Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-12 00:00:00

позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], збільшити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [INFO], ідентифікаційний код [NUMBER], аліменти на утримання його неповнолітньої дитини, а саме: [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 гривень щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня подачі заяви про стягнення аліментів до досягнення дитиною повноліття, судові витрати покласти на [PERSON], посилаючись на те, що він, [PERSON], та [PERSON] (з 2000 по 2001 р.р.) проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у нього та відповідача народилась дитина, а саме: [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем у нього не склалося, тому з 2001 року він та відповідач перестали проживати разом однією сім'єю та припинили будь-які сімейні відносини. Крім цього, в цей час відповідач була притягнута до кримінальної відповідальності та застосовано покарання у вигляді позбавлення волі. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. З 2002 року та на даний час відповідач не виконує свого обов'язку щодо виховання своєї неповнолітньої дитини. Вихованням дитини фактично займається він та його матір. Відповідач не піклується, не дбає про дитину та взагалі не займається її вихованням. З 2002 року та на даний час дитина проживає з батьком, тобто з ним, та перебуває на його повному утриманні. Відповідач з 2002 року потрапила у тюрму, а після звільнення виїхала на батьківщину в Кіровоградську область. При цьому, відповідач не цікавиться дитиною, її життям, здоров'ям, навчанням та виховання він неодноразово намагався знайти відповідача для того, щоб налагодити спілкування дочки із матір'ю. Проте, його спроби розшукати відповідача завжди були невдалі. Отже, відповідач з 2002 року взагалі не піклується про долю та життя своєї дитини. Зокрема, не виховує дитини, не піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та розвиток. Матір, вихованням дитини не цікавиться, обділяє її увагою. З 2002 відповідач не допомагає дитині матеріально, не надає дитині будь-якої матеріальної допомоги. Таким чином, відповідач взагалі не спілкується з дитиною, не виконує обов'язку щодо виховання дитини, не піклується про її розвиток, навчання, здоров'я, виховання та фактично не забезпечує матеріально. Така поведінка відповідача завдає дитині моральних переживань та страждань, завдає шкоди її психологічному здоров'ю, негативно впливає на виховання дитини. Отже, відповідач взагалі не піклується про долю та життя своєї дитини, зокрема, не виховує дитини, не піклується про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та розвиток. Матір, вихованням дитини не цікавиться, обділяє його увагою. Таким чином, відповідач майже взагалі не виконує обов'язку щодо виховання і про його розвиток, навчання, здоров'я, виховання та фактично не забезпечує матеріально. Така поведінка відповідача завдає шкоди його психологічному здоров'ю, негативно впливає на виховання дитини. Відповідно до довідки Жовтневої сільської ради № 31 від 04.02.2016 р. дочка [PERSON] проживала разом з батьком та знаходилась на його утриманні у період проживання його в с. Жовтневе з 2005 по 2011 роки. Відповідач характеризується негативно, схильний до вживання алкогольних напоїв. Мали місце випадки скандалів у сім'ї, коли відповідач перебував у стані сп'яніння. Відповідач немає постійної роботи та не намагається її знайти для того, щоб матеріально забезпечувати свою дитину. Відповідно до довідки Кагарлицької міської ради № 967 від 09.02.2016 р. він разом з дочкою [PERSON] проживають без реєстрації за [ADDRESS] З характеристики Кагарлицької загальноосвітньої школи І-Ш ступенів № 3 вбачається, що відповідачем не піклується про навчання своєї дочки [PERSON], не відвідує навчальний заклад, не забезпечує всім необхідним для навчання. Також він звернувся до Служби з справах дітей Кагарлицької РДА як органу опіки та піклування для отримання висновку щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав щодо її дочки [PERSON]. Проте, у зв'язку з тим, що відповідач не проживає на території Кагарлицького району та отримати про неї характеризуючи дані не вдалось, питання щодо позбавлення відповідача батьківських прав не могло бути розглянуто на засіданні комісії. Факт ухилення відповідача від виконання обов'язків батька не є надуманим та посвідчується документами, доданими до позовної заяви, на підставі яких можливо встановити наявність обставин що обгрунтовують вимоги, викладені у даній позовній обставин, які мають значення для вирішення справи. Також факт ухилення відповідача від виконання обов'язків матері можуть підтвердити свідки. Відповідно до ст.. