Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач просить суд визначити місце проживання дитини - [PERSON] [INFO] , з батьком, звільнити його від сплати аліментів на утримання дитини, та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини в розмірі ј частини усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Позов мотивується тим, що сторони є батьками [PERSON] [INFO] , шлюб між сторонами розірвано 13.06.2017 року, рішенням суду з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON] [INFO] , в твердій грошовій сумі 1200 грн. Відповідач 21.06.2019 року привезла дитину позивачу та зазначила, що віддає дитину на постійне проживання та виховання, при цьому залишила оригінали: паспорту громадянина України для виїзду за кордон, свідоцтва про народження, амбулаторної картки дитини. Також зазначила, що планує терміново виїхати на постійне місце проживання в Туреччину, жодних об`єктів нерухомості за відповідачем не зареєстровано, рішенням суду від 08.06.2018 року відповідача визнано такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Сторони спільно не проживають, дитина знаходиться на утриманні позивача, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Позивач має достатній рівень доходу щоб утримувати дитину, проживає в квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві приватної власності. Відповідач відзиву не надала, проти позову заперечує, надала усні та письмові пояснення в яких зазначила, що шлюб між сторонами розірвано за позовом відповідача через фізичне та психологічне насилля позивача. Позивач мав заборгованість по аліментам станом на 02.07.2019 року. Відповідач 21.06.2019 року мала намір вивезти дитину за кордон України на нове місце проживання, однак позивач не надав дозвіл на це, тому дитину разом з особистими документами тимчасово залишено позивачу. Отже, відповідач була змушена розлучитися з дитиною та виїхати до Туреччини де вона офіційно зареєструвала шлюб з іншим чоловіком та постійно проживає і намагається вивезти дитину до місця свого постійного проживання. Відповідач в місті Анкара має хороші житлові умови, з нею проживає старший син [PERSON] , який продовжує навчання, займається спортом, мистецтвом. Після залишення дитини позивачу, останній заблокував всі засоби зв`язку матері з дитиною, позбавив можливості її спілкування з нею. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без його участі (а.с.166) та висновок органу опіки та піклування яким вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю - [PERSON] . Судом встановлено: Сторони є батьками [PERSON] [INFO] . Сторони визнали обставину, що з позивача на користь відповідача стягуються аліменти за рішенням суду у розмірі 1200 грн., щомісячно. Сторони визнали обставину, що [PERSON] [INFO] , до дати від`їзду матері в Туреччину постійно проживав з матір`ю - [PERSON] . Також сторонами визнано обставину, що мати залишила дитину батькові разом з документами 21.06.2019 року. Зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами - показання свідків [PERSON] , [PERSON] , письмовими доказами, відео та фото відображеннями, доведено, що сторони в рівній мірі дбають про стан здоров`я дитини, її розвиток. Однак між сторонами наявний особистий конфлікт. Висновком органу опіки та піклування (а.с.167,т.1) визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з матір`ю - [PERSON] . Суд встановив, що залишення матір`ю дитини позивачу 21.06.2019 року є тимчасовим заходом та спонукало відповідача на такі дії через відсутність згоди позивача на виїзд дитини за кордон України. За наданими сторонами доказами умов проживання сторін, судом віддається перевага місцю проживання саме з матір`ю, що буде відповідати найвищим інтересам дитини. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до положень статті 157 Сімейного кодексу України (далі - СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Згідно із статтею 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). Отже, враховуючи вищенаведене суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем. Інші позовні вимоги є похідними та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed