Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 59 386,38 доларів США та судові витрати, посилаючись на те, що 02.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZPV0АЕ00000147, згідно вимог якого відповідач отримав кредит в сумі 22 352,47 доларів США на строк до 03.08.2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості. Однак [PERSON] порушив вимоги зазначеного кредитного договору, а саме, не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, комісії та відсотків по ньому. Станом на 24.12.2013 року заборгованість за кредитним договором складає 59 386,38 доларів США, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала з підстав, викладених у ньому, та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, Пшенична К.О. додатково повідомила, що факти, викладені у заяві про перегляд заочного рішення представником позивача [PERSON] не відповідають дійсності, а заперечення проти складеного банком розрахунку заборгованості [PERSON] за кредитним договором необґрунтовані. Так, уся сума від продажу автомобіля [PERSON] була зарахована під час розрахунку заборгованості відповідача, що підтверджується матеріалами, котрі були надані до позовної заяви. Дія кредитного договору не закінчилась, так як зазначений договір діє до повного виконання сторонами зобов'язань, а нарахування комісії передбачена п.1.1 кредитного договору, а саме: 0,25% щомісячно від суми виданого кредиту. Відповідач [PERSON], повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не повідомив суду про причини неявки. Суд також належним чином про розгляд даної справи повідомляв представника відповідача [PERSON] - [PERSON] Останній на судові засідання, призначені на 15.10.2014 року та 31.10.2014 року не з'явився. 14.11.2014 року [PERSON] прибув до судового засідання та заявив клопотання про відкладення справи для ознайомлення з матеріалами справи. Суд задовольнив клопотання представника відповідача, але [PERSON] у подальшому до суду так і не з'явився та не ознайомився з матеріалами справи. У судове засідання, призначене на 09.12.2014 року [PERSON] не прибув, та до суду надав заяву про відкладення розгляду справи у зв'язку з його зайнятістю в іншому процесі в Запорізькому районному суді Запорізької області. Суд задовольнив клопотання представника відповідача та відклав розгляд справи на 25.12.2014 року. Але, у зазначений час до суду [PERSON] також не з'явився та надав заяву про відкладення справи у зв'язку з його хворобою. Враховуючи, що на останні два поспіль судові засідання належним чином повідомлений відповідач та його представник не з'явилися, а [PERSON] на цей час і не надав доказів про поважність неявки його у судові засідання, призначені на 09.12.2014 року та 25.12.2014 року, суд, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, вирішив розглянути даний цивільний позов без участі відповідача та його представника, які не скористалися своїми правами, передбаченим ст.27 ЦПК України, хоча мали реальну таку можливість. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 02.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» (банк), правонаступником якого є позивач, та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №ZPV0АЕ00000147, згідно умов якого, банк шляхом надання готівки через касу у вигляді не поновлювальної кредитної лінії на купівлю автомобіля надав позичальнику кредит у розмірі 22 352, 47 доларів США на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі та сплатити відсотки за користування кредитом в розмірі 0,88 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.7-8). Пунктом 1.1. зазначеного кредитного договору передбачено, що відповідач має також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту щомісячно у період сплати 0,25 % від суми виданого кредиту. Періодом сплати вважати період з «2» по «8» число кожного місяця. Погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 538,61 доларів США для погашення за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Відповідно до п.1.3. кредитного договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року передбачено, що забезпечення виконання позичальником зобов'язань за даним договором виступає застава автомобіля «Volkswagen LT35 TDI». Згідно п.п. 2.2.1., 2.2.2., 2.2.3 вказаного кредитного договору позичальник зобов'язується: використати кредит на цілі, зазначені у п.1.1. договору; сплачувати відсотки за користуванням кредитом відповідно до п.п. 1.1., 2.3.3 даного договору; сплатити банку винагороду і комісію згідно п.п. 1.1 та 6.2. даного договору. Пунктом 3.2. кредитного договору передбачено, що згідно ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, зазначених у п.п. 1.1., 2.2.4, 2.3.3. цього договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,56% на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідно до п.3.3. кредитного договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року кошти, отримані від позичальника для погашення заборгованості по кредиту, насамперед, направляються для відшкодування витрат/збитків банку згідно п.п. 2.2.9, 2.3.8 цього договору, далі - пені розділу 4 цього договору, далі - простроченої комісії по кредиту, далі - простроченої винагороди, далі - прострочених відсотків, далі - простроченої заборгованості за кредитом. Згідно п.4.1. зазначеного кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3. даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Оплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Однак, [PERSON] вимоги кредитного договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року не виконує, в обумовлені строки кредит, комісію та відсотки по ньому не сплачував. Станом на 24.12.2013 року у [PERSON], виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 59 386, 38 доларів США, з яких: - заборгованість за кредитом - 11 845,89 доларів США; - заборгованість по процентам за користування кредитом - 21 153,27 долари США; - заборгованість по комісії за користування кредитом - 1341,12 долар США; - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором - 25 046,10 доларів США. Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.