Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS], оскільки понад один рік - з 2007 року - він не проживає за місцем реєстрації, витрати на утримання будинку не несе, комунальних послуг не сплачує. Представник позивача підтримав позов, відповідач у судове засідання не з'явився, судом ухвалено проводити розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 15.11.2013 року за позивачем зареєстровано право власності на 3/5 частки будинку [ADDRESS] Згідно із відомостями адресно-довідкового підрозділу УДМС України в Миколаївській області [PERSON] 23.10 1999 року зареєстрований за місцем проживання по [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На обґрунтування позовних вимог представником позивача надано відповідь начальника відділу поліції на заяву позивача про засвідчення факту відсутності та акт про непроживання. Лист начальника Інгульського відділу поліції ГУНП в Миколаївській області від 18.10.2016 року є недопустимим доказом, оскільки встановлення фактів, які мають юридичне значення, здійснюється судом і не належить до компетенції поліції. Акт житлово-експлуатаційної контори №16 ЖКП ММР «Південь» від 23.09.2016 року, в якому сусіди позивача засвідчують, що відповідач не проживає в будинку з 2007 року, є недопустимим доказом, оскільки у цивільному законодавстві відсутні норми, яка б визначали можливість житлово-експлуатаційних організацій складати та посвідчувати подібні акти. Відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання(повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з 2007 року не можуть бути доказами такого факту, оскільки вони є сусідами і не проживають разом із позивачем у належному йому будинку, не ведуть з ним спільного господарства і не можуть знати, чи належать будь-які речі, що знаходяться в будинку, відповідачу та чи з'являється відповідач за місцем свого проживання протягом доби, зокрема у нічний час. Враховуючи, що жодних належних і допустимих доказів вибуття відповідача на інше місце проживання, створення там іншої сім'ї і господарства, про що зазначено в позовній заяві, суду не надано, позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed