Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-27 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення, в якому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року в розмірі 68951,78 гривень, звернути стягнення на нерухоме майно - трикімнатну квартиру, загальною площею 51,92 кв.м, за адресою: [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], для погашення боргу за договором кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року в розмірі 68951,78 гривень, шляхом його продажу на публічних торгах у порядку, встановленому законом, а також стягнути судові витрати солідарно з відповідачів, посилаючись на те, що відповідно до укладених між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач,та [PERSON] договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року та додаткових угод до договору кредиту №1 від 10.07.2008 року, №2 від 29.10.2008 року, №3 від 17.06.2010 року, останній отримав кредит на поточні потреби у розмірі 60000,00 гривень, строком погашення не пізніше 15.08.2016 року, зі сплатою 18% річних (з 29.10.2008 року - 19% річних, з 17.06.2010 року - 19,64% річних) за користування кредитом. У якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач,та [PERSON] було укладено іпотечний договір №139М/06/1і від 16.08.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №2145, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комунарською районною адміністрацією м.Запоріжжя 05.02.2002 року за [NUMBER], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №11360875, виданого 27.07.2006 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Однак, [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі, повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 16.08.2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор), та [PERSON] (позичальник) було укладено договір кредиту №139М/06, згідно умов якого кредитор надав [PERSON] кредит у розмірі 60000,00 гривень на поточні потреби з оплатою за користування кредитом по процентній ставці - 18% річних.У свою чергу, [PERSON] зобов'язався належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, але не пізніше 15.08.2011 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (а.с.11-16, 17-18). Пунктом 2.4 договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року передбачено, що нарахування процентів за користування кредитом здійснюється на суму дійсної заборгованості за кредитом, у валюті кредиту, щомісячно, за методом факт/360, де факт - фактична кількість днів у місяці, 360 - умовна кількість днів у році. Згідно п.2.5 договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року сплата позичальником кредиту і процентів здійснюється у валюті кредиту щомісячно, до 14-50 в день (на дату), на яку припадає погашення кредиту та процентів згідно графіку. Відповідно до п.4.2 договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року у разі прострочення позичальником строків платежів в рахунок погашення заборгованості кредиту та нарахованих процентів згідно графіку, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 1%, в валюті кредиту, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період невиконання зобов'язань за цим договором. Відповідно до укладених між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач,та [PERSON] додаткових угод до договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року - №1 від 10.07.2008 року (а.с.19), №2 від 29.10.2008 року (а.с.20), №3 від 17.06.2010 року (а.с.21-23) було, зокрема, збільшено процентну ставку з 29.10.2008 року - 19% річних (а.с.20), з 17.06.2010 року - 19,64% річних (а.с.21), та встановлено новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за договором, а саме до 15.08.2016 року (включно) (а.с.21). У якості забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним договором кредиту між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач,та [PERSON] було укладено іпотечний договір №139М/06/1і від 16.08.2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. та зареєстрований в реєстрі за №2145, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: трикімнатну квартиру, за адресою: [ADDRESS], що належить їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого Комунарською районною адміністрацією м.Запоріжжя 05.02.2002 року за [NUMBER], що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №11360875, виданого 27.07.2006 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.28-33). На підставі п.1.2 іпотечного договору №139М/06/1і від 16.08.2006 року вартість предмету іпотеки за згодою сторін складає 252500,00 гривень. Відповідно до укладених між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач,та [PERSON] додаткових угод до іпотечного договору №139М/06/1і від 16.08.2006 року - №1 від 10.07.2008 року (а.с.34-35), №2 від 29.10.2008 року (а.с.36-37), №3 від 17.06.2010 року (а.с.38-39) було, зокрема, збільшено вартість предмета іпотеки з 252500,00 гривень до 363127,50 гривень, що в еквіваленті складає 75000,00 доларів США (а.с.34), змінено процентну ставку за забезпечуваним іпотекою кредитним договором, а саме: з 29.10.2008 року - 19% річних (а.с.36), з 17.06.2010 року - 19,64% річних (а.с.38), та встановлено новий кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за договором - до 15.08.2016 року (включно) (а.с.38). Однак, [PERSON] вимоги договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року належним чином не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому у повному обсязі не сплачує. За наданим позивачем розрахунком заборгованість відповідача [PERSON] за договором кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року станом на 11.12.2014 року складає 68951,78 гривень, а саме: 27000,00 гривень - заборгованість за кредитом, 26973,69 гривень - заборгованість за відсотками, 2973,49 гривень - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 4511,52 гривень - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 2949,03 гривень - розмір інфляційних витрат за кредитом, 4544,06 гривень - розмір інфляційних витрат за відсотками (а.с.6-10). У зв'язку з тим, що відповідачем [PERSON] не було дотримано зазначених вище умов кредитного договору №139М/06 від 16.08.2006 року, позивачем було здійснено вимогу дострокового виконання позичальником його зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі. Так, позивач направив [PERSON] та [PERSON] вимогу вих.№08.706-297/96-11873 від 28.08.2014 року про погашення заборгованості за кредитним договором №139М/06 від 16.08.2006 року, однак на момент подання позову до суду вимога не виконана і відповідні суми позивачу не сплачені (а.с.41-42). Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитним договором, суд виходить з наступного. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі договору кредиту №139М/06 від 16.08.2006 року Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, надано відповідачу [PERSON] кредит, однак останній порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому є підстави для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача суми заборгованості по несплаченому кредиту, відсотках, пені, інфляційних витрат відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі. У зв'язку з викладеним, позов ПАТ «Укрсоцбанк» в частині стягнення заборгованості за кредитним договором №139М/06 від 16.08.2006 року з [PERSON] підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). На підставі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому частиною 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. На підставі ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На підставі ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». При цьому, частиною 3 статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено право суду відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Згідно пункту 41 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Оскільки вказане положення закону є оціночним, то суд має належним чином його мотивувати, співставити обставини зі змістом цього поняття, визначитись, чи не суперечить його застосування загальному змісту та призначенню права, яким урегульовано конкретні відносини (зокрема, про право на першочергове задоволення вимог за рахунок предмета застави), та врахувати загальні засади цивільного законодавства - справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України). Судом встановлено, що [PERSON] не виконує належним чином зобов'язання за кредитним договором, порушує строки платежів, а тому відповідно до умов кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів. Однак, допущена відповідачем прострочена заборгованість за кредитним договором, на думку суду, не завдає збитків банку та не змінює обсяг його прав. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором №139М/06 від 16.08.2006 року, вбачається що станом на 11.12.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість за вищезазначеним кредитним договором у розмірі 68951,78 гривень. Статтями 10, 11, 60 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Обов'язок доказування і подання доказів процесуальним Законом покладено на сторони. Позивач не заявляв позовних вимог про стягнення суми заборгованості за кредитним договором на час ухвалення рішення та не подавав суду докази про наявність більшого розміру заборгованості на день ухвалення рішення. Кредитором було надано позичальнику кредит у розмірі 60000,00 гривень, на момент звернення до суду з позовом залишилась не погашеною сума за тілом кредиту у розмірі 27000,00 гривень. Крім того, внаслідок прострочення повернення кредиту, банком відповідно до умов договору кредиту було нараховано штрафні санкції, а саме: 2973,49 гривень - пені за несвоєчасне повернення кредиту, 4511,52 гривень - пені за несвоєчасне повернення відсотків, 2949,03 гривень - суму інфляційних витрат за кредитом, 4544,06 гривень - суму інфляційних витрат за відсотками, що разом складає 12328,10 гривень. Таким чином, завдане позичальником порушення не можна вважати таким, що завдало збитки іпотекодержателю, а тому звернення стягнення на іпотечне майно є передчасним. Отже, з урахуванням розміру простроченої заборгованості, яка станом на 11.12.2014 року становить 68951,78 гривень, та не співмірності заборгованості із вартістю предмета іпотеки, яка відповідно до п.1.2 іпотечного договору №139М/06/1і від 16.08.2006 року, зміненого на підставі додаткової угоди №1 від 10.07.2008 року (а.с.34-35), складає за домовленістю сторін 363127,50 гривень, а також приймаючи до уваги те, що строк виконання зобов'язання визначено до 15.08.2016 року, іпотекодавець є відмінним від боржника, допущене боржником порушення основного зобов'язання не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його права, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як задоволена основна вимога позивача відносно відповідача [PERSON], понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача [PERSON] У зв'язку із відмовою у задоволенні позову в частині вимог до відповідача [PERSON], враховуючи положення ст.88 ЦПК України, суд вбачає за необхідне не стягувати з відповідача [PERSON] на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial