Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-05 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що він з 19.01.2018 року відповідно до наказу ПАТ «Азот» від 17.01.2018 року був звільнений з роботи на підставі ст..38 КЗпП України. Але при звільненні відповідач не виплатив належну йому заробітну плату, звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 12 997 грн. 61 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 149 605 грн. 26 коп.. Ухвалою суду від 07 травня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засіданні з розгляду даної справи по суті. Представник позивача адвокат Конопатський О.О. в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду 30.05.2019 подав заяву прог розгляд справи без його участі та участі позивача. Позовні вимоги підтримав та просив їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, причину неявки суду не повідомив, проте надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що заборгованість по заробітній платі утворилася у зв`язку з тим, що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природний газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот». З 7 березня 2017 року по червень 2017 року підприємство взагалі не працювало. Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Тертичною В.В. накладено арешт на майно ПАТ «Азот» у межах суми стягнення в розмірі 611872475 грн. 30 коп. У зв`язку з цим, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об`єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов`язань по сплаті суми заробітної плати. Крім того, у відзиві зазначив, що позивач не вказує про те, що сума стягнення повинання бути провежена з відрахуванням всіх обов`язкових платежів передбачених законом.. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з трудової книжки позивача, він з працював на ПАТ «Азот», а 19 січня 2018 року був звільнений за власним бажанням, тобто за ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв`язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає 12 997 грн. 61 коп. , що підтверджується довідкою ПАТ «Азот» від 04.04.2019 № 502 . До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що останній звернувся до суду з зазначеним позовом. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення, що зроблено не було. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у зв`язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 12 997 грн. 61 коп., яка підлягає стягненню. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином розрахунки повинні проводитися за останні повні два місяці, які передували звільненню позивача з роботи, а саме грудень 2017 року та січень 2018 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 04 квітня 2019 року № 503 про доходи [PERSON] його середньоденна заробітна плата становить 466 грн. 06 коп. Позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати, а саме за період з 20 січня 2018 року по 06 травня 2019 року, тобто за 321 робочих днів. Таким чином, 321 днів х 466,06 грн. = 149\~605,26 грн. Враховуючи, що законодавством визначено, що відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, настає лише за умови звільнення працівника, тобто в даному випадку з 20 січня 2018 року, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з 20 січня 2018 року по 06 травня 2019 року в сумі 149\~605 грн. 26 коп. (466 грн. 06 коп. х 321 /кількість робочих днів/) Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову, а саме стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 12 997 грн. 61 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 20 січня 2018 року по 06 травня 2019 року, в сумі 149\~605\~грн.\~26\~ коп. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved