Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. Вказує про те, що він є власником житлового будинку, а відповідач [PERSON], фактично з 2012 року без поважних причин не проживає та не з'являється в будинку, його фактичне місце проживання позивачу не відоме, ймовірно проживає в Російській Федерації. Своїми діями відповідач порушує права позивача, як власника будинку, який змушений сплачувати надмірні комунальні послуги. Позивач надав письмову заяву про підтримку позову, просив справу розглянути за його відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с. 31). Відповідач про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем проживання (перебування) (а.с. 22), однак на пошту за отриманням судової повістки, копії позовної заяви з доданими до неї документами і в судове засідання не з'явився (а.с. 29, 30), причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву та заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, поважності неявки не убачається. Тому суд ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів і зважаючи на вжиті заходи для забезпечення участі відповідача в розгляді справи. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Належним способом захисту цивільних прав у такому разі є пред'явлення позову про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, які є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання відповідними уповноваженими органами. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК). Позивач згідно Договору купівлі-продажу житлового будинку від 27.02.2004 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 09.03.2004 року, технічного паспорта від 27.11.1993 року, є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 12-18). Як вбачається з довідки про склад сім'ї Андріївської селищної ради Балаклійського району Харківської області від 10.07.2018 року та копії будинкової книги, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 13.09.2012р. (а.с. 5, 6, 10-11). Згідно до акту обстеження від 02.10.2018р. відповідач за зареєстрованою адресою місця проживання не проживав та на даний час не проживає з моменту реєстрації, тобто з 2012 року, що підтверджено свідками: [PERSON] та [PERSON] (а.с. 19). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Суд, захищаючи права власності позивача, усуває перешкоди у користуванні цією власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у зазначеному будинку понад один рік, втратив зв'язок і зацікавленість до вказаного житла, а тому за правилами ч. 2 ст. 405 ЦК України втрачає право на користування цим житлом. На користь доводів позивача свідчить і та обставина, що судові документи відповідачем за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою його місця проживання чи місця перебування отримані не були. Внаслідок задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved