Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач просить визнати недійсними кредитні договори від 27.06.2007 року № MRC0G104000182 та № MRC0G204000182 як такі, що вчинені під впливом обману внаслідок порушення вимог Закону України «Про захист прав споживача» відповідачем, який не попередив його про валютні ризики, не повідомив про умови договору, альтернативні варіанти кредитування, реальну переплату за кредитом, не надав розрахунок відсоткової ставки та графік погашення заборгованості. Зобов'язання за страховим договором виконав за рахунок власних коштів, договір про відкриття поточного рахунку з банком не укладав. Відповідач позов не визнав, стверджував, що оспорювані договори відповідають вимогам чинного законодавства. Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з положеннями ст. ст. 202, 204, 215 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, він є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст. ст. 3, 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Умови договору визначаються і погоджуються на розсуд сторін, крім тих, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2007 року між ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № MRC0G104000182, згідно з п. 7.1 якого банк зобов'язувався надати позичальнику на строк з 27.06.2007 року по 24.06.2027 року включно кредитні кошти у розмірі 34560 доларів США на придбання житлової нерухомості, а також 7782,22 доларів США на сплату страхових платежів у випадку та в порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу згідно з п. 6.2 даного договору. Щомісячний платіж становить 567,10 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди. Згідно з ордером розпорядженням № 1 від 27 червня 2007 року та заявкою на видачу готівки № 1 від 27 червня 2007 року [PERSON] видані кредитні кошти за Кредитном договором № МRС0G1040000182 від 27 червня 2007р. у сумі 34 560,00 доларів США. (а.с.14). Для виконання умов даного кредитного договору між [PERSON] та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ» укладено договір особистого страхування № MRC0LK0046469 від 27.06.2007 року та договір страхування майна № MRC0G10046469 від 27.06.2007 року. Того ж дня між ЗАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № MRC0G204000182, відповідно до якого останній на тих же умовах отримав кредит у розмірі 8640,00 доларів США на придбання житла з кінцевим терміном повернення 24.06.2027 року. Як убачається з матеріалів справи, позивачем заявлені вимоги про недійсність правочину з підстав, передбачених ст. ст. 203, 230 ЦК України та ст. ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, за змістом яких правочин не може суперечити актам цивільного законодавства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Суд наголошує, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З приводу твердження [PERSON] про порушення банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів» суд зазначає, що його положення застосовуються до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною на момент вчинення оспорюваних правочинів, перед укладанням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний був повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється;и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно з анкетами-заявами на придбання житла в кредит від 16 червня 2007 року, які подавались [PERSON] до банку з метою отримання кредитів у доларах США, позичальник ознайомлений і погодився з умовами кредитування та підтвердив надання йому повної інформації щодо умов кредитування, а саме: мети, для якої кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявних форм кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями позичальника; типу відсоткової ставки; суми, на яку кредит може бути виданий; орієнтованої сукупної вартості кредиту та вартості послуги з оформлення договору (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строку, на який кредит може бути одержаний; варіантів повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливості дострокового повернення кредиту та його умов; необхідності здійснення оцінки майна, якщо така оцінка є необхідною; податкового режиму сплати відсотків та про державні субсидії, на які позичальник має право, та відомості про те, від кого позичальник може одержати докладнішу інформацію; переваг та недоліків пропонованої схеми кредитування. Таким чином, позивач підтвердив свою обізнаність щодо орієнтованої сукупної вартості кредиту, альтернативних умов кредитування та їх відмінностей, витрат на страхування. Посилання позивача на те, що йому не була надана повна інформація про сукупну вартість кредиту не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст. 