Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 31 649,99 Євро, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2021 року складає 1 083 062,65 гривень, посилаючись на те, що 22.03.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКНVGК00000088, згідно якого останній отримав кредит в сумі 150 000,00 Євро на термін до 22.03.2016 року. У зв`язку із не виконанням відповідачем умов договору АТ КБ «Приватбанк» зверталося до суду і заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.01.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість в розмірі 275 008,95 Євро, що еквівалентно 3022348,36 гривень. Оскільки вказаним рішенням заборгованість було стягнуто за період з 22.03.2006 року по 11.12.2013 року, то за період після подання позовної заяви від 27.10.2014 року по 26.01.2021 року за відповідачем утворилася заборгованість у розмірі 31 649,99 Євро, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2021 року складає 1 083 062,65 гривень - 3% річних від простроченої суми, які позивач просить стягнути з відповідача та судовий збір у сумі 16 245,94 гривень. З огляду на предмет позову, зокрема, те що дана справа відповідно до п.4 ч.6 ст. 19 ЦПК України є малозначною справою, яка підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Обставини справи, що згідно ч.3 ст.274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. Враховуючи викладене, Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 29.04.2021 року, суд вирішив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи за наявними у справі матеріалами. Копію ухвали про відкриття провадження за правилами спрощеного позовного провадження відповідач отримав 04.10.2021 року. 26.10.2021 року відповідачем подано відзив на позов в якому просив в задоволенні позову відмовити застосувавши строк позовної давності, на підставі ч.4 ст.267 ЦК України, оскільки АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з вказаним позовом через сім років після зміни строку виконання основного зобов`язання. Також, просив оглянути справу № 303/15/14-ц за позовом ПАТ «ПриватБанк» до [PERSON] про звернення стягнення на майно. 16.11.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив в якому просили позовні вимоги задоволити в повному обсязі. Посилалися на те, ухвалення Мукачівським міськрайонним судом рішення від 29.01.2014 року не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін, оскільки договір діє до повного його виконання та не звільняє боржника від виконання ним грошового зобов`язання. Прострочена сума заборгованості становить 168 744 Євро.щодо строків позовної давності то відповідно до ст..599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В матеріалах справи відсутні будь-які докази погашення кредитної заборгованості за договором. У зв`язку з цим, обставини на які посилається відповідач не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, оглянувши справу № 303/15/14-ц, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 22.03.2006 року між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № МКНVGК00000088, згідно якого останній отримав кредит в сумі 150 000,00 Євро на термін до 22.03.2016 року (а.с.9-10). Заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.01.2014 року, в справі № 303/15/14-ц, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №MKНVGК00000088 від 22.03.2006 року в розмірі 275008,95 Євро, що за курсом НБУ від 11.12.2013 року становить 3022348,36 грн., яка складається з 168046,03 Євро заборгованості за кредитом, 45733,66 Євро - заборгованості по процентам за користування кредитом, 5040,00 Євро - заборгованості по комісії за користування кредитом, 56189,26 Євро - пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором, звернути стягнення на будинок загальною площею 329,10 кв.м., житловою площею 99,50 кв.м., який розташований за адресою [ADDRESS] , шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на підставі договору іпотеки від 22.03.2006 року Публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі- продажу предмета іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням кадастрового номеру земельної ділянки, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами державних дій, необхідних для продажу предмета іпотеки (а.с.4-5). Згідно розрахунку наданого позивачем сума 3% річних за період з 27.10.2014 року по 26.01.2021 року становить 31 649,99 Євро, що за курсом відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.01.2021 року складає 1 083 062,65 гривень (а.с.7). Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином суд встановлює, що у зв`язку з тривалим невиконанням рішення суду відповідач неправомірно користувався кредитними коштами, які належали йому протягом тривалого часу. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є уповноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 березня 2017 р. у справі N 6-224цс14). Відповідно до правового висновку постанови Верховного Суду України від 15.11.2010 у справі № 3-11гс10, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов`язання. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду України від 16 травня 2018 р у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц) Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. За таких обставин, посилання відповідача на безпідставність вимог позивача з тих підстав, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29.01.2014 року задоволено вимогу кредитора про повне дострокове погашення кредиту, не заслуговують на увагу, оскільки даним рішенням кредитний договір не розірвано, а відповідно до п.5.1 договору діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань по цьому договору. Даним рішенням в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет іпотеки. Щодо спливу строку позовної давності суд констатує наступне. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Окрім цього, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 08.11.2019 року № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19) вказано, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3%*сума боргу*кількість прострочених днів/365 (кількість днів у році). Враховуючи застосування судом строків позовної давності, суд дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача в частині стягнення з відповідача 3% річних за період з 26.01.2018 року по 26.01.2021 року -3%х168 744,47х1097/365 = 15 200,83 Євро. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 15 200,83 Євро 3% річних за період з 26.01.2018 року по 26.01.2021 року. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 7 798,05 гривень. На підставі наведеного та

Outcome: approved