Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тобто житловим будинком [ADDRESS] , який є її особистою власністю, обґрунтовуючи позов наступним. Їй, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10.05.2007 року, видане за рішенням Кагарлицької міської ради № 194 від 15.12.2006 року та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, видане Кагарлицьким БТІ № 14496630 від 10.05.2007 року, на праві приватної власності, належить житловий будинок [ADDRESS] . Крім того, зазначений житловий будинок є її особистою власністю, що підтверджується рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2017 року, яке вона виконала, що також підтверджує квитанцією про сплату нею компенсації [PERSON] . Згідно відомостей з домової книги та актів депутатів Кагарлицької міської ради в її будинку зареєстрований з 31.07.2007 року колишній чоловік [PERSON] , [INFO] . 24.07.2015 року рішенням Кагарлицького районного суду Київської області її шлюб з [PERSON] було розірвано, однак відповідач, який фактично не проживає в її житловому будинку з дати розірвання шлюбу, тобто понад п`ять років без поважних причин, добровільно з реєстрації не знімається. Це підтверджується актами про обстеження житлових умов на предмет проживання осіб в житловому приміщенні від 18.08.2020 р., 20.11.2020 р., 12.01.2021р., що складені депутатами Кагарлицької міської ради /відповідно Ткач С.В. та Коваль Л.Є . Крім того, відповідач не проживає в даному будинку, в сплаті комунальних платежів по утриманню житла участі не бере, його особистих речей в будинку немає. Перешкод у користуванні житловим будинком відповідачу вона не чинила. Відповідач залишив своє місце реєстрації добровільно в липні 2015 року у зв`язку з розірванням шлюбних стосунків, що підтверджується відповідним рішенням суду. Факт відсутності за місцем реєстрації відповідача понад один рік можуть підтвердити свідки. Відповідно до статті 41 Конституції України, колеси мас право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності с право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належить права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується. розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Однак, відповідно до судової практики даним положенням має керуватись власник майна, якщо особа, яка не є членом сім`ї власника, не погоджується на добровільне зняття з реєстрації місця проживання. В такому випадку, власник житла має можливість в будь-який час може звернутись до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Така позиція, була висловлена і в постанові ВСУ від 16.11.2016 року у справі №6-709цс16. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається йото власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування ним житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В її випадку виникла необхідність зняття з реєстрації її колишнього чоловіка, який вже не є членом її сім`ї. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК України лише за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу (систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку) або у зв`язку з тривалою відсутністю за місцем реєстрації. Подібний висновок висловлено в правових позиція Верховного суду України, викладених у рішеннях у справі №6-24089св06 (ухвала від 31.01.2007 р.) та у справі №6-20552св07 (постанова від 28.05.2008 р.). Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту її порушених прав. Враховуючи вищенаведене, вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням, тобто житловим будинком [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, а тому вона, [PERSON] , як власник житла вимушена звернулися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач добровільно не хоче знятися з реєстрації, чим створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є повідомлення з відміткою адресат відсутній за вказаною адресою, причини неявки в суд не повідомили, а тому суд вважає, що відповідачі в засідання суду не з`явилися без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Представник третьої особи в особі - Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи слухати у відсутність представника міської ради та не заперечують проти позову. Вислухавши позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 10.05.2007 року, виданого Кагарлицькою міською радою. Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 24.01.2017 р. було визнано правом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] прибудову до житлового будинку (ґанку), криниці, огорожі (в т.ч. воріт, хвіртки), входу в погреб (шиї погреба), фронтонів сараю домоволодіння по [ADDRESS] вартістю 71764 грн. (сімдесят одна тисяча сімсот шістдесят чотири гривні), частка яких у домоволодінні по [ADDRESS] становить 11/100, припинено право спільної сумісної власності [PERSON] на прибудову до житлового будинку (ґанку), криниці, огорожі (в т.ч. воріт, хвіртки), входу в погреб (шиї погреба), фронтонів сараю домоволодіння по [ADDRESS] вартістю 35882 грн. та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості 1X2 частини прибудови до житлового будинку (ґанку), криниці, огорожі (в т.ч. воріт, хвіртки), входу в погреб (шиї погреба), фронтонів сараю домоволодіння по [ADDRESS] , яка становить 35882 грн. Відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 31.07.2007 р. Реєстрація відповідач [PERSON] в будинку позивача підтверджується випискою з будинкової книжки. Депутатами Кагарлицької міської ради Київської області Ткачем С.В. та Коваль Л.Є. було проведено обстеження та встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований та фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що вони є сусідами позивача та відповідача з часу розгляду справи про поділ майна, а саме: протягом чотирьох років не проживає у будинку позивача та відсутні будь - які їхні речі. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість задоволення позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, шляхом визнання [PERSON] ( [INFO] , [NUMBER] ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тобто житловим будинком [ADDRESS] , який є особистою власністю [PERSON] . На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: approved