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природнім середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї з моменту народження. Із аналізу вищевказаних обставин, чітко вбачається факт ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, покладених на неї в силу положень діючого сімейного законодавства України. Остання взагалі не піклується про духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не спілкуєтеся із дитиною з доступу до культурних та інших духовних цінностей, не створює будь-яких сприятливих умов для отримання нею освіти. Необхідно звернути увагу суду на те, що впродовж тривалого періоду, ніхто жодним чином не обмежував відповідача в праві приймати активну участь у вихованні дочки та у спілкуванні з нею. Так, відповідач, знаючи про наявність кровного споріднення між нею та [PERSON], не виявляє інтерес до достатнього спілкування із дочкою, не намагається піклуватись про умови її виховання, фізичний стан, матеріальні потреби. Відповідно до п. 2 ч. І ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Враховуючи те, що відповідач ухиляється від обов'язку щодо виховання своєї дитини, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України відповідач повинна бути позбавлена батьківських прав. Відповідно до рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 31.03.2016 р. прийнятого у справі №368/304/16-ц за позовом відповідача до позивача про стягнення аліментів, з відповідача було стягнуто аліменти на утримання доньки в розмірі 700 гривень щомісяця. Згідно ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Крім цього, ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. На даний час розмір прожиткового мінімуму для дитини від 6 до 18 років становить 1455 гривень, а тому мінімальний розмір аліментів повинен становити 436,50 гривень. На даний час дитина потребує додаткових витрат на утримання та розвиток, що відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України може бути підставою для збільшення розміру аліментів. Сплата відповідачем аліментів на утримання дочки в сумі 700 гривень, ставить його та дитину в скрутне становище, оскільки у зв'язку із ростом цін на продукти харчування та одяг, він не може забезпечити утримання дитини на належному рівні. Збільшення розміру аліментів дасть можливість йому підтримувати рівень життя та розвитку дитини на належному рівні. Такими чином, відповідно до ч. 1 ст. 192 Сімейного кодексу України є всі підстави для прийняття судом рішення про зміну розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, шляхом збільшення розміру аліментів до 1000 гривень на місяць. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяву, в якій просить справу розглядати у її відсутність у зв'язку зі станом її здоров'я та фінансовими труднощами. З рішення про позбавлення її батьківських прав згідна. Представник відповідача в особі - служби у справах дітей та сім'ї Кагарлицької районної державної адміністрації позовні вимоги позивача в частині позбавлення батьківських прав визнала, а позовні вимоги щодо аліменти не стосується них. Хоча вони і дали висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо її неповнолітньої дитини, але якщо відповідач сама погоджується, щоб її позбавили батьківських прав, то вони проти цього не можуть заперечувати. Представник третьої особи в особі органу опіки та піклування Зеленоярської сільської ради Кагарлицького району Київської області в судове засідання не з'явилася, подавши до суду заяву, в якій просять розгляд справи проводити у відсутність представника сільської ради та за наявними в справі матеріалами. Суд, вислухавши позивача та представника відповідача і вивчивши матеріали справи, вважає ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів та позовні вимоги позивача задовольнити частково, виходячи з наступного. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 2000 р. по 2001 р. проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у сторін [INFO] року народилася дитина - [PERSON]. Позивач [PERSON], [INFO], та відповідач [PERSON], [INFO], є батьками неповнолітньої - [PERSON], [INFO]. Неповнолітня [PERSON], [INFO], проживає зі своїм батьком [PERSON] без реєстрації в [ADDRESS] Мати дитини, [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS], згідно відомостей адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Кіровоградській області. Згідно характеристики виданої Ставидлянською сільською радою на [PERSON], [INFO], вбачається, що [PERSON] проживає в [ADDRESS]. На даний час [PERSON] працює технічним працівником в ДП «ДГ «Ставидлянське». Від жителів села скарг і нарікань на [PERSON] до виконкому сільської ради не надходило, компроментуючих матеріалів на нього сільська рада не має. Її дочка [PERSON], [INFO] з нею не проживає, та не находиться на її утриманні. Неповнолітня [PERSON] є ученицею 9-А класу Кагарлицької ЗОШ - І-ІІІ ступеня № 3 та навчається там з 26.09.2011 року. Згідно акту депутата Кагарлицької міської ради вбачається, що позивач проживає зі своєю неповнолітньою дитиною за адресою: [ADDRESS] разом із [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до положення статті 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. Згідно ст. 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, що їх замінюють зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний розумовий та духовний розвиток, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. 13 лютого 2017 року відповідач [PERSON] подала заяву, з якою вбачається, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язанні займатись вихованням дитини. При цьому передача на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язків батьківського піклування щодо неї. Згідно зі ч. 4. ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'ясняється, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З урахуванням всіх обставин справи та в інтересах малолітньої дитини суд вважає за необхідне, позбавити відповідача батьківських прав щодо дочки. Також з відповідача слід стягнути аліменти на утримування цієї дочки на користь опікуна дитини. Згідно висновку органу опіки і піклування Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області як органу опіки та піклування від 24.01.2017 року № 01-28-0223, вбачається, що вивчивши питання щодо доцільності позбавлення батьківських [PERSON] відносно її дитини [PERSON], [INFO], встановила, що [PERSON], у районі ніде не зареєстрована та не проживає. Із документів, поданих на розгляд, вбачається, що 21.03.2016 року [PERSON] подав до суду цивільну справу про стягнення аліментів з [PERSON] на користь неповнолітньої [PERSON]. Довідка № 10, видана Олександрівським районним відділом державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Кіровоградській області, підтверджує, що [PERSON] не отримував аліменти з [PERSON], за період з 01.07.2016 року по 01.01.2017 року. На засідання комісії з питань захисту прав дитини батько заявив, що не знає причини, чому потрібно позбавити батьківських прав [PERSON] Будь-яка інформація про [PERSON] у позивача відсутня. Із вивчених документів не виявлено жодної із ознак, які б підтверджували необхідність позбавлення батьківських прав. Отже, районна державна адміністрація як орган опіки та піклування не вбачає за доцільне позбавляти батьківських прав [PERSON] стосовно дочки [PERSON], [INFO]. В статті 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об'єднаних Націй 20 листопада 1959 року, відповідно до яких дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та моральної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Таким чином, в судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач, як мати неповнолітньої дитини, маючи реальну можливість виконувати обов'язки по вихованню дитини, повністю ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не цікавляться життям своєї дитини, потребами, її фізичним та духовним розвитком, не виявляє батьківської турботи, не надають жодної матеріальної допомоги. При цьому суд враховує тривалість такого ухилення. Згідно характеристики [PERSON], [INFO], дитина характеризується з хорошої сторони. Дитина є спокійною, старанною та дисциплінованим. Слухає та реагує на зауваження. Вихованням дитини займається [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). При таких обставинах, з метою захисту інтересів дитини, та з урахуванням всіх обставин справи та наявних у справі доказів, суд вважає за можливе позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її дочки. Щодо вимог позивача про збільшення розміру аліментів, то суд вважає, що вимоги позивача в цій частині вимог не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоровя когось із них. Відповідно до п. 3 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім'ї. Під зміною сімейного стану розуміється з'явлення у сім'ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов'язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров'я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров'я платника аліментів. Судом встановлено, що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області вирішено стягнути з [PERSON], [INFO], уродженки с. Михайлівка Олександрівського району Кіровоградської області, аліменти на користь [PERSON], [INFO], уродженця село Нижчі Верещаги Олександрівського району Кіровоградської області, паспорт громадянина України серії [NUMBER], виданий 24 травня 2003 року Олександрівським РВ УМВС України в Кіровоградській області, ідентифікаційний номер [NUMBER], на утримання дитини: - [PERSON], [INFO], уродженки смт. Олександрівка, Олександрівського району Кіровоградської області, свідоцтво про народження серії [NUMBER], видане 18 січня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Олександрівського районного управління юстиції Кіровоградської області, щомісячно, в розмірі 700 грн., починаючи з дня подання позовної заяви, - з 11.02.2016 року, до повноліття дитини, - [PERSON], - до [INFO] року, включно (а.с.14-15). Як вбачається з матеріалів справи, на момент подачі позову до суду [PERSON] не сплачувала аліментів по рішенню суду. Також як вбачається, з матеріалів справи відповідач [PERSON], на даний час працює технічним працівником в ДП «ДГ «Ставидлянське»» (а.с. 67). Згідно довідки про суми нарахованого доходу, виданої філією «Обухівське районне державне управління» встановлено, що [PERSON] була нарахована заробітна плата за січень - жовтень 2016 р. (а.с.66). Отже, підсумовуючи вищевикладене, судом не встановлено обставин, передбачених ст. 192 СК України, які є підставою для збільшення розміру аліментів, а саме: зміна матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я сторін та інші суттєві обставини, які б могли стати підставою для збільшення розміру аліментів, відсутні, тому, суд вважає, що підстав для збільшення розміру аліментів немає. Крім того, у відповідності до ст.60 ЦПК України позивач не довів, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, підлягає збільшенню за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку із зміною матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них, тому в цій частині вимог суд позивачу відмовляє. На підставі СК України,

Outcome: partial