Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач ПАТ «КРЕДОБАНК» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, посилаючись на те, що 22 квітня 2016 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1875/2016, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 544573 гривень на строк до 21 квітня 2023 року під 16,99 % річних. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором позивачем із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 1875/2016 від 22 квітня 2016 року, відповідно до умов якого поручитель відповідає по зобовязаннях за кредитним договором за тим же обсягом, що і боржник. Протягом дії кредитного договору відповідачі систематично не виконували належним чином договірні зобовязання в частині своєчасного погашення заборгованості суми кредиту та відсотків, у звязку з чим, станом на 20 вересня 2017 року допустили заборгованість за кредитом в сумі 641029 гривень 61 копійку. Оскільки, відповідачі у добровільному порядку борг не повертають, просив стягнути солідарно з них на користь банку кредитну заборгованість та судові витрати по справі. Під час підготовчого судового розгляду представник позивача декілька разів змінював розмір позовних вимог та відповідно до останньої редакції прийнятого судом до розгляду позову від 10 травня 2018 року (вихідний номер банку № 1005/1) просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку кредитну заборгованість станом на 05 травня 2018 року в сумі 214487 гривень 67 копійок, авансовий внесок за предявлення до виконання виконавчого листа від 23 березня 2017 року в сумі 11413 гривень 97 копійок та судові витрати по справі в сумі 9615 гривень 44 копійок, посилаючись на те, що 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] був здійснений виконавчий напис № 257 про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб марки «Форд» модель «Куга» д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON], та 19 березня 2018 року реалізований через сайт ДП «Сетам» на електроні торги за 419266 гривень. Кошти в розмірі 361572 гривень 66 копійок було перераховано ПАТ «КРЕДОБАНК», у звязку із чим кредитний борг зменшився. 05 липня 2018 року судом було прийнято відмову позивача від позовних вимог щодо стягнення з відповідачів авансового внеску за предявлення до виконання виконавчого листа від 23 березня 2017 року в сумі 11413 гривень 97 копійок та в цій частині провадження по справі було закрито. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КРЕДОБАНК» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору № 1875/2016 від 22 квітня 2016 року, посилаючись на те, що при укладанні кредитного договору його не було попереджено про те, що ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе споживач та пунктом 3.1 даного договору незаконно була встановлена одноразова комісія за видачу кредиту, що суперечить вимогам ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», у звязку із чим його було введено в оману та порушено його права як споживача, що призвело до несправедливих умов вказаного договору й суперечать принципу добросовісності та є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обовязків, направлених на погіршення становища споживача, а тому просив визнати недійсним вказаний договір. Відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ «КРЕДОБАНК про визнання припиненою поруки за договором поруки № 1875/2016 від 22 квітня 2016 року, посилаючись на те, що за заявою банку 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] був здійснений виконавчий напис № 257 про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб марки «Форд» модель «Куга» д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON]. Тим самим, банк використав своє право щодо дострокового отримання кредитних коштів від відповідачів, чим змінив строки повернення кредиту та дії кредитного договору. Тому, в порядку ч.4 ст. 559 ЦК України банк мав право протягом шести місяців починаючи з 23 березня 2017 року звернутися до неї як до поручителя із відповідною вимогою. Однак, банк пропустив визначений законодавством шестимісячний термін для предявлення вимоги до неї та звернувся з позовом до суду 14 листопада 2017 року, а тому просила визнати поруку припиненою. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Зустрічні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити за безпідставністю. Одночасно, подав до суду відзиви на зустрічні позови, в яких зазначив, що [PERSON] при укладанні кредитного договору повністю був ознайомлений з його змістом, він погодив умови договору, внаслідок чого підписав його. В той же час, договір поруки, укладений з [PERSON] діє до часу закінчення терміну дії кредитного договору 21 квітня 2023 року. Представник відповідачів первісний позов не визнав та просив у його задоволенні відмовити. Зустрічні позов підтримав та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. Одночасно, подав до суду відзиви проти первісного позову, доводи яких викладені у зустрічних позовах. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані у справі та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що первісний позов ПАТ «КРЕДОБАНК» та зустрічний позов [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. \~ Судом встановлено, що 22 квітня 2016 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 1875/2016, згідно якого останній отримав кредит в розмірі 544573 гривень на строк до 21 квітня 2023 року під 16,99 % річних. Пунктом 3.1 даного договору встановлена одноразова комісія за видачу кредиту в розмірі 3.49 % від суми кредиту. Витрати, повязані з отриманням та обслуговуванням кредиту також передбачені у додатку до договору, відповідно до п. 2 якого комісія в розмірі 3.49 % від суми кредиту сплачується одноразово при наданні послуги (до видачі кредиту). Відповідно до п. 3.12 договору проценти за користування кредитом нараховуються щомісячно на суму заборгованості з моменту видачі кредиту до : -21 квітня 2023 року, або -до дати звернення банку із заявою до суду із вимогою про дострокове повернення кредиту та інших кредитних платежів, або - нотаріуса про звернення стягнення на заставлене майно, для дострокового погашення за його рахунок суми кредиту та інших кредитних платежів. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений договір поруки № 1875/2016 від 22 квітня 2016 року, відповідно до умов якого поручитель [PERSON] відповідає по зобовязаннях за кредитним договором за тим же обсягом, що і боржник. 25 квітня 2016 року ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений договір застави, відповідно до умов якого кредитні зобовязання за договором № 1875/2016 року від 22 квітня 2016 року забезпечуються заставою, а саме транспортним засобом марки «Форд» модель «Куга» д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON]. 23 березня 2017 року приватним нотаріусом Львівсського міського нотаріального округу [PERSON] був здійснений виконавчий напис № 257 про звернення стягнення на предмет застави транспортний засіб марки «Форд» модель «Куга» д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON], в рахунок заборгованості останнього за кредитним договором № 1875/2016 року від 22 квітня 2016 року. За даним виконавчим написом 13 травня 2017 року Деснянським ДВС міста Київ було відкрито виконавче провадження ВП № 53919360. 19 березня 2018 року арештований транспортний засіб був реалізований через сайт ДП «Сетам» на електроні торги. Кошти в розмірі 361572 гривень 66 копійок було перераховано ПАТ «КРЕДОБАНК». Перераховано виконавчий збір 36157 гривень 27 копійок. 18 квітня 2018 року виконавче провадження ВП № 53919360 було закінчено. Свої зобовязання за кредитним договором [PERSON] виконував неналежним чином, внаслідок чого станом на 05 травня 2018 року допустив заборгованість за кредитом в сумі 214487 гривень 67 копійок, що є неповернутою сумою кредиту та підтверджується розрахунком банку, який сторонами не оспорювався. До правовідносин за кредитним договором застосовуються положення глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За змістом ст.ст.\~526,\~530, 612 ЦК України\~зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений сторонами строк, відповідно до вказівок договору та вимог цього\~Кодексу, одностороння відмова від виконання або одностороння зміна його умов не допускається. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до ст. 598 ЦК України зобовязання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. А відповідно до ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У звязку з тим, що відповідач [PERSON] не виконує умови договору кредиту і не повернув позивачу отриману суму кредиту, яка станом на 05 травня 2018 року становить 214487 гривень 67 копійок, суд вважає, що кредитну заборгованість слід стягнути з нього в примусовому порядку. Одночасно, вирішуючи зустрічний позов [PERSON] про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З положень ч. 1 ст. 628 ЦК України слідує, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У відповідності до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються субєктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. Пунктом 2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які діяли на час виникнення вказаних правовідносин та затверджені постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, передбачено, що банки зобовязані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту. Згідно п. 9.5 договору шляхом підписання цього договору, позичальник підтверджує, що ознайомився з умовами кредитування та загальною вартістю кредиту. Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів. Однак, суд вважає недоведеним твердження відповідача [PERSON] про введення його в оману з підстав не ознайомлення його з можливими ризиками кредиту та ненадання повної інформації щодо умов кредитування. Такий висновок відповідача суперечить нормам чинного законодавства й суті самого правочину. Згідно вимог\~ст. 509 ЦК України\~зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана\~вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Стаття 5 Закону України «Про захист прав споживачів»\~передбачає, що держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров'я і життєдіяльності. Статтею 10 цього Закону\~передбачено, що споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~\~ Відповідач [PERSON] був ознайомлений з умовами договору, мав можливість розірвати його в разі, якщо умови договору його не влаштовували. Однак, протягом тривалого часу він жодних претензій до позивача не висловив, приступив до виконання умов кредитного договору, за рахунок отриманих кредитних коштів придбав автомобіль, певний час сплачував кредитні платежі, що свідчить про те, що він був обізнаний та погодив умови договору в повному обсязі. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Сторона відповідача [PERSON] не довела в судовому засіданні та судом не здобуто доказів про наявність умислу у позивача на введення в оману відповідача та ведення нечесної підприємницької діяльності. Матеріалами справи встановлено, що сторони при укладенні договору досягли згоди з усіх істотних умов, як щодо суми кредиту, плати за користування кредитними коштами, строку та порядку повернення цих коштів, відповідальність сторін у випадку порушення зобовязань по договору, а тому відсутні підстави вважати, що відповідача введено в оману та його посилання, що встановлення у кредитному договорі плати за обслуговування кредиту суд не вбачає підставою для визнання його недійсним. Суд прийшов до висновку, що [PERSON] діяв вільно, на власний розсуд,\~умови договору його влаштовували, він мав можливість відмовитися від укладення вказаного договору, сторони погодили умови договору та приступили до його виконання. В той же час, пункт 3.1 кредитного договору, яким встановлено сплату відповідачем комісії за видачу кредиту одноразово в розмірі 3,49% від суми кредиту слід визнати недійсним, оскільки суперечить вимогам законодавства та порушує права позичальника. Так, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозвязку з положеннями\~частини четвертої\~статті 42\~Конституції України\~треба розуміти\~так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем)\~за договором\~про надання\~споживчого кредиту,\~що виникають\~як під\~час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до\~пункту 3.6\~Правил надання\~банками України\~інформації споживачу\~про умови\~кредитування та\~сукупну вартість\~кредиту,\~затверджених Постановою\~правління Національного\~банку України\~від 10\~травня\~2007\~року №\~168,\~банки не\~мають права\~встановлювати платежі,\~які споживач\~має сплатити\~на користь\~банку за\~дії,\~які банк\~здійснює на\~власну користь\~(ведення\~справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Оцінюючи у сукупності дослідженні докази, суд дійшов висновку про те, що передбачена п. 3.1 кредитного договору одноразова комісія за видачу кредиту у виді наданих банківських послуг з отримання та обслуговування кредиту є супутньою послугою, а тому в цій частині кредитний договорі слід визнати недійсним. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй Постанові від 16 листопада 2016 року за № 6-1746цс16. Слід зазначити, що суму комісії позивач не нарахував відповідачу відповідно до наданого розрахунку, оскільки вона була сплачена позивачем ще до отримання кредиту відповідно до умов договору. Однак, враховуючи те, що визнання недійсним п. 3.1 кредитного договору має правове значення для позивача та надає йому право вимоги до відповідача щодо повернення сплаченої комісії, зустрічний позов в цій частині підлягає задоволенню. Визнання недійсним п. 3.1 оспореного кредитного договору не свідчить про недійсність даного договору в цілому, оскільки інші його положення не суперечать закону та були прийняті внаслідок домовленості між сторонами. Вирішуючи питання щодо солідарного стягнення кредитної заборгованості на користь банку з поручителя [PERSON] та її зустрічний позов про визнання припиненою поруки суд виходить з наступного. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом кредитного договору, укладеного 22 квітня 2016 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] за наявності прострочення виконання основного зобов'язання банк має право дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою. Звернувшись до нотаріуса із заявою та здійсненням нотаріусом виконавчого напису № 257 від 23 березня 2017 року про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення відповідачем всієї суми заборгованості по кредиту та інших кредитних платежів станом на 15 березня 2017 року, позивач використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів за рахунок переданого в заставу майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, що узгоджується із правовою позицією [PERSON] Верховного Суду, яка викладена у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц. Відповідно до ч. 2 \~ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість врахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. В той же час, доводи позивача, що договір поруки діє до дати вказаної у кредитному договорі, тобто 21 квітня 2023 року є безпідставним. Відповідно до частини першої\~статті 553 ЦК України\~за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно із частини четвертої\~статті 559 цього Кодексу\~порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до частини першої\~статті 251 ЦК України\~строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша\~статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті\~251\~та частина друга статті\~252 ЦК України). З договору поруки, укладеного з [PERSON] вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій\~статті 252 цього Кодексу, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних строків. Строк поруки не вважається строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Виходячи з положень другого речення частини четвертої\~статті 559 ЦК України\~слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитним договором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2\~ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).\~ Таким чином, застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» повинен розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таких правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 17 вересня 2014 року по справі № 6-53 цс14 та від 23 грудня 2015 року по справі 6-436 цс15. Внаслідок здійснення виконавчого напису № 257 від 23 березня 2017 року позивач змінив терміни виконання основного зобовязання за кредитним договором, тому саме з цієї дати рахується початок шестимісячного строку дії поруки. Пред'явлення позивачем вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює перебіг позовної давності. У разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячний строк підлягає обчисленню від цієї дати, в даній справі з 23 березня 2017 року. З позовом до поручителя [PERSON] банк звернувся до суду 16 листопада 2017 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, а тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про солідарне стягнення кредитного боргу з поручителя [PERSON] та одночасного задоволення її зустрічного позову про визнання поруки припиненою. Саме такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 листопада 2017 року по справі № 6-2615 цс16. Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що сума кредитної заборгованості в розмірі 214487 гривень 67 копійок підлягає стягненню на користь банку тільки з відповідача [PERSON], то понесені позивачем судові витрати по справі у виді судового збору за подання до суду позовної заяви також підлягає стягненню на користь банку тільки з відповідача [PERSON] пропорційно до задоволеної суми, що складає 3217 гривень 30 копійок (а саме, 214487 х 1,5 %= 3217,30). Враховуючи, що зустрічний позов [PERSON] до ПАТ «КРЕДОБАНК», за яким він звільнений від сплати судового збору як споживач (рішення [PERSON] Верховного Суду № 14-57цс18 від 21 березня 2018 року), судовий збір в сумі 640 гривень підлягає стягненню в дохід держави з позивача. \~ Окрім цього, у звязку із задоволенням зустрічного позову [PERSON] про визнання поруки припиненою з позивача ПАТ «КРЕДОБАНК» слід стягнути на її користь сплачений судовий збір 640 гривень. На підставі ст.ст. 16, 203, 215, 216, 251-257, 261, 267, 509, 526, 530, 553, 559, 598, 599, 611, 627, 628, 631, 638, 1048, 1049, 1050, 1054 ЦК України, суд

Outcome: partial