Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-27 00:00:00

позивач подала до суду позов, в якому просить розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 10.12.2011р. Галицьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №304, змінити прізвище [PERSON] на її дівоче прізвище [PERSON] . В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що впродовж останніх кількох років стосунки з відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. Зазначає, що з відповідачем проживають окремо, сімейне життя не ведуть, шлюбних стосунків не підтримують, фактично сім`я припинила своє існування. Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] . Просить позов задоволити, зазначає, що примирення та збереження шлюбу з відповідачем є неможливим. Крім цього, позивач просила визначити місце проживання неповнолітньої доньки з нею, та призначити аліменти на утримання дитини. 05 липня 2021 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) та призначено судове засідання. До початку судового розгляду позивачем [PERSON] було подано до суду заяву про залишення позову в частині визначення місця проживання неповнолітньої доньки без розгляду, оскільки між сторонами немає спору з цього питання. Також у своїй заяві позивач просила позовні вимоги про розірвання шлюбу задоволити, стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в сумі 2500 гривень щомісячно. Відповідач до судового розгляду подав до суду заяву, у якій підтвердив, що між ними немає спору щодо місця проживання дитини, а також погодився із позовними вимогами про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 2500 гривень. Ухвалою Залізничного районного суду від 28.07.2021 року позовні вимоги [PERSON] в частині визначення місця проживання дитини - [PERSON] з позивачем залишено без розгляду. Позивач та відповідач у судове засідання не з`явилися, у своїх заявах просили справу розглядати без їх участі. Суд, вважає за можливе розглядати справу на підставі наявних матеріалів за відсутності позивача та відповідача, кожен з яких подав до суду заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК. Згідно з ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Суд встановив, що 10 грудня 2011 року сторони зареєстрували шлюбу у Галицькому відділі державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис за №304, що підтверджено оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.4). Із поданої суду копії свідоцтва про народження дитини вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності із ст. 110 ч. 1 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані нормами глави 11 (припинення шлюбу), зокрема статті 112 Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому, згідно з частини 1 статті 112 цього Кодексу, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Разом із тим, суд установив, що сторони міцної сім`ї не створили, не підтримують шлюбних відносин, у зв`язку із чим такі фактично припинились. Також, суд враховує фактичні взаємини подружжя. Аналізуючи відповідні положення норм права та враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про розірвання шлюбу є підставними, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі; при обставинах, зазначених позивачкою у позові, в останньої відсутні які-небудь почуття до відповідача та збереження такого шлюбу суперечить її інтересам. Позивач та відповідач заперечили наявність між ними спорів щодо місця проживання дитини. З приводу поділу спільного майна подружжя сторони заяв чи клопотань не подавали. За таких обставин, суд приходить до висновку, що розлад в сім`ї носить стійкий характер, сторони припинили подружні стосунки, втратили одне до одного почуття любові, сім`я фактично не існує, подальше спільне проживання та примирення між сторонами неможливе. А відтак, позовні вимоги про розірвання шлюбу слід задовольнити та розірвати шлюб. Суд відмовляє у вимозі позивача про зміну прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] », оскільки виходячи із свідоцтва про шлюб, дошлюбне прізвище позивача було « [PERSON] ». Щодо позовної вимоги про стягнення аліментів суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13 ЦПК України). Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77 ЦПК України). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89 ЦПК України). Судом встановлено, що малолітня [PERSON] [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] . Відповідач, зі слів позивача, проживає окремо. [PERSON] не заперечив цих обставин. Відповідно до довідки ЛКП «Сяйво» №1576 від 01.07.2020 року в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають позивач, неповнолітня донька [PERSON] (а.с.8). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує, що їх розмір не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Частинами 7, 8 ст.7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.1 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно ч. 3 цієї ж статті за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частинами 1, 2 статті 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Як вбачається з п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи ту обставину, що дитина сторін проживає разом з позивачкою [PERSON] , а доказів іншого суду не надано, остання несе витрати по утриманню дитини та її навчанню, забезпечує лікуванням в разі потреби, займається вихованням, що потребує не тільки матеріальних витрат, а й значних моральних зусиль, беззаперечне право неповнолітніх дітей на утримання їх обома батьками, суд вважає, що є підстави для стягнення аліментів з відповідача. Щодо розміру аліментів та можливості їх сплати відповідачем суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку. У відповідності до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» установлено у 2021 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня - 2189 гривень, з 1 липня - 2294 гривні, з 1 грудня - 2393 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Беручи до уваги усі наведені обставини, виходячи з найкращих інтересів дитини,

Outcome: dismissed