примусове виконання рішення суду та постановою приватного виконавця Кошкера І.А. від 13.02.2020 року відкрито виконавче провадження щодо виконання наказу №926/1320/19, виданого 05.11.2019 року Господарським судом Чернівецької області, про стягнення з [PERSON] на користь підприємства безпідставно отриманих коштів в сумі 293670,00 грн., 3% річних в сумі 26368,05 грн. та судового збору в сумі 4800,57 грн. Рішення про стягнення коштів не виконано, оскільки під час примусового виконання встановлено, що відповідачка [PERSON] 15.06.2019 року відчужила майно, на яке може бути звернуто стягнення, на користь своєї матері за безоплатним договором. Вказаний правочин є фіктивним і таким, що порушує його законні права, оскільки дії сторін під час його укладення направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на квартиру з метою приховання цього майна від наступного звернення на нього стягнення в рахунок виконання рішення суду про стягнення безпідставно отриманих коштів, що є підставою для визнання договору дарування недійсним. Відповідачі діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного відповідачці [PERSON] майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на її майно як боржника. А тому просив визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений 15.06.2019 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л. та зареєстрований в реєстрі за №7511, припинити право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Відповідно до ч. 4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч.1 ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16 квітня 2020 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачам строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Окрім того, відповідачам надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник позивача ПП «Світвуд Україна» Штефанчук С.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Просила задовольнити позовні вимоги. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзивах на позов. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідачів, дослідивши письмові докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 05.04.2017 року позов ПП «Світвуд Україна» до фізичної особи-підприємця [PERSON] про стягнення попередньої оплати в сумі 806885,00 грн. задоволено (а.с.7-9), однак постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2017 року (а.с.10-13), яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2017 року (а.с.14-17), рішення суду першої інстанції скасовано, в задоволенні позовних вимог підприємства відмовлено у зв`язку з тим, що правовідносини сторін не регулюються нормами зобов`язального права, дані грошові кошти є набутими відповідачкою [PERSON] безпідставно. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 07.02.2019 року позов ПП «Світвуд Україна» до [PERSON] про стягнення грошових коштів задоволено частково, стягнуто з [PERSON] безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 682785,00 грн. (а.с.18-22), однак постановою Чернівецького апеляційного суду від 25.04.2019 року (а.с.25-26), провадження по справі було закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14.05.2018 року (а.с.23-24) накладено арешт на нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , що належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 17.05.2019 року скасовано накладений арешт на квартиру за заявою [PERSON] . Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 06.06.2019 року відкрито провадження по справі (а.с.27). Згідно з повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.29), яке повернулось на адресу суду, відповідачка [PERSON] 07.06.2019 року отримала копію даної ухвали. Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 08.10.2019 року (а.с.30-32), яке залишено без змін постановою Західного апеляційного господарського суду від 13.01.2020 року (а.с.34-36), позов ПП «Світвуд Україна» до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів задоволено частково, стягнуто з [PERSON] безпідставно отримані кошти в сумі 293670,00 грн., 3% річних в сумі 26368,05 грн. та судовий збір в сумі 4800,57 грн. 13.02.2020 року приватним виконавцем Кошкером І.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по примусовому виконанню наказу №926/1320/19, виданого 05.11.2019 року Господарським судом Чернівецької області, про стягнення з [PERSON] на користь підприємства безпідставно отриманих коштів в сумі 293670,00 грн., 3% річних в сумі 26368,05 грн. та судового збору в сумі 4800,57 грн. (а.с.38). Рішення суду про стягнення коштів не виконано, оскільки 15.06.2019 року, тобто після відкриття Господарським судом Чернівецької області провадження по справі, між відповідачами [PERSON] та [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] , укладено договір дарування частки квартири (а.с.6), згідно з п.1. якого [PERSON] подарувала 1/3 частку квартири [ADDRESS] , а [PERSON] прийняла в дар зазначену вище частку квартири. Відповідно до ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом частини п`ятої ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 234 ЦК України передбачено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суді України №9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 08.04.2020 року по справі №523/8272/16-ц, від 07.04.2020 року по справі №750/37/19, від 17.06.2020 року по справі №306/2952/14-ц. Згідно з ч.1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Суд вважає, що дії відповідачки [PERSON] по відчуженню належної їй 1/3 частки квартири своїй матері відповідачці [PERSON] , при наявності в провадженні суду позовної заяви про стягнення коштів, вказують на те, що спірний правочин вчинено без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов`язання, а тому його необхідно визнати недійсним на підставі ст.234 ЦК України, задовольнивши позовні вимоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові №369/11268/16-ц від 03.07.2019 року зазначила, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору на відчуження майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином, а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі №369/11268/16-ц вказано, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 стаття 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦП України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову про стягнення грошових коштів, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що при укладенні договору дарування частки квартири від 15.06.2019 року воля сторін - відповідачів [PERSON] та [PERSON] не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином, оскільки дарування [PERSON] належної їй 1/3 частки квартири своїй матері [PERSON] , при наявності боргових відносин між ПП «Світвуд Україна» та [PERSON] , вказують на те, що спірний правочин направлений на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до члена власної сім`ї з метою збереження цього майна та убезпечення від звернення виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення з [PERSON] грошових коштів. Відповідно до положень ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформованої в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29. За таких обставин, інші доводи учасників справи не стосуються предмету доказування в межах спірних правовідносин. Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи належність, допустимість кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку, що необхідно визнати недійсним договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Пентелюк Т.Л. 15.06.2019 року та зареєстрований в реєстрі за №7511, а також припинити право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] за [PERSON] , задовольнивши позовні вимоги. На підставі викладеного та

Outcome: approved