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору. Стосовно посилання [PERSON] на відсутність графіку погашення кредиту суд зауважує, що ці умови були визначені сторонами в договорах, де зазначено, що кредити сплачуються з 24 по 28 число кожного місяця у розмірі 567,10 доларів США (п. 7.1). Графік погашення кредиту складається у тому випадку, коли кожного місяця сплачується різна сума. За таких обставин необхідності складання графіку погашення заборгованості окремим документом судом не вбачається, оскільки положенням кредитних договорів чітко визначені дати і суми щомісячних платежів. Щодо валюти правочину суд зазначає, що статтями 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність) визначено операції банків із розміщення, залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Судом встановлено, що банк діяв відповідно до положень чинного на час укладення договорів законодавства та підзаконних нормативно-правових актів України, отримав дозвіл № 22-2 від 29 липня 2003 року з відповідним додатком на здійснення операцій з валютними цінностями, в тому числі з розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, а тому були відсутні перешкоди для укладання кредитних договорів та видачу кредиту в іноземній валюті. Стосовно валютних ризиків суд виходить з того, що незмінюваність курсу гривні відносно іноземних валют законодавчо не закріплена. Курс гривні по відношенню до долару США не є незмінним та встановлюється Національним банком України окремо на кожну добу. Закон не покладає на кредитну установу обов'язок із попередження клієнта про валютні ризики, оскільки даний факт є загальновідомим. Отже, укладаючи спірні договори в іноземній валюті, сторони приймали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договорів не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на цей час курсу не настане. Таким чином, при укладанні кредитних договорів [PERSON], обираючи валюту кредитування свідомо зупинився на доларі США. Перед підписанням договорів особисто подав анкети-заяви про надання кредитів, а отже укладенню та підписанню договорів передували дії сторін, під час яких вони могли визначитися з доцільністю та правовими наслідками укладення договорів і створення для себе відповідних прав та обов'язків. Тож вимоги чинного на той час законодавства, зокрема норми Закону України «Про захист прав споживачів» щодо забезпечення споживача необхідною інформацією під час вчинення правочинів були дотримані. Будь-які докази щодо неправомірного впливу з боку працівників Банку на волевиявлення позичальника, перешкоджання йому в ознайомленні зі змістом правочинів до їх підписання суду не надані, у зв'язку з чим правові підстави про визнання їх повністю недійсними відсутні. Попри те, що за висновком судової почеркознавчої експертизи частина договору № MRCOG104000182, а саме останній аркуш в графі «В.В.Пашкуров» та «Один з оригіналів даного Договору мною отримано особисто» підписаний не позичальником, а іншою особою, суд вважає його вчиненим, зважаючи на те, що за формою та змістом правочин відповідає вимогам закону, після його укладення та отримання кредитних коштів, а також протягом наступних восьми років умови договорів позичальника повністю влаштовували, про що свідчить відсутність звернень позивача до кредитодавця з приводу зміни умов правочинів або до суду щодо їх оспорювання та довготривале виконання ним свої зобов'язань. Окрім того, на початку судового розгляду позивач та його представник підтвердили факт отримання від позикодавця 43200 доларів США, що дорівнює сумі кредитів, передбачених оспорюваними правочинами, які з огляду на їх правову природу є укладеними з моменту передачі позичальнику кредитних коштів. Наведеним спростовується подальше твердження позивача щодо невиконання відповідачем обов'язків за кредитним договором № МRС0G2040000182. Водночас суд звертає увагу на норму статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Всупереч цим вимогам пунктом 7.1 кредитних договорів передбачено сплату позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати щомісячного платежу, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу. При цьому обидва договори не містять інформації про те, які саме послуги за вказані винагороди надаються позивачу. Також пунктом 2.3. договорів передбачено обов'язок позичальника сплатити банку винагороду згідно з п. 7.1 та 6.2. Пунктом 3.7 передбачено сплату позичальником банку винагороди в розмірі та строки, визначені п. 7.1. У пункті 6.2. договорів зазначено, що при невиконання позичальником умов, передбачених п. 2.2.11 Договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий фінансовий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами і нарахованим банком та останній термін сплати. Згідно з частинами першою, другою, четвертою та п'ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, аналізуючи оспорювані договори з точки зору законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання недійсним положень пунктів 2.3, 3.7, 6.2, 7.1 кредитних договорів №№ MRC0G104000182 та MRC0G204000182, укладених 27 червня 2007 року між публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON], щодо сплати позичальником винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати щомісячного платежу, а також винагороди за проведення додаткового моніторингу з моменту укладення договорів, які суд вважає несправедливими, але такими, що в силу ст. 217 ЦК України не тягнуть недійсність інших (основних) частин правочину. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, у зв'язку із частковим задоволенням позову немайнового характеру, через неможливість застосування вимоги пропорційності з відповідача слід стягнути половину судового збору, якій підлягав сплаті при подачі позову, а саме 243, 60 грн.

Outcome: partial