Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 28.03.2018 року у розмірі 88000 грн., три відсотка річних 347 грн.17 коп., сплачений судовий збір 883 грн.47 коп. Позовні вимоги мотивовані тим, що 28.03.2018 року між сторонами було укладено договір позики, який сторони оформили розпискою. За даним договором відповідач отримав від позивача готівкові кошти 88000 грн. Відповідач зобов`язався повернути кошти до 01.09.2018 року, але кошти до цього часу не повернув. Відповідач та його представник проти позову заперечують. Відповідач зазначив, що власноруч написав розписку від 28.03.2018 року, але гроші від позивача не отримував, договір позики з ним не укладав. Пояснив, що позивача він не знав і перший раз в житті побачив його в суді при розгляді даної справи. Вказав, що він працював в фірмі «Посад» в м.Харкові оператором і в фірмі було виявлено нестачу товарів. До нього приїхали працівники служби безпеки фірми і переконали його написати розписку на ім`я їх працівника [PERSON] , обіцяли що у нього не буде проблем, що він і зробив. До поліції він не звертався, так як не має доказів. В своєму письмовому відзиві від 18.04.2019 року (а.с.40-42) відповідач зазначає, що гроші від позивача він не отримував і просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Вказав, що розписку він написав на вимогу керівництва магазину не у зв`язку з позикою, а на підтвердження наміру приховати нестачу магазину «Посад». Судом встановлено, що згідно до розписки від 28.03.2018 (а.с.5), [PERSON] узяв у борг у [PERSON] гроші в сумі 88000 грн. Зобов`язався повернути до 1.09.2018. Вказана розписка підписана [PERSON] . В судовому засіданні відповідач не заперечував, що вказана розписка написана ним власноруч і підписана. Оригінал розписки знаходиться у позивача, який надавав її суду для огляду і вона була йому повернута. 10.09.2018 року [PERSON] склав письмову вимогу на адресу [PERSON] (а.с.6), де просив на протязі 7 днів виконати свої грошові зобов`язання за вказаною вище розпискою. Дану письмову вимогу [PERSON] направив відповідачу цінним листом від 12.09.2018 року через Укрпошту, вимога отримана відповідачем 25.09.2018 року (а.с.7). Інших доказів позивач та його представник не надали. Відповідач та його представник в обґрунтування своїх заперечень проти позову надали суду копію пояснень [PERSON] від 28.03.2018 року на адресу начальника служби безпеки фірми «Посад», копії листів з відділу кадрів фірми «Посад» на адресу [PERSON] . За клопотанням відповідача були допитані в суді свідки [PERSON] та [PERSON] . В поясненнях [PERSON] від 28.03.2018 року на адресу начальника служби безпеки фірми «Посад» зазначено, що він працює оператором в фірмі «Посад», зазначено його функціональні обов`язки, зазначено як виникла нестача товарів за його вини і що він зобов`язався відшкодувати шкоду фірмі «Посад». Позивач та його представник не надали суду докази того, що вказані пояснення [PERSON] не писав начальнику служби безпеки фірми «Посад», не спростували факт написання вказаних пояснень саме 28.03.2018 року. Копіями листів з відділу кадрів фірми «Посад» на адресу [PERSON] підтверджуються обставини того, що [PERSON] працював в ТОВ фірма «Посад» і його запрошували для з`ясування причин його відсутності на роботі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що в середині травня 2018 року до них до дому прибули працівники служби безпеки фірми «Посад» Пономаренко, Парасочка і Пономаренко повідомив, що на фірмі «Посад» мається нестача 88000 грн. і в цій нестачі винний [PERSON] [PERSON] запропонував їм надати докази нестачі і вини його сина. Через 2-3 дні вказані особи приїхали на квартиру до відповідача [PERSON] , забрали його і відвезли до фірми «Посад», де він написав розписку під психологічним тиском і зізнався у викраденні. Статтями 10, 11, 58, 60, 179, 212, 213 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення в судовому засіданні вказаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 \~ст.1047 ЦК України\~встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником коштів в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України\~суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі\~№ 6-1967цс15, постанові Верховного Суду від 08.07.2019 року по справі №524/4946/16-ц. Згідно до наданих сторонами доказів суд дійшов висновку про те, що між сторонами по справі в дійсності не було укладено договір позики і за даним договором відповідач [PERSON] не отримував від позивача 88000 грн. При цьому суд бере до уваги те, що сторони по справі не були добре знайомі між собою до написання зазначеної вище розписки. Позивач пояснив, що розписка була написана відповідачем за адресою фірми «Посад», у відповідача були певні проблеми. Позивач зазначив, що він юридично обслуговує фірму «Посад» по довіреності. Не пам`ятає, чи були присутні інші особи, коли він передавав кошти і коли писалась розписка. Аналіз доказів свідчить про те, що розписка була написана відповідачем не в підтвердження укладення договору позики, а з метою врегулювання питання з приводу нестачі товарів на фірмі «Посад». Про це свідчать і покази зазначених вище свідків, і обставини, час написання розписки відповідачем. Пояснення [PERSON] від 28.03.2018 року на адресу начальника служби безпеки фірми «Посад» датовані тією ж датою, як і вказана вище розписка. Також суд дійшов правового висновку про те, що вказана розписка не містить умови отримання позичальником коштів в борг із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. В тексті даної розписки не зазначено, коли грошові кошти були узяті в борг, а мається лише дата написання розписки 28.03.2018. В тексті розписки мається зазначення про узяття в борг грошових коштів, але не конкретизовано отримання коштів саме за договором позики. При цьому суд бере до уваги поняття боргу, як складової змісту зобов`язальних правовідносин, що поняття терміну «борг» вживається в ЦК України в різних аспектах і в різних зобов`язальних правовідносинах, не виключно по зобов`язанням, які виникають з договору позики. З урахуванням вищевикладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, так як між сторонами по справі в дійсності не було укладено договір позики і за даним договором відповідач [PERSON] не отримував від позивача 88000 грн. Зважаючи на те, що суд відмовляє в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача боргу в сумі 88000 грн., також не підлягають задоволенню вимоги про стягнення трьох відсотків річних 347 грн.17 коп., так як дані вимоги є похідними від основної вимоги про стягнення боргу. Так як суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача у відповідності до ст.141 ЦПК України відносяться на його рахунок.

Outcome: dismissed