Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-15 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що: -вона працювала на посаді рентгенлаборанта рентгенкабінету в Хустській районній поліклініці; -23 лютого 2015 року вона під надмірним тиском головного лікаря з приводу обвинувачення її в неналежному виконанні своїх функціональних обовязків написала заяву про звільнення її з займаної посади за власним бажанням; -але потім, обдумавши своє рішення, враховуючи свій майновий та соціальний стан, 27 лютого 2015 року, вона написала заяву про відкликання заяви про звільнення з посади та роботи; -з 24 лютого 2015 року вона вийшла на роботу, але її не було допущено до виконання своїх обовязків та було повідомлено в усній формі, що є наказ на її звільнення; -31 березня 2015 року на її адресу поштовим звязком надійшов наказ №21-К від 23.02.2015 року про її звільнення з займаної посади згідно ст.38 КЗпП України; -вона вважає цей наказ незаконним на підставі ч.1 та ч.2 ст.38 КЗпП України, звернулася до суду з позовом та просила: визнати наказ головного лікаря Хустської районної поліклініки №21-К від 23.02.2015 року про її звільнення незаконним; поновити її на роботі на посаді рентгенлаборанта рентгенкабінету в Хустській районній поліклініці; стягнути з Хустської районної поліклініки на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 24лютого 2015 року до дня поновлення на роботі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлений позов підтримав та просив його задовольнити з мотивів, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що -ніякого тиску при написанні заяви про звільнення за власним бажанням на [PERSON] з боку відповідача ніхто не чинив; -24 лютого 2015 року вона на роботу не виходила та не продовжувала виконувати свої службові обовязки; -[PERSON] просила у своєї заяві від 23.02.2015 року звільнити її саме з 23.02.2015 року, тому з цієї дати вона і була звільнена за наказом; -звільнення позивача за власним бажанням повністю відповідає нормам КЗпП України, а тому в задоволенні позову просив відмовити. Суд, вислухавши думки представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що 23 лютого 2015 року позивач [PERSON], яка працювала в Хустській районній поліклініці на посаді рентгенлаборанта рентгенкабінету, звернулася до головного лікаря Хустської районної поліклініки [PERSON] з заявою, в якій просила звільнити її за власним бажанням з 23 лютого 2015 року. Дана заява підписана особисто [PERSON] 23.02.2015 року. Відповідно до поданої заяви Наказом №21-К від 23 лютого 2015 року [PERSON] була звільнена з займаної посади рентгенлаборанта рентгенкабінету днем 23 лютого 20915 року за власним бажанням відповідно статті 38 КЗпП України. 27 лютого 2015 року [PERSON] звернулася до головного лікаря Хустської районної поліклініки [PERSON] з заявою, в якій просила подану нею заяву про звільнення від 23.02.2015 року з посади рентгенлаборанта вважати недійсною, вона її відкликає, оскільки виховує малолітню доньку віком 6 років без чоловіка. Ці встановлені обставини підтверджуються оглянутими в судовому засіданні належними доказами: заявою [PERSON] від 23.02.2015 року /а.с.26/, Наказом №21-К від 23 лютого 2015 року /а.с.6/, заявою [PERSON] від 27.02.2015 року /а.с.7/, не спростовуються також і представниками сторін у судовому засіданні. Відповідно до ст.38 КЗпП України: працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладанні трудового договору. Таким чином, згадана норма закону зобовязувала відповідача звільнити працівника, тобто [PERSON], в строк, про який вона просила, тобто саме з 23 лютого 2015 року. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 та ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. У своїй позовній заяві [PERSON] вказала, що: -23.02.2015 року вона написала заяву про звільнення з займаної посади під надмірним тиском головного лікаря з приводу обвинувачення її в неналежному виконанні своїх функціональних обовязків; -з 24 лютого 2015 року вона вийшла на роботу, але її не було допущено до виконання своїх обовязків, але жодних доказів цих обставин позивач суду не надала. Заява [PERSON] на імя Голови профкому лікарні від 04.03.2015 року /а.с.8/, відповідь Голови Хустської РО профспілки працівників ОЗ України від 14.04.2015 року /а.с.9/, конверт /а.с.10/, довідка про вручення рекомендованого листа від 28.04.2015 року /а.с.11/ та довідка лікаря від 27 лютого 2015 року про амбулаторне лікування [PERSON] /а.с.12/, які позивач додала до свого позову, на думку суду не є доказами вищевказаних обставин, на які посилається позивач [PERSON].

Outcome: dismissed