Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач Прокурор Личаківського району м. Львова, діючи в інтересах держави в особі Львівського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої на користь Фонду заборгованості за кредитним договором в розмірі 67 027,88 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05.10.2000р. між Фондом та відповідачем було укладено договір № 3, за умовами якого останній був наданий пільговий кредит в сумі 30 000 грн. на 12 років для індивідуального будівництва житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Такі кошти були передані позичальнику відповідно до умов договору, і остання зобов'язалась погашати кредит рівними частинами щорічно до 15 листопада кожного року. З моменту укладення кредитного договору відповідач не виконувала свого обов'язку щодо повернення кредитних коштів, через що зобов'язана сплатити неустойку в розмірі 0,5 % від суми не внесеного платежу за кожен день прострочки після 30 листопада кожного року, що також передбачено умовами договору. Згідно розрахунку заборгованості, станом на 09.12.2014р. її загальний розмір становить 67 027,88 грн., з яких 30 000 грн. заборгованість за сумою кредиту, 37 027,88 грн. - пеня за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. Дану суму боргу просить стягнути з неї в примусовому порядку. Представник прокуратури в судовому засіданні, а також представник Львівського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, згідно довіреності від 06.11.2012р. - Великий І.В. позовні вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні вищенаведеним та просять позов задовольнити. Разом з тим, визнали той факт, що обрахунок пені проведений згідно з розміром подвійної облікової ставки НБУ, тоді як за умовами договору пеня обраховується у розмірі 0,5 % від суми не внесеного платежу за кожен день прострочки після 30 листопада кожного року. Іншого розрахунку суду не представили. Представник відповідача згідно договору про надання правової допомоги від 15.01.2014р. - адвокат [PERSON] позовні вимоги визнала частково - в межах суми стягнення платежів, які повинні бути проведені відповідачем до 15 листопада 2012 та 2013 роках, що становить 5000 грн. В іншій частині обґрунтованість позову заперечила, оскільки предметом для стягнення є періодичні платежі, для кожного з яких загальний трьохрічний строк позовної давності повинен обраховуватись окремо. Вимоги про стягнення платежів в загальній сумі 25 000 грн., які відповідач повинна була сплачувати з 15.11.2002р. по 15.11.2011р. заявлені поза межами такого строку, наслідком пропуску якого є відмова в задоволенні позову, про що і просить суд ухвалити рішення в цій частині позовних вимог. Що стосується вимоги про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, її обґрунтованість також заперечила. Зі спливом позовної давності до основної вимоги, якими в тому числі є вимоги про стягнення платежів за період з 15.11.2002р. по 15.11.2011р., вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Оскільки розмір штрафних санкцій обрахований на основі прострочених платежів, які не можуть бути стягнуті, пеня також не підлягає до стягнення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 05.10.2000р. між відповідачем та Львівським обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі укладено угоду № 3 (а.с.5-6), за умовами якої [PERSON]. отримала пільговий кредит в сумі 30 000 грн. на 12 років для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 2.2.2 договору, відповідач зобов'язалась погашати кредит рівними частинами до 15 листопада кожного року, з кінцевим терміном повного погашення кредиту не пізніше 01.01.2013р. Відсотки за користування кредитними коштами здійснюються з розрахунку 3 % річних до несплаченої суми. В п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України зазначено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що Фондом належним чином виконано взяті на себе зобов'язання та передано відповідачу обумовлену суму коштів, що підтверджується копією платіжного доручення від 06.10.2000р. (а.с.7). У відповідності до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обов'язок позичальника закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, а саме довідки про заборгованість від 09.12.2014р. (а.с.20), чого не заперечила представник відповідача, обов'язок щодо повернення кредитних коштів її довірителькою не виконувався протягом усього строку дії договору. Отримані кредитні кошти та відсотки за користування ними позивачу не повернуті взагалі. Таким чином, вимогу про стягнення неповернутої суми кредиту слід визнати обґрунтованою. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. ВСУ під час розгляду цивільної справи № 116цс-13 сформулював правову позицію від 06.11.2013р. згідно з якою роз'яснив, що перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позов до суду подано 15.12.2014р. і тому, виключно ті платежі, обов'язок сплати яких виник після 15.12.2011р. можуть бути стягнуті даним судовим рішенням в примусовому порядку. Як вже згадувалось вище, щорічний платіж повинен бути внесений у термін до 15 листопада кожного року, а останній - до 01.01.2013р. Враховуючи суму позики та термін її повернення - 12 років, щорічний платіж становить 2 500 грн., про що вказує представник відповідача і чого не заперечує сторона позивача. Відповідно до графіку платежів за кредитами, який наведено відповідачем в своїх запереченнях (а.с.46) і який не оспорюється сторонами, до 15.11.2012р. відповідач зобов'язана була сплатити 2500 грн., і у термін до 01.01.2013р. - ще 2500 грн. Таким чином, загальний розмір платежів, вимога про стягнення яких заявлена в межах трьохрічного строку позовної давності, становить 5000 грн., і лише така сума може бути стягнутою з відповідача в примусовому порядку. Строк позовної давності по всіх інших щорічних платежах, які повинні була сплатити відповідач до 15.11.2011р. на момент розгляду справи сплив, і тому правові підстави для стягнення їх в примусовому порядку відсутні. Оскільки до позовних вимог не включено вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами, даним судовим рішенням вони не стягуються, що не позбавляє позивача права звернутись до суду з окремим позовом про їх стягнення. Що стосується вимоги про стягнення пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, така також підлягає до задоволення частково. За змістом ст. ст. 178, 179 ЦК УРСР 1963р., право на стягнення неустойки, як одного з виду забезпечення зобов'язання може виникати на підставі договору. Згідно з п. 3.2 договору, позичальник сплачує неустойку в розмірі 0,5 % від суми не внесеного платежу за кожен день прострочки після 30 листопада кожного року і дати кінцевого погашення кредиту. Однією з підстав для часткового задоволення цієї вимоги є те, що саме такий розмір відсотків повинен лягти в основу обрахунку неустойки, що передбачено договором. Оскільки в розрахунку, який представлено стороною позивача (а.с.21-24) основою обрахунку є подвійна облікова ставка НБУ, він підлягає перерахунку безпосередньо судом. При цьому, право на стягнення неустойки часовими межами є обмеженим, і позовна давність для пред'явлення цієї вимоги, згідно з положеннями п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, встановлюється тривалістю один рік. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). На основі аналізу цієї статті, та ч. 2 ст. 258 ЦК України, ВСУ під час розгляду цивільної справи № 6-160цс14, сформулював правову позицію від 19.11.2014р., де роз'яснив, стягнення неустойки обмежується 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. За логікою ВСУ, яка випливає з Постанов від 06.11.2013р. та від 19.11.2014р., право на стягнення неустойки існує в позивача лише по відношенню то тієї частини боргу, загальний строк позовної давності якої не минув і при цьому, таке стягнення обмежується лише останніми 12 місяцями, які передують зверненню до суду. Оскільки в даній справі вимога про стягнення частини боргу в сумі 5000 грн. пред'явлена в межах загального строку позовної давності, стягувана судом пеня повинна бути обрахована виходячи з цієї суми боргу починаючи з 15.12.2013р., тобто за 12 місяців, які передують даті звернення до суду. Кінцевим строком для обрахунку пені слід вважати 09.12.2014р, позаяк саме до цієї дати позивач проводить свої розрахунки. Вийти за межі позовних вимог суд не вправі, а позивач не подав клопотання про збільшення позовних вимог шляхом збільшення періоду обрахунку пені до дати ухвалення рішення. Таким чином, виходячи з суми боргу, розмір пені за один день прострочення виконання грошового зобов'язання становитиме 25 грн. (5000 * 0,5 % = 25). В обрахунковому періоді прострочених днів є 359, і відповідно, загальний розмір пені становить 8 975 грн. (359 * 25 = 8975). Враховуючи суму позики, термін для її погашення, який є значним, розмір чергових платежів, які слід сплачувати один раз в рік і які відповідач може повертати не лише готівкою, але й в натурі (м'ясом в живій вазі або іншою сільськогосподарською продукцією за ціною, в перерахунку на ціну м'яса, яка діє на момент розрахунку - п. п. 1.1, 2.2.2, 4.2), відсотки за користування кредитом, які не є значними та є пільговими, а також беручи до уваги повне невиконання відповідачем взятих на себе зобов'язань протягом всього строку дії договору та не повернення жодного щорічного платежу, суд не вбачає підстав для зменшення розміру неустойки відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України. Наведені вище обставини в розумінні цієї норми не можуть вважатись істотними, і тому, до стягнення підлягає повний розмір неустойки, який обраховано судом вище. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного та

Outcome: partial