ст. 526, 527 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. На підставі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Тобто відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ч.3 ст.533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при розрахунках на території України по зобов'язанням допускається у випадках, порядку та умовах передбачених законом. Статті 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». З вищевикладеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підпункт «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, у випадку якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Враховуючи, що такі межі законодавством не визначені, здійснення операції з надання банком кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії та не суперечить чинному законодавству. Отже, суд вважає, що відповідно до ст.ст.192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.32, 44 Закону України «Про національний банк України», ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», мав достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 статті 1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником є позивач, надав відповідачу [PERSON] кредит. Однак, відповідач порушив вимоги вказаного кредитного договору, а саме: не виконав в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, комісії та процентів по ньому. Тому, є підстави для стягнення з [PERSON] на користь позивача суми заборгованості по несплаченому кредиту, процентам, комісії та пені. Суд вважає, що сума пені не підлягає зменшенню. Відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. З урахуванням того, що у даному випадку сума пені, хоча і є досить великою (25 046,10 доларів США), але не перевищує суму основного зобов'язання (34 340,28 доларів США - сума заборгованості за кредитом + сума заборгованості по процентам + сума заборгованості по комісії) та на цей час відсутні інші обставини, які мають істотне значення та можуть вплинути на зменшення розміру неустойки, тому суд не вбачає підстав для зменшення розміру пені, зазначеній у розрахунку заборгованості, наданому суду банком. Судом також приймається до уваги факт офіційного працевлаштування відповідача водієм у ТОВ «СТАРАВТО» (а.с. 91). Крім того, на думку суду, відсутні підстави для застосування строків позовної давності Враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, повинно враховувати положення ЦК України про позовну давність. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно матеріалів справи, а саме: розрахунку заборгованості (а.с. 4-5) та довідкою ПАТ «ПРИВАТБАНК» (а.с. 33), вбачається, що перебіг строку позовної давності був перерваний 29.11.2013 року частковим погашенням заборгованості шляхом зарахування на кредитний рахунок [PERSON] коштів, отриманих в результаті продажу заставного майна - автомобіля «Volkswagen LT35 TDI», державний реєстраційний номер [NUMBER]. Відсутність від [PERSON] жодних заперечень з цього приводу на дії банку, це, на думку суду, вчинення відповідачем дії у розумінні ч.1 ст. 264 ЦК України, тобто дії, що свідчить про визнання ним свого боргу. З урахуванням вимог ч.3 ст.267 ЦК України щодо застосування позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, суд вважає неможливим застосувати строк спеціальної позовної давності, передбачений п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), так як відсутні відповідні заяви від [PERSON] та [PERSON], хоча останні не були позбавлені такої можливості. Стосовно заперечень представника відповідача, викладених у заяві про перегляд заочного рішення. Враховуючи вимоги ч.2 ст.533 ЦК України, згідно якої у разі якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 процентів від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Оплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Таким чином, на думку суду, пеню у розмірі 25 046,10 доларів США необхідно визначити у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день ухвалення рішення (100 доларів США = 1 577,0870 грн.), а саме у розмірі 394 998,79 грн. Згідно довідки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заставний транспортний засіб [PERSON] «Volkswagen LT35 TDI», 2003 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] був проданий банком за 6 630,80 доларів США, з яких було погашено: 3 315,40 доларів США - тіло кредиту; 2 220,94 доларів США - пеня; 1094,46 доларів США - штраф відповідно до п.3.3. кредитного договору. Також, зарахування зазначених коштів підтверджується розрахунком заборгованості [PERSON] по кредитному договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року за період з 03.08.2006 року по 24.12.2013 року (графа від 29.11.2013 року), який був наданий представником позивача до позовної заяви (а.с. 4-5). На думку суду, зазначений розрахунок є належним, достовірним та допустимим доказом. Відповідачем та його представником суду не було надано іншого розрахунку. Заперечення представника відповідача [PERSON] щодо відсутності зобов'язання [PERSON] сплачувати будь-яку комісію по кредитному договору №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року спростовується п.1.1., згідно якого відповідач має також сплатити винагороду за надання фінансового інструменту щомісячно у період сплати 0,25 % від суми виданого кредиту, а саме 55,88 доларів США, зазначені у графі «Комісія нарахована» у розрахунку ПАТ «ПРИВАТБАНК». Також, як зазначено у вказаному пункті кредитного договору, погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється у наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 538,61 доларів США для погашення за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Згідно п. 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити банку винагороду і комісію згідно п.п. 1.1 та 6.2. даного договору. Таким чином, [PERSON], підписуючи кредитний договір №ZPV0АЕ00000147 від 02.08.2006 року, достовірно знав про свої обов'язки по сплаті комісії (винагороди банка). Відповідач самостійно, без будь-якого примусу, звернувся до банку про намір отримати кредит та був ознайомлений з основними умовами надання кредиту про що свідчить його підпис на договорі. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільно-процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial