Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач просить визнати недійсними умови пунктів 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між нею та відповідачем. Сторони в судове засідання не з'явились, позивач надала заяву про підтримання позову та розгляд справи без її участі; представник відповідача надала письмове заперечення проти позову та просила розглядати справу також без її участі. Згідно з позовом, 18 липня 2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір №HAEWGA000000001, відповідно до умов якого відповідач мав надати позивачеві кредитні кошти у вигляді кредиту у розмірі 18991,44 дол. США строком з 18 липня 2008 року по 18 липня 2028 рок на наступні цілі: у розмірі 15618,64 долл. США 00 центів на споживчі цілі шляхом: видачі готівки через касу, а також у розмірі 450,00 долл. США за сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 90,06 долл. США - для сплати страхового платежу страхування майна за договором страхування на перший рік дії кредиту, 78,58 долл. США - для сплати особистого страхування за договором страхування на перший рік кредиту, в також у розмірі 3372,80 долл. США на сплату страхових платежів у випадку і в порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 кредитного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,25% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту щомісяця в Період сплати, винагорода за резервування ресурсів у розмірі 4.08% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.7:2. Кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором між позивачем та відповідачем був укладений договір іпотеки квартири, посвідчений приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харківської області Удовиченко С.О. та зареєстрований в реєстрі за №1775. Відповідно до умов вказаного договору іпотеки, позивач надала відповідачу в наступну іпотеку нерухоме майно, а саме: 2-кімнатну квартиру загальною площею 41,40 кв. м., житлова площа 27,60 кв. м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27 червня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Кегичівського районного нотаріального округу Харьківської області Удовиченко С.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 1631. З 2008 року позивачем здійснювалось планове погашення боргу. Загальний залишок боргу за кредитом станом на 06 квітня 2016 року складав 9892,71 доларів США. Вивчивши детально умови кредитного договору, позивач прийшла до висновку, що його умови, викладені в пунктах 5.1, 8.4, 5.3 суперечать нормам чинного законодавства України та підлягають визнанню недійсними, оскільки передбачають подвійну відповідальність за одне і те саме порушення. У пункті 5.1 кредитного договору визначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у пункті 8.4 Кредитного договору за кожен день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Пункт 8.4 кредитного договору визначає, що при порушенні позичальником зобов'язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожен день прострочки, але не менше 1 гривні. В пункті 5.3 кредитного договору чітко зазначено, що при порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених Кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. + 5 % від суми позову. У розмір заборгованості за кредитним договором входить заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи. За змістом статей 524 та 533 ЦК грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошовій одиниці України (або грошовому еквіваленті в іноземній валюті). Така правова позиція підтверджується й практикою Верховного Суду України (постанова від 06 червня 2012 року у справі № 6-49цс12). Відповідно до цієї постанови грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, у тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Згідно з пунктом 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 «Про деякі питання практики: застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Таким чином, зобов'язання з погашення кредиту також є грошовим зобов'язанням. Отже, позивач вважає, що «несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом», передбачене пунктом 5.1 кредитного договору, належить до «порушень позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань», передбачених пунктом 5.3 Кредитного договору. Виходячи з умов спірного договору, штраф не може нараховуватися, якщо при цьому не були порушені строки виконання грошових зобов'язань. Неналежне виконання грошового зобов'язання в частині його розміру може бути підставою для нарахування пені або штрафу лише якщо при цьому порушені передбачені у договорі строки їх виконання. Таким чином, умовами 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору передбачено відповідальність як за порушення строків погашення заборгованості за кредитом, так і одночасно за порушення строків погашення платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням; цими умовами передбачено відповідальність споживача за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом як у вигляді пені (пункти 5.1, 8.4 кредитного договору), так і у вигляді штрафу (пункт 5.3 Кредитного договору). Оскільки за умовами п. 8.4 договору пеня нараховується за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за кожен день прострочки, то нарахування після 30 днів прострочення ще й штрафу згідно з пунктом 5.3 договору - означає подвійне стягнення. Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до постанови судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15: цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Як зазначив Верховний Суд України у своєму рішенні, враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України. Згідно зі статтею 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, правочин не може суперечити статті 61 Конституції України, а недодержання цієї вимоги в момент вчинення правочину є підставою його недійсності. На підставі вищевикладеного, позивач вважає, що умови пунктів 5.1, 8.4, 5.3 кредитного договору мають бути визнані недійсними як такі, що не відповідають статті 61 Конституції України та вимогам частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України. Відповідно до пункту 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно зі статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі № 1-26/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг), в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (254к/96-ВР) треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. З огляду на наведені обставини позивач просить позов задовольнити. У своєму запереченні представник відповідача, посилаючись на ч.3 ст. 549, ст. 1048 ЦК України щодо застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання, вважає, що відповідачем правомірно застосовано до позивача, в зв'язку з чим просить у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні досліджені копії: договору іпотеки квартири №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.6-8); кредитного договору №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» з додатками (а.с.9-19); паспорта позивача (а.с.20,21); анкети-заяви на отримання [PERSON] кредиту в сумі 15618,64 дол. США (а.с.40); відповідь ПАТ КБ «Приватбанк» від 13 вересня 2016 року №20.1.0.0.0/7-20160908/1749 на звернення [PERSON] про можливість зміни валюти кредиту та умов реструктуризації заборгованості (а.с.42); розрахунку заборгованості за договором №HAEWGA000000001 від 18 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.43-51). Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав. Відповідно до ст.526 ЦК, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за їх відсутності - відповідно до звичаїв ділового обороту, інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобов'язання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки, відповідно до ч.1 ст.550 Кодексу, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно із ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Крім того, відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Відповідно до ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Як вбачається із матеріалів справи, на момент підписання договору, його істотні умови позивачем були погоджені та прийняті, протягом дії договору їх змінено не було, доказів відсутності волевиявлення позивача на його укладення не надано, в зв'язку з чим, суд не вбачає підстав для визнання пунктів 5.1 та 8.4 договору недійсними. Водночас, враховуючи те, що пунктами 5.1, 5.2 договору визначено відповідальність за порушення його умов у вигляді неустойки (пені), суд вважає пункт 5.3 договору таким, що підлягає визнанню недійсним, з тих підстав, що договором фактично передбачена подвійна відповідальність одного виду за одне й те саме порушення. Так, за прострочення виконання зобов'язання кредитним договором передбачено як стягнення пені, так і два штрафи, що є порушенням ст.61 Конституції України, згідно з якою, ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те ж порушення. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 640 грн. Таким чином, враховуючи те, що судом задоволено третю частину позовної вимоги немайнового характеру, а у задоволені двох третіх частин такої позовної вимоги відмовлено, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 213,33 грн. з такого розрахунку: 640 грн. (сума судового збору, що підлягала сплаті) : 3 = 213,33 грн.

Outcome: partial