Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Позивач по уточненим позовним вимогам просить суд визнати за нею, право власності на земельну ділянку площею 4,13 га., кадастровий номер 5323783400:00:005:0373, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Причиною звернення до суду послугувало те, що земельна ділянка, що належала її померлій, 05.10.2005 р., бабі [PERSON] була визнана судом відумерлою, в результаті чого її було виділено трьом громадянам, які виготовили відповідну документацію і посвідчили своє право власності у встановленому законом порядку. Поскільки на час смерті [PERSON], її онука позивачка була неповнолітньою, [PERSON] не мала змоги звернутися нотаріальної контори для отримання спадщини. Позивач в судове засідання не зявилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Того ж дня подала до суду остаточний варіант уточнених позовних вимог викладених вище. Представник Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району в судове засідання не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи у відсутність відповідача. Уточненні 25.11.2016 р. позовні вимоги [PERSON] визнають. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Уточненні позовні вимоги [PERSON] визнали. Представник Новосанжарської районної державної адміністрації та представник відділу Держгеокадастру у Новосанжарському районі Полтавської області в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомленні належним чином. Заперечень проти уточнених позовних вимог [PERSON] до суду не надали. Вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне заявлений позов задовольнити з наступних підстав. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Ухвалою Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25.11.2016 року первісні позовні вимоги залишено без розгляду, в звязку з подачею [PERSON] відповідної заяви. Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ПЛ № 001475 від 03 вересня 2002 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 4,29 гектарів в межах згідно з планом на території Малоперещепинської сільської ради для товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с. 7). [PERSON] померла 05 жовтня 2005 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КЕ № 023771 від 21.11.2005 р. (а.с.6). 25 квітня 2008 року рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області заяву Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району задоволено та визнано відумерлою спадщину [PERSON] (а.с.10). Ухвалою колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Полтавської області рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 25 квітня 2008 року в частині визнання відумерлою спадщини після померлого 15.03.1998 року [PERSON] та померлої 05.10.2005 року [PERSON] скасовано (а.с. 11-12). 28 травня 2014 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 4,29 га., кадастровий номер відсутній, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району, поскільки не було надано витягу з державного земельного кадастру про вищевказану земельну ділянку. (а.с. 13). Відділом Держземагенства у Новосанжарському районі 12.05.2014 року повідомлено, що розпорядженням голови Новосанжарської районної державної адміністрації № 236 від 20.06.2011 року було надано дозвіл на виготовлення проекту відведення земельної ділянки, на земельну ділянку [PERSON], 3-м громадянам, які виготовили відповідну документацію і посвідчили своє право власності та отримали Державні акти на право власності на землю (а.с.14). Відповідно до інформації Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району від 17 червня 2013 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] було надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки, яка перебувала у власності [PERSON] (а.с. 15). З поданої Малоперещепинською сільською радою Новосанжарського району заяви вбачається, що вказаним органом місцевого самоврядування було запропоновано [PERSON] отримати земельну ділянку, кадастровий номер 5323783400:00:005:0373, площею 4,13 га. цільове призначення для товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району, взамін земельної ділянки, яка уже була передана у власність громадянам. Згідно довідки Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району № 3069 від 25.11.21016 року земельна ділянка площею 4,13 га., кадастровий номер 5323783400:00:005:0373, відповідно до рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 06.03.2008 року була визнана відумерлою та передана у власність Малоперещепинської територіальної громади. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст.\~57,\~60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~передбачено, що суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини\~визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13\~на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved