Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Правекс Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.04.2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 816-004/07Р, за умовами якого останній отримав у розпорядження кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 100000,00 доларів США строком до 10.04.2026 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,99% річних. 12.04.2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №816-004/07Р, згідно п. 1.1 якого вона зобов`язується перед позивачем у повчному обсязі відповідати солідарно за виконання [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати відсотків, а також можливих штрафних санкцій. У звязку із порушенням позичальником строків повернення кредитних коштів станом на 29.05.2015 [PERSON] має заборгованість за кредитним договором в розмірі 159077, 26 доларів США, з яких 85381,00 доларів США заборгованість за кредитом, 37242,91 доларів США заборгованість за відсотками. Для захисту свої прав 20.01.2016 банк завернувся до суду із відповідним позовом про дострокове повернення кредитних коштів. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15.08.2016 року позовні вимоги задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс Банк» заборгованість за Кредитним договором №816-004/07Р від 10.04.2007 року у розмірі 122623, 91 доларів США, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 38715, 24 грн. 09.10.2019 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] - звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Свою заяву представник відповідача обґрунтовує тим, що відповідач не був належним чином повідомлений про дату судового засідання, а це позбавило його можливості подати свої заперечення на позов та докази по справі. Також зазначає про те, що висновки, викладені у рішенні суду, не відповідають дійсним обставинам справи, позивачем при зверненні до суду був пропущений строк позовної давності. На підставі викладеного представник відповідача просить скасувати заочне рішення суду від 15.08.2016 року та призначити справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2019 року задоволено заяву відповідача і заочне рішення суду від 15.08.2016 року скасовано, справу призначено до розгляду у загальному порядку. 22.01.2020 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] - до суду надійшла Заява про застосування позовної давності, відповідно до якої представник зазначає, що позивачем пропущено строк позовної давності, враховуючи наступні обставини.10.04.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 816-004/07Р , згідно якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 доларів США, для споживчих цілей, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 11,99 % річних на суму залишку заборгованості.Відповідно до п. 1.2. Кредитного договору кредит надається Позичальникові строком з 10 квітня 2007 року до 10 квітня 2026 року зі сплатою 11,99 (одинадцять цілих дев`яносто дев`ять сотих) відсотків ручних.Пунктом 4.4. Кредитного договору передбачено шляхом підписання даного Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадку виникнення у Позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або за сплатою відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2. даного Договору, припиняється достроково, на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення строку користування кредитом Банк письмово повідомляє Позивальника.Відповідно до розрахунку заборгованості наданої позивачем останньою датою здійснення [PERSON] оплати за кредит є 12.09.2012 року.Таким чином, враховуючи факт прострочення за оплату кредиту та у відповідності до п. 4.4. Кредитного договору строк користування кредитом, зазначений у п. 1.2. Кредитного договору змінився у напрямку зменшення і [PERSON] повинен був повернути достроково кредит до 12.11.2012 року.Строк позовної давності у даному спорі сплив 12.11.2015 року, позивач звернувся до суду лише 20.01.2016 року. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо) положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовується і до додаткових вимог банку. На підставі викладеного представник відповідача просить суд застосувати позовну давність до позовних вимог ПАТ КБ «Правекс-Банк» та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити у їх задоволенні, при цьому просив застосувати строк позовної давності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки не повідомивла Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Банку задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 10.04.2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 816-004/07Р, за умовами якого останній отримав у розпорядження кредитні кошти в іноземній валюті в розмірі 100000,00 доларів США строком до 10.04.2026 зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 11,99% річних (а.с. 12-17). 12.04.2007 року між АКБ «Правекс-Банк», правонаступником якого є АТ «Правекс Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №816-004/07Р, з метою забезпечення належного виконання зобов`язання та захисту майнових інтересів позивача як кредитодавця на випадок порушення зобов`язання [PERSON] (а.с. 18-20). Взяті на себе зобов`язання та свої обов`язки за вищезазначеним договором [PERSON] не виконав належним чином. Згідно наданого представником позивача розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 29.05.2015 року складає 159077, 26 доларів США, з яких 85381,00 доларів США заборгованість за кредитом, 37242,91 доларів США заборгованість за відсотками. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події( ч. 1 ст. 530 ЦК України). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах , встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. У абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз`яснено, що зобов`язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. 599-601, 604-609 ЦК України. При цьому суд погоджується із позицією представника відповідача про те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за захистом своїх прав. Так, статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а відповідно до вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Статтею 258 ЦК України визначено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність, скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Однак, стаття 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Згідно ч. 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом ч. 4 та 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданої представником банку разом із позовною заявою, вбачається, що останньою датою фактичного погашення заборгованості за наданим кредитом є 12.09.2012 року. Відповідно до умов пункту 4.4 Кредитного договору у разі виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом або/та відсотками, строк користування кредитом припиняється достроково на 10 день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Підпунктом 6.1.7 Кредитного договору передбачено, що у разі виникнення подій, передбачених пунктом 4.4 договору, позичальник зобов`язаний погасити заборгованість за кредитом та відсотками у повному обсязі. У зв`язку з наведеним строк користування кредитом припинився достроково 12.11.2012 року на підставі пункту 4.4 кредитного договору. Таким чином, банк після спливу строку кредитування позбавлений права як кредитор нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов`язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин. Датою звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості АТ «Правекс Банк», є 20.01.2016 року, тобто після спливу строку загальної позовної давності. Відповідно до положень ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність і до додаткової вимоги. Дана позиція узгоджується з правовими висновками, що містяться в постановах ВСУ по справах №6-52цс13, 6-698цс15. У відповідності до статті 554 ЦК Україниу разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до виписаного зобов`язання за кредитним договором повинні виконуватись сторонами належним чином. Відповідно до правової позиції, яка була викладена у постанові Верховного суду України по справі 6-53ц14, відповідно до положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків. Обов`язок доказування і подання доказів покладається на сторін (ст. 81 ЦПК України). За таких обставин суд вважає, що АТ «Правекс Банк» пропущений строк, у межах якого він міг звернутися до суду з вимогами до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог, а тому про відмову в їх задоволенні. Відповідно до вимог ст.. 141 ЦПК України витрати по справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed