Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-04 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б\\н від 26.08.2011 р. у розмірі 7193,94 грн., мотивуючи тим, що 26.08.2011 р. між ПАТ КБ «Приватбанк» і [PERSON] був укладений договір кредиту, [INFO]. [PERSON] помер, на момент смерті за ним рахувалась заборгованість за договором кредиту внаслідок неналежного виконання умов договору, а саме: 2012,44 - заборгованість за тілом кредиту; 4931,50 грн. - проценти за користування кредитом; 250 грн. -пеня. До відповідача, як спадкоємця першої черги, який прийняв спадщину, перейшов обов'язок з виконання зобов'язань за кредитним договором та повернення суми боргу, яка рахувалась за спадкодавцем на момент його смерті. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності і про згоду на ухвалення заочного рішення. Відповідач повторно не явився в судове засідання; був повідомлений належним чином, шляхом направлення йому рекомендованих листів за адресою його місця проживання, відзив на позов не подав. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, і він не повідомив про причини неявки. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, вважає можливим розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. З наданих документів, зокрема з анкети - заяви від 26.08.2011 р. встановлено, що 26.08.2011 р. між позивачем і відповідачем був укладений кредитний договір, за яким кредитор надав відповідачу (позичальнику) кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з щомісячною сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі базової процентної ставки згідно умов кредитування. Відповідно до анкети-заяви, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. З довідки АТ КБ «Приватбанк» вбачається, що позичальнику були видані кредитні картки № [NUMBER] дата відкриття 26.08.2011 р., термін дії 02/15; № [NUMBER] дата відкриття, термін дії 05/16; [NUMBER] дата відкриття 22.04.2013р., термін дії 04/17; № [NUMBER] дата відкриття 21.07.2014р., термін дії 07/18; № [NUMBER] дата відкриття 16.11.2015р., термін дії 07/18. З свідоцтва про смерть встановлено, що [INFO]. [PERSON] помер. З розрахунку заборгованості встановлено, що за кредитним договором укладеним між позивачем і [PERSON] рахується заборгованість у розмірі 7193,94 грн., зокрема - 2012,44 грн. заборгованість за тілом кредиту; 4931,50 грн. заборгованість за відсотками; 250 грн. пеня. 24 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив до Липоводолинської районної державної нотаріальної контори претензію до спадкоємців позичальника [PERSON] за кредитним договором №б/н від 26.08.2011 р. 15 лютого 2017 р. завідувачем Липоводолинської районної державної нотаріальної контори ГУЮ у Сумській області в адресу ПАТ КБ «Приватбанк» направлено повідомлення, що претензія долучена до спадкової справи № 19/2017, яка заведена 27.01.2017р., після померлого 01.08.2016р. [PERSON]. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернувся [PERSON], який проживає за адресою: [ADDRESS] 31 березня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» направив спадкоємцю позичальника [PERSON] претензію про погашення заборгованості за кредитним договором №б/н від 26.08.2011р. у розмірі 7193,94 грн., яка виникла у позичальника - спадкодавця [PERSON]. Претензія спадкоємцем позичальником залишилась без задоволення. Спадкування - це перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних відносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у певному правовідношенні, тобто цивільні відносини існують безперервно, не припиняючись, у них відбувається лише заміна одного з їх учасників. За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриттям спадщини є день смерті особи або день, з якого особа оголошена померлою. Статтею 1268 ЦК України передбачено два способи прийняття спадщини: шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, і фактичне її прийняття спадкоємцем, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, який вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від спадщини. Для даних правовідносин підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Таким чином, розглядаючи спір про пред'явлення вимог кредитора до спадкоємців щодо заборгованості за договором кредиту позивач повинен довести факт прийняття спадщини спадкоємцем чи спадкоємцями, наявність спадщини - тобто спадкового майна, яке успадкував спадкоємець (спадкоємці), і вартість майна, одержаного спадкоємцем у спадщину, для того, щоб зробити висновок про достатність спадкового майна для викання даного зобов'язання перед кредитором. Позивачем у якості доказу надано свідоцтво про смерть позичальника, і лист - повідомлення з нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини про одну особу, яка подала заяву про відкриття спадщини. З даного листа та його змісту, можна встановити факт відкриття спадкової справи, і факт заявлення одним спадкоємцем про прийняття спадщини. Разом з тим, не надано документу на підтвердження належності відповідача до спадкоємців черги, яка залучається до спадкування, а сам факт подання заяви до нотаріальної контори цього однозначно не доводить; сам факт співпадання прізвища і відповідність по-батькові особи, що подала заяву, від імені спадкоємця - не є належним доказом підтвердження факту віднесення відповідача до спадкоємців першої черги. Належного доказу з цього приводу суду позивачем не надано. Крім того, безспірно не встановлено, чи є майно у спадкодавця, щодо якого відкрито спадкову справу, яке це майно і яка його вартість; а також чи є даний спадкоємець єдиним, хто прийняв спадщину, а дані обставини є необхідними для встановлення у даній справі (і необхідними для доведення позивачем), оскільки спадкоємець несе відповідальність за боргами спадкодавця виключно в межах вартості прийнятої спадщини. Натомість позивачем не надано жодних доказів, з яких можливо встановити вартість майна, одержаного спадкоємцем, і відповідність вартості спадкового майна розміру зобов'язань спадкодавця за кредитним договором № б/н від 26.08.2011 р. Позивачем до позовної заяви було надано клопотання про розгляд справи за його відсутності, протягом подальшого розгляду справи позивач не скористався своїм правом брати участі у судових засіданнях, подавати докази, заявляти клопотання та іншими правами, передбаченими ЦПК України, та будь-яких клопотань не заявляв. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). При наведених вище підставах і враховуючи закон, що регулює спірні правовідносини, а також виходячи з наведених позивачем у позовній заяві обґрунтувань, поданих позивачем доказів, розглядаючи справу лише в межах заявлених позовних вимог і на підставі лише поданих доказів, дотримуючись принципу диспозитивності і рівності сторін, суд дійшов висновку про відмову у позові. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed