Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач по справі ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому зазначив, що 20.06.2008 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Комерційний банк «Дельта» (правонаступник - ПАТ «Дельта Банк») та відповідачем у справі [PERSON] був укладений кредитний договір № 003-07918-200608, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 3000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % на рік, а також комісії у розмірі 2,5 % місяць. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредиту у сумі 3000,00 грн. Однак, [PERSON]. свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку із чим у останньої станом на 18.02.2014 утворилась заборгованість у розмірі 1892,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1292,18 грн.; заборгованості за відсотками - 0,05 грн.; заборгованість по комісії - 600,00 грн. На підставі викладеного, просить стягнути з відповідача на користь банка вищевказану заборгованість за кредитним договором та понесені судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, позивач ПАТ «Дельта Банк» був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом належним чином (а.с. 23), у п. 4 своєї позовної заяви зазначав, що позов підтримує у повному обсязі та просить розглянути його за відсутністю його представника (а.с. 3). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що повністю погасила заборгованість за кредитом, а також посилалась на пропуск позивачем строку позовної давності, у зв'язку з чим просила відмовити в задоволенні позову. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 20.06.2018 між ТОВ «КБ Дельта» (правонаступник - ПАТ «Дельта Банк» а.с. 16) та відповідачем у справі [PERSON] був укладений кредитний договір № 003-07918-200608, за умовами якого останній надано грошові кошти у сумі 3000,00 грн. на строк 18 місяців по 19.12.2009 включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,00 % на рік, а також комісії у розмірі 2,5 % місяць (а.с. 5-7). Банк свої зобов'язання за договором виконав, надавши [PERSON] грошові кошти у сумі 3000,00 грн., про що свідчить меморіальний ордер № 25722338 від 20.06.2008 (а.с. 13). За умовами договору відповідач зобов'язалась щомісячно не пізніше 20 числа сплачувати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 242,00 грн. для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України під порушенням зобов'язання передбачено його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. А відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Однак, відповідач [PERSON] неналежним чином та не у повному обсязі виконувала свої зобов'язання за вищезазначеним кредитним договором, у зв'язку із чим, станом на 18.02.2014 утворилась заборгованість у розмірі 1892,23 грн., яка складається з: заборгованості за кредитом - 1292,18 грн.; заборгованості за відсотками - 0,05 грн.; заборгованість по комісії - 600,00 грн. (розрахунок а.с. 14-15). Оцінивши в сукупності докази у справі, суд дійшов висновку про те, що відповідач не виконала грошового зобов'язання за кредитним договором, що спричинило виникнення заборгованості. При цьому суд не приймає до уваги заперечення відповідача [PERSON] щодо повного погашення заборгованості за кредитним договором, оскільки, у порушення вимог ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, остання не надала суду будь-яких належних, переконливих, допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень проти позову позивача та у спростування обставин, викладених позивачем в обґрунтування його позовних вимог та встановлених судом у цій справі у судовому засіданні. Разом з цим, відповідач [PERSON] заявила клопотання про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову. Пунктом 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Строк дії кредитного договору закінчився 19 грудня 2009 року, з цього ж часу розпочався строк позовної давності для пред'явлення позову до суду з метою захисту своїх цивільних прав та інтересів. ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до суду 07 травня 2014 року (а.с. 2), тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Позивачем не заявлене клопотання про поновлення та визнання поважними причини пропуску строків позовної давності. З матеріалів справи не вбачається та позивачем не доведено, що сторони, укладаючи договір, дійшли згоди про збільшення позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України вимоги позивача щодо відшкодування понесених ним судових витрат задоволенню не підлягають, оскільки йому в задоволенні позову відмовлено. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed