Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач просить визнати об`єктом спільної власності автомобіль ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, зеленого кольору ДНЗ [NUMBER] та стягнути з відповідача в користь позивача 32 570,00 гривень в рахунок вартості компенсації 1/2 частки транспортного засобу, стягнути з відповідача понесені витрати на професійну правову допомогу та витрати на сплату судового збору в розмірі 908,00 гривень. Свої позовні вимоги аргументує тим, що між нею та [PERSON] , 10.11.1990 року укладено шлюб. Причиною розірвання шлюбу стало те, що протягом подружнього життя сторони не змогли утворити міцної сім`ї, відповідач не поважав позивача як дружину, не приділяв достатньої уваги, а також в них були різні погляди на життя по поняття сім`ї. Внаслідок цього, 12 грудня 2019 року Перемишлянським районним судом Львівської області було ухвалено рішення про розірвання шлюбу. Під час шлюбу, сторонами було придбано автомобіль ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, зеленого кольору. Зокрема, цей автомобіль було придбано 21.07.2017 року, і зареєстровано на відповідача - [PERSON] . Державний номерний знак автомобіля - [NUMBER] . Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами та розірвання шлюбу, зазначений автомобіль залишився в одноособовому користуванні відповідача. Враховуючи те, що автомобіль є неподільною річчю, а також те, що спільне користування автомобілем неможливе і права порушені у зв`язку із обмеженням її права власності, то необхідним вбачається отримання від відповідача грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля. Представником відповідача надано відзив на позовну заяву, згідно якого заперечує проти заявленого позову, просить у його задоволенні відмовити, оскільки вважає, що позивачем сформовано позовну вимогу таким чином, що у разі її задоволення, позивач зможе зареєструвати на себе ? автомобіля одночасно стягнувши з відповідача її вартість, також позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин придбання спірного автомобіля під час шлюбу, крім цього відповідач не користується спірним автомобілем, а ним користується позивач. Представником позивача надано відповідь на відзив, згідно якого, позивач вважає відзив абсурдним та таким, за допомогою якого відповідач намагається уникнути відповідальності щодо поділу спільного майна, надано диск відеоматеріалами, згідно якого вбачається, що відповідач говорить що він добре зробив , що продав машину. Позивач в судове засідання з`явилася, позов просила задоволити, надавши пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник відповідача по справі в судове засідання з`явився, проти задоволенню позовної заяви заперечив, пояснив, що автомобіль ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, вибув із користування [PERSON] , останній думав що ним користується [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши обставини та документальні докази по справі, суд вважає, що у цивільний позов підлягає до задоволення, мотивуючи це наступним. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.). Судом встановлено, що 10 листопада 1990 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, актовий запис №35. За час перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі вони 21 липня 2017 року придбали автомобіль ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Тобто автомобіль ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, державний номерний знак автомобіля - [NUMBER] , був придбаний за час перебування сторін у шлюбі і є відповідно спільним майном подружжя. Рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 12 грудня 2019 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно відповідді від 19.02.2021 року з ТСЦ МВС №4641, встановлено, що згідно даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів з 21.07.2017 року по теперішній час за гр. [PERSON] зареєстрований транспортний засіб марки ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску. Згідно наданого диску, на якому [PERSON] зняла відео, де відповідач по справі - [PERSON] під час розмови з [PERSON] говорить, що добре зробив, що продав автомобіль. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Зійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. N 11). Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинне відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності, автономії волі, розумності й добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні всіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Від так, поведінку відповідача, який заперечує проти заявленого позову з мотивів відсутності в його користуванні автомобіля, не вжиття будь яких дій з моменту отримання позовної заяви і до постановлення судом рішення, по відшуканню такого майна (як то звернення в правоохоронні органи, чи інше), суд розцінює як недобросовісну. Враховуючи вище викладене, судом не приймаються до уваги твердження представника відповідача, щодо неналежної оцінки автомобіля, оскільки в результаті саме недобросовісної поведінки відповідача, позивач позбавлений можливості провести оцінку автомобіля з його візуальним оглядом, а відповідачем не представлено своєї оцінки транспортного засобу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Висновком щодо ймовірної ринкової вартості від 17 квітня 2021 року, встановлено, що вартість автомобіля ЗАЗ-Daewoo sens 2003 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] - становить 65 140,00 грн. Компенсація вартості 1/2 частки спірного автомобіля, що підлягає сплаті позивачу відповідачем становить (65 140,00 грн.:2= 32 570,00 грн.). Враховуючи наведене, суд вважає, що позов слід задоволити в повному обсязі. Позивачем було подано заяву про стягнення з відповідача 7000,00 грн. суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи у суді. Відповідно до п. 1 ч.3 ст.133 ЦПК України до судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою правовою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Згідно договору про надання правової допомоги, додаткової угоди №1 та квитанцій від 09.02.2021 року та 14.06.2021 року, встанвоелно, що вартість послуг надання правової допомоги адвокатом Бородійчук Д.О. [PERSON] становить 7000,00 гривень, які остання сплатила. Велика Палата Верховного Суду у пункті 39 додаткової постанови від 19 лютого 2020 у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що витрати на правову допомогу у розмірі 7000,00 гривень підтверджені позивачем належним чином, а відтак підлягають стягненню на його користь з позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви в сумі 908,00 грн. .

Outcome: approved