Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-21 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Надра» звернулося в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту в розмірі 527421,08 грн., посилаючись на те, що 24 грудня 2007 року між ним і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №ZZZ730033. Згідно умов даного договору [PERSON] було надано кредит в розмірі 18700 доларів США, строком користування до 23 грудня 2017 року. Цільовим використанням кредиту є споживчі цілі. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки згідно графіку погашення кредиту в розмірі 14,49% відсотки річних, однак свої зобов'язання належним чином не виконав. Окрім того, в якості забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 24 грудня 2007 року відповідно до укладеного та нотаріально посвідченого договору іпотеки [PERSON] було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться [ADDRESS]. Також, в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за кредитним договором, відповідно до укладеного договору поруки від 24 грудня 2007 року, фінансовим поручителем виступила [PERSON]. Тому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість на загальну суму 19627,29 Доларів США, що у еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 29.11.2017 року становить 527421,08 грн, та стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір в сумі 7911,32 грн. 28 березня 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про відкриття спрощеного провадження у даній справі та призначено судове засідання на 27 квітня 2018 року. 27 квітня 2018 року [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив постановити ухвалу про розгляд справи в загальному позовному провадженні та замінити та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням та надав копію свідоцтва про зміну імені з [PERSON] на [PERSON]. 27 квітня 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про призначення справи до розгляду за правилами загального провадження та призначено до підготовчого засідання на 07 травня 2018 року. 29 травня 2018 року [PERSON] подав до суду клопотання про включення додаткових доказів по справі. 23 липня 2018 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду клопотання про продовження строку проведення підготовчого провадження на 30 днів. 23 липня 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про продовження на 30 днів строк проведення підготовчого провадження у даній справі. 23 серпня 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про призначення справи до розгляду на 12 вересня 2018 року. 10 грудня 2018 року представник [PERSON] - [PERSON] подав до суду клопотання про зупинення провадження у справі на час перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в медичному закладі. 10 грудня 2018 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про зупинення провадження по даній справі на час перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в Чернівецькому ОКОД. 02 січня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області надіслано нагадування Чернівецькому ОКОД про те чи перебуває [PERSON], на стаціонарному лікуванні. 17 січня 2019 року від Чернівецького ОКОД надійшла відповідь, про те, що [PERSON] на даний час не перебуває на стаціонарному лікуванні в Чернівецькому онкодиспансері. 18 січня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про поновлення провадження по даній справі та призначено судове засідання на 08 лютого 2019 року. 08 лютого 2019 року [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. 05 березня 2019 року [PERSON] подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. 19 березня 2019 року представник позивача [PERSON] надіслав суду клопотання про призначення відео-конференції по даній справі. 19 березня 2019 року Глибоцьким районним судом Чернівецької області винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про проведення судового засідання в режимі відео-конференції. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Надра» не з'явився, однак в позовній заяві вказав, що позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і справу розглянути у відсутності їх представника. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Вiдповiдачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомили і не просили суд відкласти розгляд справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, із кредитного договору №ZZZ730033 від 24 грудня 2007 року, вбачається, що відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 18700 доларів США, строком користування до 23 грудня 2017 року. Цільовим використанням кредиту є споживчі цілі. Відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки згідно графіку погашення кредиту в розмірі 14,49% відсотки річних, однак свої зобов'язання належним чином не виконав. В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 24 грудня 2007 року відповідно до укладеного та нотаріально посвідченого договору іпотеки [PERSON], було передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: трьохкімнатну квартиру, що знаходиться [ADDRESS]. Також, в якості забезпечення виконання [PERSON] зобов'язання за кредитним договором, відповідно до укладеного договору поруки від 24 грудня 2007 року, фінансовим поручителем виступила [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України по справі № 2003цс15. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України вказані штрафи є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За змістом ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до умов кредитного договору, положень ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язався повернути кредит та проценти у валюті договору - доларах США. Виходячи з положень статті 99 Конституції України, статей 192, 533 ЦК України, статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у разі укладення кредитного договору в іноземній валюті й наявності в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню в іноземній валюті. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-190цс15 не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Також аналогічна позиція Верховного Суду України викладена у Постанові від 13.09.2017р. провадження №6-26359св16 якщо в кредитному договорі виконання зобов'язання визначено у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті (ст.533 ЦК України), то за наявності хоча б в однієї зі сторін зобов'язання (у банка - утримувача або в ініціатора платежу) індивідуальної або генеральної ліцензії на використання іноземної валюти на території України суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. Відповідно за таких обставин й державний виконавець зобов'язаний стягнути із боржника грошову суму в іноземній валюті. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються. Незаконною є сплата комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позичальника. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-1746 цс16. За таких обставин, суд дійшов висновку, що заборгованість відповідачів [PERSON] та [PERSON] на 29.11.2017 року солідарно становить 13962,87 доларів США, яка складається з заборгованості по тілу кредиту - 9939,29 доларів США; несплачених відсотків - 4023,58 доларів США. Вказані розміри заборгованості виникли на підставі умов, передбачених кредитним договором і підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. При таких обставинах, суд дійшов висновку, що позовні вимоги частково знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. У відповідності до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає, що судові витрати у справі слід розподілити відповідно до задоволених вимог. З огляду на те, що позов задоволено частково, з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 2814,06 грн. з кожного. На пiдставi викладеного,

Outcome: partial