Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-31 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» у липні 2013 року звернувся до суду із позовною заявою до відповідачки про звернення стягнення. В обґрунтування своїх позовних вимог в позовній заяві позивач посилався на наявність заборгованості відповідачки перед банком у розмірі 199775,33 доларів США, яка утворилася внаслідок неналежного виконання [PERSON] взятих на себе зобовязань за кредитним договором від 15.10.2008 року № DNU0G10000003443, за яким остання отримала кредит у розмірі 282825 грн. зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення 15.02.2033 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором банку було передана в іпотеку квартира [ADDRESS]. Просив в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення на квартиру загальною площею 44,70 кв. м., житловою площею 30,50 кв. м., яка розташований за адресою: [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк», з укладанням від імені відповідачки договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форми власності та підпорядкування з можливістю здійснення банком всіх передбачених дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідачки та інших осіб, які зареєстровані або проживають у будинку, розташованому за адресою: [ADDRESS], стягнути з відповідачки судові витрати. [PERSON], не погоджуючись з позовом, подала зустрічну позовну заяву про визнання недійсною додаткової угоди, в якій посилається на те, що між банком та нею 15.02.2008 року було укладено договір про іпотечний кредит, згідно якого вона отримала кредит у розмірі 282825 грн. зі сплатою 15,00% річних, з кінцевим терміном повернення 15.02.2033 року та договір іпотеки. 15.10.2008 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит, згідно якої кредит переведено з валюти гривня у валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку склав 56148,12 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Будь-які зміни, повязані з укладанням додаткової угоди щодо зміни грошової одиниці до іпотечного договору не вносилися. На момент укладання додаткової угоди від 15.10.2008 року до договору про іпотечний кредит відповідачем порушено ряд положень чинного законодавства, які дають підстави вважати дану додаткову угоду недійсною. В додатковій угоді не вказано тип процентної ставки за кредитним договором. Відповідач на момент укладання додаткової угоди не пояснив позивачці недоліки запропонованої системи кредитування з урахуванням зміни валюти кредиту та процентної ставки за валютним кредитом., не пояснив ризики , повязані зі змінною процентної ставки з рахуванням валюти долар. Відповідач самостійно змінив розмір процентної ставки, збільшивши тим самим суму щомісячного платежу. Просила визнати недійсною додаткову угоду від 15.10.2008 року до договору про іпотечний кредит № DNU0G10000003443 від 15.02.2008 року, укладену між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON]. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» позов в підтримала у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову [PERSON] просила відмовити. Відповідачка [PERSON] у судове засіданні зявилася, проти задоволення позову заперечувала. Зустрічні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає задоволенню, зустрічні позовні вимоги задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідачка [PERSON] 15 лютого 2008 року уклала з позивачем договір про іпотечний кредит № DNU0G10000003443, згідно якого відповідачка отримала кредит в сумі 282825 грн. зі сплатою 15,00% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 15.02.2033 року. В забезпечення виконання зобовязань по кредитному договору, між сторонами був укладений іпотечний договір № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року, згідно з яким в іпотеку банку було передано квартиру загальною площею 44,70 кв. м., житловою площею 30,50 кв. м., яка розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно заяви відповідачки від 18.09.2008 року кредитний договір № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року переведено з валюти гривня в валюту долар США. Розмір кредиту після проведення конвертації з урахуванням винагороди банку складає 56148,12 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 15 жовтня 2008 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору про іпотечний кредит № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року. При зміні валюти кредитування відповідачка отримала більш доступну процентну ставку в розмірі 1,17% на місяць, у той час як при кредитних зобовязаннях у гривні процентна ставка була 1,25%. Тобто при зміні валюти кредитування не відбулося фактичного збільшення обсягу відповідальності відповідачки та відсутні підстави для припинення дії договору іпотеки. Відповідно до п. 8.9. договору про іпотечний кредит та відповідно до п. 2.3 додаткової угоди до договору про іпотечний кредит з 15.08.2008 року банком було підвищено процентну ставку з 14,04% до 25,08%, про що було повідомлено відповідачку рекомендованим листом. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3 , 5, 6 статті 203 цього Кодексу. При укладанні додаткової угоди до договору про іпотечний кредит сторонами були дотримані всі істотні умови договору, які були обумовлені згодою сторін та були узгоджені ними та прийняті ними. На момент укладання додаткової угоди обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним та відповідало їх внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Правочин був спрямований на отримання кредиту та на його погашення згідно умов договору про іпотечний кредит. Таким чином у суду відсутні підстави для визнання додаткової угоди від 15.10.2008 року до договору про іпотечний кредит № DNU0G10000003443 від 15.02.2008 року, укладеної між ЗАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] недійсною. Відповідачка свої зобовязання за кредитним договором № DNU0G10000003443 від 15 лютого 2008 року належним чином не виконувала та станом на 03.04.2013 року виникла заборгованість у розмірі 199775,33 доларів США, що за курсом НБУ складає 1596204,89 грн., яка складається з: основного боргу 56088 доларів США, заборгованість по відсоткам за користування кредитом 57594,66 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом 4502,07 доларів США, пеня за несвоєчасність виконання зобовязань 72047,69 доларів США, штрафу (фіксована частина) 31,29 доларів США, штрафу (процентна складова) 9511,62 доларів США. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 7 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Згідно Правового висновку Верховного Суду України у справі про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту і звернення стягнення на предмет іпотеки від 28.05.2015 року поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобовязань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість задоволення вимоги позивача щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартири [ADDRESS]. Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109\~Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом.\~ Згідно п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. З матеріалів справи вбачається, що 21.02.2013 року на імя [PERSON] була направлена вимога про виселення із квартири [ADDRESS] у звязку із порушенням зобовязань за кредитним договором та наявною прострочено заборгованістю. Відповідачці було надано строк 30 днів з дня отримання претензії. Направлення претензії підтверджується реєстром поштових відправлень. Відповідачка з квартири у встановлений термін не виселилася. Таким чином, вимога банку щодо виселення відповідачки з квартири [ADDRESS] є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Щодо вимоги позивача про виселення з квартири інших осіб як зареєстровані та/або проживають у квартирі, яка є предметом іпотеки, суд вимушений відмовити, оскільки позивачем не надано підтвердження того, що у спірній квартири зареєстровані та проживають інші особи. Відповідно до ст. 217 ЦПК України звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зупиненню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з [PERSON] на користь банку сплачений судовий збір у розмірі 3441 грн.

Outcome: partial