Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договірним зобовязанням на суму 16\~947,87 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 25.08.2005р. між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 2115,10 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком договір. Банком виконано свої зобовязання, видано відповідачу кредит, однак останньою не виконано обовязку по його поверненню. Станом на 02.02.2016 року заборгованість за кредитним договором складає 23\~292,40 грн., що є пенею за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором. Судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 04.02.2009р. з відповідача стягнуто розмір заборгованості який становить 15\~664,64 грн., а відтак, непогашеною залишається заборгованість в розмірі 15\~664,64 грн. Дану суму боргу, а також штраф (фіксована частина) в розмірі 500 грн. та штраф (процентна складова) в розмірі 783,23 грн. просить стягнути з відповідача в судовому порядку. У судове засідання повноважний представник позивача не зявився, в прохальній частині позову просить справу слухати без його участі, позовні вимоги підтримує повністю, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилась повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Розглянувши позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, наявні у ній докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що згідно заяви позичальника від 25.08.2005р. (а.с.6) між сторонами укладено кредитний договір, згідно якого відповідачу надано кредит у розмірі 2115,10 грн. на строк 12 місяців зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У відповідності до ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поставивши свій підпис в заяві позичальника, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею і банком кредитно-заставний договір. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обовязок позичальника закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не виконує зобовязання по кредитному договору згідно графіку погашення кредиту. Судовим наказом Личаківського районного суду м. Львова від 04.02.2009р. (а.с.3), у звязку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору, з останньої стягнуто заборгованість за таким договором в розмірі 7627,76 грн. Як вбачається із розрахунку заборгованості (а.с.4-5), який предявлений в обґрунтування даного позову, заборгованість, що обрахована позивачем до стягнення є пенею за несвоєчасне виконання грошового зобовязання в розмірі 15\~664,64 грн. та штрафами фіксована частина і процентна складова в розмірі 500 грн. та 783,23 грн. відповідно. При цьому, згідно даного розрахунку заборгованість за тілом кредиту, відсотками за користування кредитним коштами та заборгованість за комісіями відсутня. Відповідно до п. 5.1 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) (а.с.7-10), банк має право нараховувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. Як зазначено в п. 5.3 Умов, при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобовязань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості. Неустойкою (штрафом, пенею), згідно вимог ст. 549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення. В цивільному праві неустойка виконує дві основні функції. Вона є способом забезпечення виконання зобов'язання та наслідком його порушення. До моменту порушення зобов'язання неустойка виконує функцію забезпечення, тобто стимулює боржника до належного виконання. Якщо зобов'язання боржником порушене, стягнення неустойки є наслідком такого порушення. Згідно вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Однак, як гласить ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають значення для справи. Сама-по-собі вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст.\~509, ч. ч. 1, 2 ст. 627 ЦК України\~засадам справедливості, добросовісності та розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. У рішенні № 7-рп/2013 від 11.07.2013р. щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» Конституційний Суд України зазначив, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Такий висновок Конституційного Суду України узгоджується з Положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, а тому принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти\~\~країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Беручи до уваги строки, протягом яких нараховані штрафні санкції, а також те, що судовим наказом від 04.02.2009р. з відповідача стягнуто основну заборгованість та відсотки за користування кредитним коштами, що більш як в три рази перевищує тіло кредиту, враховуючи принципи розумності, справедливості та співмірності невиконаного грошового зобовязання до наслідків, які спричинені допущеним порушенням, суд приходить до висновку, що розмір пені, який дорівнює сумі заборгованості за тілом кредиту, а саме 2115,10 грн. буде справедливим наслідком порушення відповідачем боргових зобовязань. Відтак, даним судовим рішення з відповідача на користь позивача слід стягнути пеню за невиконання грошового зобовязання в розмірі 2115,10 грн. Вимогу про стягнення штрафів фіксованої частини та процентної складової в розмірі 500 грн. та 783,23 грн. відповідно слід залишити без задоволення. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Як уже зазначалось вище, за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. На основі зазначених норм матеріального права Верховний Суд України під час розгляду цивільної справи № 6-2003цс15 сформулював правову позицію від 21.10.2015р., згідно з якою розяснив, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Оскільки даним судовим рішенням з відповідача на користь позивача стягнуто пеню за прострочення виконання грошового зобовязання, примусове стягнення штрафів, як фіксованої частини так і процентної складової суперечить вимогам ст. 61 Конституції України і тому, таку вимогу слід залишити без задоволення. У відповідності до ст.88 ЦПК України, пропорційно до задоволених вимог, суд присуджує судові витрати з відповідача в розмірі 1378 грн., сплата яких підтверджується відповідними квитанціями (а.с.16, 17).

Outcome: partial