Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

Позивач приватне підприємство «Карпатресурс» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], фізичних осіб підприємців [PERSON] і [PERSON] та приватного підприємства «Фабрика дитячих меблів» в якій просить визнати недійсним договір оренди №1 від 01 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] на 330 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]; визнати недійсним договір оренди №2 від 01 листопада 2013 року, укладений між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] на 350 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]; визнати недійсним договір оренди від 01 серпня 2013 року, укладений між [PERSON] та приватним підприємством «Фабрика дитячих меблів» на 300 кв.м. та 400 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]. Свої позивач вимоги мотивував тим, що приватному підприємству «Карпатресурс» на праві власності належить 96/100 частин цілісного майнового комплексу Отинійської меблевої фабрики. Це майно належить підприємству на підставі Договору купівлі-продажу майна підприємства-банкрута від 30.05.2008р. реєстровий номер 2842. Опис майна наведено у вказаному договорі. 25.11.2011р. відповідач [PERSON], будучи директором підприємства, звернувся з позовом до ПП «Карпатресурс» про стягнення 416509,79 грн. боргу. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 09.12.2011р. позов було задоволено. 10.08.2012 року Коломийським міськрайонним судом постановлено ухвалу, якою встановлено наступний спосіб виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 09.12.2011 року а саме: здійснено стягнення боргу з відповідача ПП «Карпатресурс» у розмірі 419 464,79 грн. шляхом передачі у власність позивача рухомого та нерухомого майна розташованого за адресою: [ADDRESS], що належить підприємству. Додатковим рішенням від 16.11.2012р. судом визначено частку нерухомого майна, переданого у власність [PERSON], яке складається з: експериментальної дільниці літера «Д»; трансформаторної літера «Г»; цеху; літера «В»; ремонтно-механічної майстерні літера «Е»; сушильного господарства літера «Ц»; прохідної літера «А»; вбиральні літера «Ш», що становить 54/100 частин цілісного майнового комплексу за адресою [ADDRESS]. 24.05.2013р. між [PERSON] та іншими співвласниками було укладено Договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, реєстровий номер 2066, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] Рішенням та ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.08.2013р. було скасовано рішення Коломийського міськрайонного суду від 09.12.2011р., ухвалу суду від 10.08.2012р. та додаткове рішення від 16.11.2012р. Ухвалами касаційної інстанції від 17.10.2013р. ці рішення залишені без змін. [PERSON], достовірно знаючи про апеляційне оскарження рішень Коломийського міськрайонного суду 01.08.2013р. укладає з приватним підприємством «Фабрика дитячих меблів» оскаржуваний договір оренди та передає в оренду 300 кв.м. сушильного господарства літера «Ц» та 400 кв.м. цеху літера «В» по [ADDRESS], вказуючи, що приміщення належать йому на підставі договору про поділ майна від 24.05.2013р. Так само достовірно знаючи про рішення апеляційної інстанції від 29.08.2013 і ухвали касаційної інстанції від 17.10.2013р. [PERSON] 01.11.2013р. укладає ще два договори оренди на спірні приміщення. Договір оренди № 1 на приміщення площею 330 кв.м. з приватним підприємцем [PERSON], і договір оренди № 2 на приміщення площею 350 кв.м. з приватним підприємцем [PERSON]. ПП «Карпратресурс» на підставі рішень суду апеляційної інстанції від 29.08.2013 року оскаржило дійсність договору про поділ майна від 24.05.2013 року. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 25.11.2013 року в задоволенні позову було відмовлено, однак рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 28.01.2014 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов ПП «Карпатресурс» задоволено, визнано недійсним договір про поділ майна, що є у спільній частковій власності, реєстровий номер 2066, посвідчений приватним нотаріусом Коломийського міського нотаріального округу [PERSON] 24.05.2013 року. Статтею 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 - 3 с. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, та волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. А згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв'язку із скасуванням апеляційною інстанцією рішення від 09.12.2011 року, ухвали від 10.08.2012 року та додаткового рішення від 16.11.2012 року, а також визнання недійсним Договору про поділ від 24.05.2013 року відпала правова підстава набуття у власність [PERSON] рухомого та нерухомого майна, яке належало ПП «Карпатресурс». Тому [PERSON] не набув статусу власника цього майна, не мав права укладати оскаржувані договори, що є підставою для визнання недійсними цих договорів як таких, що не відповідають вимогам закону. За наведених обставин та в силу дії ст.ст. 203, 215, 236 ЦК України оскаржувані Договори оренди від 01.08.2013р. і від 01.11.2013р., укладені між [PERSON] з одного боку, та приватним підприємством «Фабрика дитячих меблів», приватними підприємцями [PERSON] і [PERSON] з іншого боку, є недійсними з моменту його укладення. Представники позивача позовні вимоги підтримали та пояснили, що доказом який підтверджує право власності позивача є договір купівлі продажу і нічим не передбачено необхідність реєстрації права власності. Підставами набуття права власності є правочини. Реєстрація є похідною від підстав набуття права власності. Згідно ст.ст. 203-215 ЦК договори оренди є недійсними з моменту укладення. Представник відповідачів позову не визнав та пояснив, що у статтях 182 та 334 ЦК вказано порядок реєстрації і момент набуття права власності на нерухомі речі. Має бути державна реєстрація. Позивачі не є юридичними власниками, згідно державного реєстру. Позивачі не набули права власності на нежитлові приміщення. [PERSON] на час укладення договорів оренди був власником згідно договору про поділ, зареєстрував за собою по адресі [ADDRESS] і є власником до поки за ним зареєстровано право у реєстрі. У господарському суду слухається справа за позовом позивача про скасування рішення реєстратора, про що свідчить ухвала. Позивач не правильно обрав спосіб захисту, оскільки він мав би звертатися до суду на підставі ст. 396, та глави 29 ЦК, за захистом своїх речових прав. Заслухавши пояснення представників позивача, та представника відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Встановлено, що 01 листопада 2013 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] укладено договір оренди №1 на 330 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]; 01 листопада 2013 року, між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] укладено договір оренди №2 на 350 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]; 01 серпня 2013 року, укладено між [PERSON] та приватним підприємством «Фабрика дитячих меблів» договір оренди №3 на 300 кв.м. та 400 кв.м. нежитлових приміщень за адресою [ADDRESS]. Майно, яке було предметом вказаних договорів належало орендодавцю [PERSON] на праві власності з 24.05.2013 року на підставі договору про поділ майна, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно серії ЕАВ №925590. Рішенням Колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області вказаний договір від 24.05.2013 року про поділ майна між приватним підприємством «Карпатресурс» та [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним. Позивач «Карпатресурс» та його представники вважають, що оскільки відпала правова підстава набуття у власність [PERSON] майна позивача, то той не набув статусу власника цього майна, а тому не мав права укладати оспорювані договори оренди, що є підставою для визнання їх недійсними. Суд вважає, що сторонами при укладенні договорів оренди було дотримано загальних вимог передбачених ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. [PERSON] як вбачається з вище наведеного був, і є на даний час власником майна по відношенню до якого ним було укладено договори оренди, оскільки він у відповідності до вимог ст.ст. 182 та 334 ЦК України зареєстрував права не нерухоме майно. А тому у відповідності до ст. 215, та 203 ЦК України відсутні підстави недійсності правочинів. У відповідності до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року правочин може бути визнано недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший, і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Також у відповідності до п. 5 Постанови №5 від 07.02.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якщо права на нерухоме майно підлягає державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна виконаним сторонами не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст. 396 ЦК. На підставі наведеного суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed