Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS], посилаючись на те, що по 1/2 частині житлового будинку, який знаходиться за вищевказаною адресою належить їй та її сестрі - [PERSON] Відповідач по справі являється її рідним братом, зареєструвався в будинку у 1993 році, але з 1996 року в будинку не проживає. Де він проживає на теперішній час не відомо. У зв'язку з тим, що відповідач не проживає в даному будинку з 1996 року та не бажає прийти до відповідних органів для зняття з реєстрації вона вимушена звернутися до суду із заявою про визнання його особою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідач не з'явився в судове засідання, про причини неявки суду не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом надання оголошення в газеті «Урядовий кур'єр» від 01.06.2017 за №100. Позивач в судове засідання не з'явилася, але до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вивчивши надані докази, вважає, що позовні вимоги обгрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] в ? частині на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 18.03.2014 року та в ? частині належить [PERSON] на підставі свідоцтва на спадщину за законом від 18.03.2014 року. Відповідно даних адресно-довідкового підрозділу ГУДМСУ України в Харківській області, [PERSON] зареєстрований у будинку [ADDRESS] з 15.09.1993 року. Згідно копії Домової книги за указаною вище адресою зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO], [PERSON], [INFO]. Згідно копії акту від 26 серпня 2016 року, складеного депутатом Вільшанської селищної ради Дергачівського району Харківської області, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] Брат [PERSON] зареєстрований за названою адресою, але не проживав і не приймав участі в догляді даного господарства з 1996 року, проживав в м. Харків. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Конституцією України у ст. 41 та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 ст.386 ЦК України власнику надається можливість звернення з позовом про вчинення певних дій для запобігання порушенню свого права власності, що може мати місце у майбутньому. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного,суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Оскільки відповідач не проживає в будинку за указаною вище адресою з 1996 року, а знаходження відповідача на реєстрації в будинку, належному позивачу, перешкоджає здійсненню у повній мірі права розпорядження цим майном, позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд визнає відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Відповідно що вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі зокрема: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: approved