Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір фінансового лізингу від 16.11.2015р. №002898, укла дений з відповідачем, стягнути з нього кошти в сумі 49000 грн. та судові витрати в сумі 490 грн. Сторони в судове засідання не з'явились. Позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце засідання, більше двох разів поспіль не з'явився, про причини неявки не повідомив. Тому, суд, відповідно до ч.4 ст.169, ч. 2 ст.197 та ч.1 ст.224 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних доказів, та без технічного фіксування. Згідно з позовом, 16.11.2015 р. позивач, маючи намір придбати у приватну власність трактор МТЗ 82.1 уклав із відповідачем договір фінансового лізингу за № 002898. Укладення цієї угоди було обумовлено тим, що ціна, запропонована відповідачем, була найнижчою - 145000грн. Однак, при укладенні оспорюваного договору представником відповідача була прописана сума 490000грн, що на день укладення договору була еквівалентом 19678,71дол.США. На запитання позивача щодо зміни вартості трактору, представник відповідача повідомив, що зазначена сума позивача не стосується і в найкоротші терміни необхідно буде виплатити лише 145000грн., після чого він отримає придбаний трактор. Повіривши переконанням представника відповідача, позивач підписав оспорюваний договір, але щоб отримати свій екземпляр, йому необхідно було спочатку сплатити авансовий платіж в сумі 49000грн, який у подальшому, зі слів представника відповідача, мав бути зарахований до суми вартості придбаного трактора. Позивач вказану суму сплатив, звернувши увагу на те, що у квитанції призначенням платежу є не авансовий платіж,а адміністративний згідно договору. Повернувшись до офісу відповідача, позивач знову поцікавився у представника відповідача щодо розбіжностей між призначенням платежу в квитанції та його словами, на що той знову відповів, що це одне й те ж, та що сплачені позивачем кошти будуть зараховані до загальної вартості трактора в розмірі 145000грн., тобто позивач мав доплатити ще 96000 грн. При цьому можливості на прочитання договору представник відповідача не надав, мотивуючи це браком часу та необхідністю на тривалий час від'їхати за робочими справами. В зв'язку з цим, договір було видано позивачеві на 12-ти аркушах без будь-яких додатків. Відшукавши за декілька днів необхідну суму коштів для оплати залишку вартості трактора, позивач зателефонував відповідачеві та повідомив, що готовий перерахувати решту коштів в сумі 96000 грн. для якомога швидшого отримання трактора, на що представник відповідача повідомив, що зазначена сума коштів є лише частиною вартості трактора, який насправді коштує 490000 грн.,відповідно сплачені позивачем 49000 грн. - це вартість послуг відповідача по укладенню договору та підшуканню бажаного трактора. Прочитавши уважно умови договору позивач зрозумів, що його умови є шахрайськими та грабіжницькими, відповідно цей договір є несправедливим, та таким, що суперечить принципу добросовісності; ним порушено права позивача, як споживача, оскільки під час укладення даного правочину відповідачем застосовано нечесну підприємницьку діяльність. Під час розгляду, за клопотанням позивача, судом отримано повідомлення Нацкомфінпослуг України від 04.01.2016р. № 23/11-9, згідно з яким, відповідач не має ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. На цих підставах, позивач просить визнати договір фінансового лізингу недійсним, а також стягнути з відповідача кошти в сумі 49000 грн. та судові витрати в сумі 490 грн. Відповідач заперечень проти позову не надав. У засіданні досліджені усі надані докази, зокрема, копії паспорта та ІПН позивача, договору фінансового лізингу від 16.11.2015р.№ 002898 з додатками, лист-повідомлення Нацкомфінпослуг України від 04.01.2016р № 23/11-9 щодо відсутності ліцензії тощо. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до п.11-1 ч.1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансовою вважається послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Згідно з п.4 ч.1 ст.34 цього Закону, національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами, а саме: діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Встановлено, що відповідно до наданої суду інформації Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг) за №23/11-9 від 04.01.2016р., ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» (код ЄДРПОУ 39733392) не отримувало ліцензії на здійснення діяльності з надання фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. За змістом цієї інформації, Нацкомфінпослуг роз'яснює, що зазначена діяльність відповідача є фінансовою послугою. Позивач заявив про визнання договору недійсним саме за цієї підставою. Відповідачеві про ці обставини повідомлено і ним не спростовано. Згідно з ч.1 ст. 227 ЦК України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. У зв'язку з цим, суд доходить висновку, що відсутність у відповідача відповідної ліцензії доведена, і це є достатньою підставою для визнання оспореного договору недійсним. Цей висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (Постанова від 16.12.2015р., ЄДРСР, рішення № 54513238, справа №6-2766цс15). Розглядаючи повідомлені позивачем інші обставини, зокрема те, що умови договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, суд виходить з того, що ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом ч.5 цієї норми, у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим, може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. У разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Згідно з ч.2 ст.18 цього Закону, умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Такими є, зокрема, умови договору про виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.2,3 ч.3 ст.18 Закону); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Згідно зі ст.806 ЦК України, за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). У ст.807 ЦК передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку № 7 МФУ від 20.10.2000 року № 92, основними фондами є засоби праці - будівлі, устаткування, транспорт. Тобто, відповідач у справі має бути суб'єктом підприємницької діяльності, який здійснює діяльність у сфері передачі автомобілів у оренду (оперативний лізинг), тому і зобов'язаний надати лізингоодержувачу дані про те, що транспортний засіб, що буде передаватися, вже є його власністю і є основними фондами відповідача. На порушення зазначених вимог, в договорі не вказано, який саме трактор марки МТЗ 82.1 буде переданий у власність лізингоодержувачу - якого кольору, року виробництва, якої внутрішньої комплектації, тобто у договорі не вказано якісних ознак предмету лізингу (найменування продукції), що порушує право позивача на отримання достовірної інформації про продукцію. Згідно з ч.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996р. № 5, у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Згідно з п.2. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). За приписами ст. 6 Закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Судом встановлено, що у даному випадку аналіз змісту оспореного договору фінансового лізингу дає підстави прийти до висновку, що в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом (стаття 12 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України, повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості, одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Згідно з п.1.4 договору, лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. За змістом ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Таким чином, судом встановлено, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п.1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням ст.808 ЦК Цей висновок також відповідає згаданій позиції Верховного Суду України від 16.12.2015р. Розглядаючи вимогу щодо стягнення з відповідача на користь позивача коштів в сумі 49000 грн., суд вважає, що вона також підлягає задоволенню і при цьому виходить з наступного: Згідно з ст.216 ЦК, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання цього правочину. Виходячи з цього, обов'язок повернення відповідачем отриманих ним від позивача коштів є наслідком недійсності оспореного договору. Відповідно до з ч.1 ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню на користь позивача. Підстав для допущення негайного виконання цього рішення суд не вбачає. Враховуючи викладене,

Outcome: approved