Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 17.01.2013р.№76 між ним та відповідачем про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,5751 га на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, скасувати рішення реєстраційної служби Кегичівського РУЮ про державну реєстрацію цього договору, зобовязати відповідача повернути зазначену земельну ділянку, стягнути з нього витрати по сплаті судового збору. У подальшому, позивач свої вимоги змінив і виключив ту, що стосується скасування рішення про державну реєстрацію договору, замінивши її тим, що просить визнати припиненим оспорений договір; у подальшому від цієї вимоги відмовився, провадження у цій частині закрито. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, позивач є власником земельної ділянки площею 3,5751 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лозівської сільської ради Кегичівського району Харківської області на підставі державного акту на право власності серії ЯД № 058983, виданого Кегичівською районною державною адміністрацією 29.01.2008р. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 17.01.2013р. №76, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.07.2014р. за №14191986. Позивач вважає цей договір недійсним, оскільки ані його, ані додатки до нього, як то: акт приймання передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, він не підписував, отже, відповідно, не мав волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення цього договору не було, про те, що є такий договір дізнався нещодавно, коли інший підприємець запропонував взяти в оренду його земельну ділянку. Оплату від ПАТ «Насінневе» позивач отримував як частину прибутку від обробітку його земельної ділянки. Представники відповідача проти позову заперечили, посилаючись на те, що протягом дії оскаржуваного договору позивач отримував від ПАТ «Насінневе» орендну плату за користування землею, розумів за що саме йому сплачує кошти це підприємство, тобто усвідомлював, що між ним та відповідачем існують певні договірні відносини, наслідком яких є отримання орендної плати. Вважає, що подання позову обумовлене конкурентною боротьбою. Висновок експертизи представник відповідача вважає недопустимим, оскільки вона проведена з використанням не тільки оригіналів, але також копій документів зі зразками підписів. Свідок з боку позивача [PERSON], агроном ПАТ «Насінневе»,показала, що бланк оспореного договору у неї брала мати позивача [PERSON], а через деякий час повернула його з підписами орендодавця. Хто ставив на них підписи, вона не бачила, але вважає, що вони схожі на підписи матері позивача. Остання до суду не зявилась, подала заяву про відмову від дачі показань за ст.63 Конституції України. У судовому засіданні дослідженні усі надані докази, зокрема, примірники та копії оскарженого договору з додатками, документів на земельну ділянку, отримання оплати, висновок судово-почеркознавчої експертизи тощо. Заслухавши пояснення, показання свідка, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон). В ч.1 ст.14 цього Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою від 07.05.2015р. призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 16.09.2015р. №6597, підписи від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі від 17.01.2013 р. №76 виконані не цією особою. Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного: У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правої підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено Державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову: 1) Так, відповідачем заявлено про отримання позивачем плати за оспореним договором. Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобовязанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2915р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (ухвала від 03.03.2015р. - справа № 629/1138/14-ц, рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц). 2) Розглядаючи довід відповідача про недопустимість висновку експертизи, яка проведена з використанням також копій документів зі зразками підписів, суд виходить з того, що питання щодо проведення судових експертиз врегульовані Законом України «Про судові експертизи», Інструкцією «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», затвердженою наказом Міністерства юстиції України 08.10.1998 №53/5 (у редакції 26.12.2012р. наказ №1950/5 та зі змінами станом на 27.07.2015р. - наказ №1350/5), іншими нормативними актами. На обгрунтування своєї позиції, представник відповідача посилається на п.3.5 Інструкції про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за копією обєктів дослідження. Суд вважає цю позицію помилковою з таких підстав: У даному випадку, обєктом дослідження є підписи орендодавця на примірниках договору оренди землі, які надані і досліджені в оригіналах, а не зразки інших підписів. Згідно з п.3.2 Інструкції, до експертної установи (експерту) надаються: документ про призначення експертизи (залучення експерта), об'єкти, зразки для порівняльного дослідження та, за клопотанням експерта, - матеріали справи. Як випливає зі змісту даної норми, зразки для порівняльного дослідження включені до цього переліку окремо від обєктів, тобто, самі вони не відносяться до категорії обєктів дослідження. Отже, положення п.3.5 Інструкції про неможливість проведення почеркознавчої експертизи за копіями обєкту дослідження не стосується зразків для порівняльного дослідження, якими у даному випадку є копії документів з вільними та умовно-вільними зразками підпису позивача. Експертизу виконано державною експертною установою, висновок оформлено належним чином, його зміст відповідає вимогам закону, експерта попереджено про кримінальну відповідальність. Виходячи з цього, висновок експерта відповідає ст.12 Закону «Про судову експертизу» щодо проведення експертом повного дослідження і надання обґрунтованого і обєктивного висновку. Тому, суд вважає висновок експерта допустимим доказом, відповідно до ст.59 ЦПК України. 3) Оцінюючи показання свідка [PERSON] щодо можливого підписання договору іншою особою, суд враховує як те, що вона є працівником відповідача, так і те, що вона не є очевидцем виконання підпису в оспореному договорі. Показання свідка щодо схожості підпису на почерк матері позивача, не можуть бути взяті як засіб доказування невідповідності висновку експерта: свідок не є фахівцем у галузі почерко знавства, не проводила спеціальних досліджень і не має на те відповідних знань та повноважень. Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суду не надано доказів уповноваження позивачем представляти його інтереси при підписанні оспореного договору матері чи іншим особам, як це передбачено ст.ст.237,244 ЦК України. Виходячи з того, що згідно зі ст.60 ЦПК України, обов'язки доказування і подання доказів по кладається на сторони, судом вживались заходи щодо забезпечення цих прав та обовязків сторін. У звязку з цим, на початку засідання, у порядку ст.167 ЦПК України, усім учасникам були розяснені їх процесуальні права та обовязки. Крім цього, відповідно до ч.3 ст.43 ЦПК, усі вони брали участь у вирішенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи і формуванні питань на її вирішення. Після проведення експертизи, під час судового засідання, їм додатково, під розписку, розяснене право на клопотання про призначення іншої експертизи. Проте, відповідачем не заявлені клопотання про призначення ні повторної, ні додаткової ні будь-якої іншої експертизи, у звязку з чим, висновок почеркознавчої експертизи №6597 від 16.09.2015р., по його суті, належним чином не спростовано. Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Позов подано зі сплатою судового збору у розмірі та порядку, визначеними Законом України «Про судовий збір» в попередній редакції станом на 09.04.2015р. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 243,60 грн., по оплаті експертизи - 5636,40 грн., всього на суму 5880 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Outcome: approved