Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

позивач просить суд розтлумачити заповіт [PERSON] від 24.02.2012 р. посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Шевченко С.А. та зареєстрований в реєстрі за № 7, а саме, що [PERSON] згідно свого заповіту від 24.02.2012 р. заповіла [PERSON] земельну ділянку площею 3,2641 га для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер 3222286000:03:019:0012 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 495118 від 20.07.2005 р. та майновий пай члена КСГП «Переселенське», СТОВ «Переселенське» розміром 5518 гривень, згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія КИ-ХІІ №1156442 від 24.01.2002 р., обґрунтовуючи позов наступним. [INFO] померла [PERSON] . На момент смерті [PERSON] , згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 495118 від 20.07.2005 р., належала земельна ділянка площею 3,2641 га для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер 3222286000:03:019:0012. Також, за життя [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія КИ-ХІІ № 1156442 від 24.01.2002 р. належав майновий пай члена КСГП «Переселенське», СТОВ «Переселенське» розміром 5518 гривень. 24.02.2012 р. [PERSON] було складено заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Переселенської сільської ради Шевченко С.А. та зареєстрований в реєстрі за №7. Відповідно до вказаного заповіту [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 495118, виданий Кагарлицькою райдержадміністрацією 20.07.2005 р. та свідоцтво про право власності на майновий пай серія КИ- ХІІ № 1156442 виданий Переселенською сільською радою 24.01.2002 р. заповіла своєму онуку [PERSON] , [INFO] . Згідно ч. 1 ст. 1223 Цивільного кодексу України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ч. 2 ст. 1223 Цивільного кодексу України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Після смерті [PERSON] із спадкоємців першої черги залишились син [PERSON] (на даний час помер, спадкоємців не залишилось) та дочки [PERSON] , [PERSON] . Інших спадкоємців першої черги після [PERSON] не залишилось. Отже, враховуючи те, що [PERSON] склала заповіт, яким йому заповів земельну ділянку та майновий пай, він успадковує все вказане в заповіті майно. Він у встановлений ст. 1270 Цивільного кодексу України шестимісячний строк подав до Кагарлицької районної державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини [PERSON] . З метою оформлення спадщини він звернувся до державного нотаріуса Кагарлицької районної державної нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Однак, державний нотаріус відмовився оформляти спадщину на підставі заповіту від 24.02.2012 р., оскільки в заповіті вказано лише те, що [PERSON] заповіла правовстановлюючі документи, а не спадкове майно згідно таких правовстановлюючих документів, а саме земельну ділянку та майновий пай. Згідно ч. 1 ст. 1256 Цивільного кодексу України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. Згідно ч. 2 ст. 1256 Цивільного кодексу України у разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 213 Цивільного кодексу України на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Згідно ч. 3 ст. 213 Цивільного кодексу України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Оскільки виник спір щодо змісту заповіту, він змушений звертатись до суду щодо тлумачення змісту заповіту, а саме, що: 24.02.2012 р. згідно свого заповіту від 24.02.2012 р. заповіла йому земельну ділянку площею 3,2641 га для товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області, кадастровий номер 3222286000:03:019:0012 та майновий пай члена КСГП «Переселенське», СТОВ «Переселенське» розміром 5518 гривень. Позивач на підготовче засідання не з`явився, подавши до суду заяви, в якій він просить розгляд справи проводити у його відсутність. Уточнив сторін процесу, вказавши, що має вимоги до [PERSON] . Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] на підготовче засідання не з`явилася, подавши до суду заяви, в якій вона просить розгляд справи проводити у її відсутність. Позовні вимоги позивача визнає в повному обсязі та просить їх задовольнити. У разі неявки всіх учасників справи у підготовче засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України у підготовчому засіданні, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про винесення рішення про задоволення позову з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ЯА № 495118, виданого 20 липня 2005 року Кагарлицькою районною держадміністрацією і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 640 належала земельна ділянка площею 3,2641 гектарів яка розташована на території Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 10). Окрім того, згідно свідоцтва про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) [PERSON] належить майновий пай в розмірі 5518 грн., або 0,0016 %, що належав Колективному сільськогосподарському підприємству «Переселенське». 24 лютого 2012 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила таке заповітне розпорядження: державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА № 495118, виданий Кагарлицькою районною державною адміністрацією 20 липня 2005 року та свідоцтво про право власності на майновий пай члена колективного сільськогосподарського підприємства (майновий сертифікат) серія [NUMBER] , видане Переселенською сільською радою 24 січня 2002 року, заповідаю своєму онуку [PERSON] [INFO] , усе інше майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і все те, що їй буде належати на день її смерті і на що вона матиме право заповідає [PERSON] , [PERSON] [PERSON] (а.с. 9). Вказаний заповіт, посвідчений Шевченко С.А., секретарем Переселенської сільської ради Кагарлицького району Київської області за реєстровим № 7 (а.с. 9) . [PERSON] [INFO] померла та після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі і на зазначену земельну ділянку та майновий пай (а.с. 8). З копії спадкової справи № 123/2018, заведеної 30 серпня 2018 року Державним нотаріусом Кагарлицької районної державної нотаріальної контори Київської області вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулися її внук [PERSON] та дочка [PERSON] , а дочка [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] (а.с. 63, 66, 67). Заповітом, відповідно до положень статті 1233 ЦК України, є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Правила тлумачення змісту правочину визначені частинами 3, 4 ст. 213 ЦК України. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов`язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з`ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Водночас, наведені правила тлумачення правочину суд застосовує при тлумаченні заповіту з урахуванням специфіки спадкових правовідносин. Тлумачення заповіту здійснюється після відкриття спадщини. Крім цього, суд здійснює тлумачення виходячи із одностороннього характеру заповіту, в якому дія лише однієї особи (заповідача) породжує права та обов`язки для інших осіб. А тому, суд не бере до уваги зміст попередніх переговорів, звичаї ділового обороту, подальшу поведінку сторін, текст типового договору. До того ж, встановлений ст.213 ЦК України перелік обставин, які мають значення для тлумачення змісту правочину, не є вичерпним. Згідно зі статтею 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Однак тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Отже, суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Неточне відтворення в заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту в цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. При цьому частина 2 статті 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину при тлумаченні заповіту, не допускається і внесення змін у зміст заповіту, ураховуючи також, що заповіт - це особисте розпорядження фізичної особи щодо належного їй майна, яким вона відповідно до законодавства має право розпоряджатися на момент укладення заповіту. Для визначення справжньої волі особи, яка вчинила правочин до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення (ч.4 ст. 213 ЦК України). Отже, встановлене свідчить та підтверджує вираження волі [PERSON] заповісти земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3,2641 га та майновий пай в розмірі 5518 грн., або 0,0016 %, що належав Колективному сільськогосподарському підприємству «Переселенське» саме [PERSON] Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того,необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм суд дійшов до висновку про задоволення та необхідності розтлумачити заповіт [PERSON] від 24.02.2012 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved