Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивач Прокуратура Личаківського району м. Львова в інтересах держави в особі ВМР звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] з вимогою про стягнення з останнього на користь ВМР завданої шкоди в розмірі 42 826 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що Розпорядженням міського голови м. Винники - відповідача [PERSON] від 26.04.2005р. № 17, було звільнено [PERSON] з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вказане розпорядження [PERSON] було оскаржено до Львівського окружного адміністративного суду, і постановою від 30.12.2008р., яка змінена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2009р., його визнано незаконним, [PERSON] поновлено на посаді заступника міського голови м. Винники з соціально-економічних питань з 26.04.2005р, зобов'язано ВМР здійснити відповідні записи в трудовій книжці [PERSON], стягнуто з ВМР в користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 30 646,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.03.2004р. по 01.03.2005р. та з 01.03.2005р. по 26.04.2005р. у розмірі 500,01 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та судові витрати на суму 5000 грн. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 21.12.2010р. вказані судові рішення залишені без змін. Разом з тим, станом на 02.12.2010р. постанова Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008р. виконана не була, через що постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2010р. частково задоволено позов [PERSON] до ВМР та стягнуто з відповідача на користь позивача 10 000 грн. моральної шкоди, 42 826 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30.12.2008р. та компенсацію за невикористані відпустки за період 2009, 2010 роки. Така постанова набрала законної сили та згідно інформації державної виконавчої служби виконана в повному обсязі. Вважає, що таке невиконання постанови мало місце виключно з вини відповідача, незаконним розпорядженням якого [PERSON] звільнено з займаної посади, і в такому випадку, як службова особа він зобов'язаний відшкодувати завдану міській раді шкоду. Розмір цієї шкоди оцінює до суми 42 826грн. та просить стягнути її з відповідача в примусовому порядку. В судовому засіданні повноважні представники прокуратури Личаківського району м. Львова вимоги позовної заяви підтримали та вказали, що шкода в розмірі 42 826 грн., завдана Винниківській міській раді саме з вини відповідача, який був головою місцевої ради і видав незаконний наказ. Незважаючи на те, що після поновлення [PERSON] на займаній посаді, згідно постанови Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008р. відповідач не обіймав посади міського голови, вважають, що саме він повинен відшкодувати шкоду, завдану міській раді внаслідок затримки виконання судового рішення, оскільки Шевченківським районним судом м. Львова не встановлювались причини невиконання рішення суду, і в даній справі, вбачають прямий причинно-наслідковий зв'язок між незаконним розпорядженням та затримкою виконання судового рішення. На момент скасування наказу про звільнення, посада, яку обіймала [PERSON] була ліквідована, і хоча на момент поновлення на роботі така посада не була введена, вважають, що наслідком стягнення з ВМР коштів за затримку виконання судового рішення є виключно неправомірні дії відповідача. Тому, просять позов задовольнити в повному обсязі. Представник Винниківської міської ради в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив, незважаючи на те, що позов подано в особі міської ради. Вказав, що після винесення Львівським окружним адміністративним судом рішення від 30.12.2008р. про поновлення [PERSON] на займаній посаді, відповідач не обіймав посади міського голови. У період з 18.05.2006р. по 30.11.2010р. посаду міського голови обіймав [PERSON], який і зобов'язаний був виконати рішення суду. Вважає, що в такому випадку [PERSON] є неналежним відповідачем, і відповідно, не може нести обов'язку відшкодувати завдану шкоду. Тому просить позов залишити без задоволення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. На підставі наявних у справі доказів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України і проти чого не заперечили представники прокуратури та представник ВМР. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, незважаючи на те, що міська рада, в чиїй особі подано позов заперечує його обґрунтованість, вирішуючи такий на підставі звернення прокурати, яка категорично стверджує саме про обов'язок [PERSON] відшкодувати шкоду завдану затримкою виконання судового рішення, суд в задоволенні позову відмовляє виходячи з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26.04.2005р. міським головою м. Винники - відповідачем [PERSON] видано розпорядження № 17 про звільнення [PERSON] з посади заступника міського голови з соціально-економічних питань згідно ст. 40 п. 4 КЗпП України з 26.04.2005р. (а.с.4). Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2008р. (а.с.5-8), яка змінена постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 31.08.2009р. (а.с.9-11), таке розпорядження визнано незаконним. [PERSON] поновлено на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань з 26.04.2005р., зобов'язано ВМР здійснити відповідні записи у трудову книжку [PERSON], стягнуто з ВМР на користь [PERSON] середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 30646,56 грн., компенсацію за невикористану відпустку за період з 01.03.2004р. по 01.03.2005р. та з 01.03.2005р. по 26.04.2005р. у розмірі 500,01 грн., моральну шкоду в розмірі 3000 грн. та судові витрати в розмірі 5000 грн. Разом з тим, виходячи із встановлених судом обставин, таке рішення суду в частині поновлення на роботі виконаним не було, у зв'язку з чим, постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2010р. (а.с.12-13), яка залишена без змін ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 04.10.2011р. (а.с.14-15) вирішено стягнути з ВМР на користь [PERSON] 10 000 грн. моральної шкоди, 42 826 грн. середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та компенсацію за невикористані відпустки за період з 2009, 2010 роки. Виходячи з мотивів цієї постанови, правова природа стягуваних нею коштів в розмірі 42 826 грн. є тією компенсацією вимушеного прогулу, яку повинна отримати [PERSON] у зв'язку з невиконанням рішення суду в частині поновлення на роботі. Тобто, з моменту скасування незаконного наказу, що мало місце 30.12.2008р. і станом на дату прийняття цієї постанови - 02.12.2010р., про що також вказали представники прокуратури в судовому засіданні. Як вбачаться з листа Управління ДВС ГУЮ у Львівській області від 26.06.2013р. (а.с.16), така постанова виконана в повному обсязі і стягувані нею суми повністю перераховані на рахунок стягувача. Відповідно до вимог ст. 237 КЗпП України, суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству установі, організації, у випадках, коли службова особа, винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно роз'яснень, висвітлених в п. 33 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 16.11.1992р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботи, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі, що мало місце після введення в дію п. 8 ст. 134 та нової редакції ст. 237 (з 11 квітня 1992 року) настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного, як передбачалось раніше. Роз'яснення щодо порядку застосування приписів п. 8 ст. 134 КЗпП України також наведені в п. 13 Постанови Пленуму ВСУ від 29.12.1992р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», де вказано, що при застосуванні матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди на підставі цієї статті, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Системно-правовий аналіз положень п. 8 ч. 1 ст. 134, ст. 237 КЗпП України, з врахуванням наведених вище роз'яснень ВСУ, які полягають в тому, що повна матеріальна відповідальність настає винних у цьому службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі, дає підстави для висновку, що законодавець розділяє поняття шкоди за цією нормою на два види. Конструкція цього речення, яка визначає його юридичний зміст, свідчить про те, що перший вид - це шкода, завдана видачею незаконного наказу, а другий вид - шкода, завдана затримкою виконання рішення суду про поновлення на роботі. Службова особа зобов'язана нести повну матеріальну відповідальність виключно за ту шкоду, яка спричинена її діями або бездіяльністю, незалежно від форми вини. Такі висновку суду узгоджуються з приписами ч. 5 ст. 235 КЗпП України, де вказано, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. Якщо в цій нормі закріплено обов'язок негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі, то в нормах ст. 237 КЗпП України закріплено обов'язок винної особи відшкодувати шкоду, завдану таким невиконанням. Як вже згадувалось вище, матеріальна шкода в розмірі 42 826 грн. спричинена виключно затримкою виконання рішення суду про поновлення [PERSON] на посаді заступника міського голови з соціально-економічних питань. Відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», в редакції, яка діяла станом на 18.05.2006р., громадяни України, які вперше приймаються (обираються) на службу в органи місцевого самоврядування складають Присягу. Новообрані сільські, селищні, міські голови, голови рад складають Присягу на сесії відповідної ради. Повноважним представником ВМР до матеріалів справи долучено текст Присяги новообраного голови м. Винники, яка підписана [PERSON] та датована 18.05.2006р. (а.с.54). Крім того, долучено також наказ про звільнення останнього з посади міського голови м. Винники, який датовано 30.11.2010р. (а.с.53). Тобто, з 18.05.2006р. до 30.11.2010р., та у період поновлення [PERSON] на займаній посаді, повноваження міського голови м. Винники здійснював не відповідач, а [PERSON] Статтею 10 згаданого вище Закону, однак в редакції, яка діяла на момент поновлення [PERSON] на займаній посаді передбачено, що прийняття на службу в органи місцевого самоврядування заступників сільського, селищного, міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, керуючого справами (секретаря) виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті ради здійснюється шляхом затвердження відповідною радою. Внесення пропозицій, а також формування порядку денного сесії відповідної ради, згідно з приписами п. 8 ч. 3 ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» здійснює сільський, селищний, міський голова, який крім цього, згідно з п. 2 ч. 3 цієї статті, також організовує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету. Враховуючи, що на момент поновлення [PERSON] на займаній посаді відповідач не здійснював повноважень міського голови, а отже, не мав повноважень внести її пропозицію на затвердження місцевій раді, є всі підстави стверджувати, що невиконання рішення суду відбулось не з вини останнього, і відповідно, останній не може нести обов'язку відшкодувати таку шкоду. Такі обставини справи дають підстави для висновку, що позов пред'явлено не до тієї особи, яка за законом повинна нести повну матеріальну відповідальність у випадку затримки виконання рішення суду, а отже виключають можливість його задоволення. Причинно-наслідковий зв'язок між діями відповідача, які проявились у видачі незаконного наказу і затримкою в виконанні рішення суду у справі яка розглядається є відсутній. При цьому, посилання представника прокуратури на неможливість виконання [PERSON] рішення суду про поновлення на роботі з мотивів ліквідації цієї посади, крім того що не мають значення для справи є голослівними та спростовуються постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 02.12.2010р. Як вбачається з мотивів цієї постанови, (а.с.12 зв.), під час вирішення справи Шевченківським районним судом м. Львова було встановлено, що розмір посадового окладу заступника міського голови з соціально-економічних питань, згідно штатного розпису виконкому міської ради, затвердженого 01.01.2009р. становить 1862 грн. Отже, на момент поновлення [PERSON] на роботі, що мало місце 30.12.2008р., займана нею посада ще не була ліквідована, і оскільки в самому рішенні Львівського окружного адміністративного суду зазначено, що воно підлягає негайному виконанню, в тому числі, в частині поновлення на роботі, немає підстав вважати, що рішення не могло бути виконаним через ліквідацію посади. Аналогічно, не можуть мати значення для правильного вирішення справи і покликання представника прокуратури, що Шевченківським районним судом м. Львова не встановлювались причини невиконання рішення суду. В межах розгляду цієї справи районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції констатував факт невиконання рішення суду, і з метою захисту трудових прав [PERSON] стягнув з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та компенсацію невикористаної відпустки. Причини невиконання рішення суду про поновлення на роботі є предметом розгляду цивільного позову, де відповідачем є належна особа, і оскільки в справі яка розглядається відповідач не є особою, яка винна в невиконанні рішення суду, встановлення таких причин є неможливим. Разом з тим, неспроможним є покликання представника прокуратури на вимоги ст. 1191 ЦК України. Оскільки обставини справи свідчать про існування між сторонами трудових правовідносин по відшкодуванню шкоди, завданої невиконанням рішення суду про поновлення на роботі, правильним і обґрунтованим є застосування вимог ст. ст. 134, 235, 237 КЗпП України, які є спеціальними нормами, а не вимог ст. 1191 ЦК України, яка передбачає право регресу особи в разі, якщо вона відшкодувала потерпілому шкоду, завдану іншою особою в рамках деліктних правовідносин між цією особою та потерпілим. Таким чином, суд знаходить позов необґрунтованим і в його задоволенні відмовляє повністю. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed