Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-10 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договірним зобовязанням на суму 14\~915,25 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що 13.03.2014р. року між банком та відповідачем укладено договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Зміна кредитного ліміту може відбуватись за рішенням банку, який може прийняти таке рішення в будь-який момент. Поставивши свій підпис у заяві відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним та банком договір. Відповідач, приєднавшись до договору погодився зі всіма його умовами, а банк в свою чергу, видав йому обумовлену суму коштів на засадах поворотності та платності. Однак, остання обовязку щодо повернення коштів не виконує, внаслідок чого станом на 28.05.2017р. загальний розмір заборгованості становить 14\~915,25 грн., з яких 347,39 грн. заборгованість за тілом кредиту, 10\~381,42 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 3000 грн. заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. штраф (фіксована частина), 686,44 грн. штраф (процентна складова). Дану суму просить стягнути в примусовому порядку. В судове засідання представник позивача не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В прохальній частині позову справу просить слухати у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не зявилась повторно, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. З оглянутої в судовому засіданні копії заяви клієнта від 13.03.2014р. (а.с.4) вбачається, що відповідач, ознайомлена та згідна з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку, та виражає свою згоду, що всі ці документи складають між ним та банком договір про надання банківських послуг, за умовами якого банк надає відповідачу кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на платіжну картку. Плата за користування кредитними коштами, згідно розрахунку заборгованості (а.с.3) за період з 14.03.2014р. до 01.09.2014р. встановлена на рівні 30 % річних. За період з 01.09.2014р. по 01.04.2015р. 34,8 відсотків річних. За період з 01.04.2015р. 43,2 відсотків річних. Відповідно до заяви відповідача та Умов та правил надання банківських послуг, позивач видав відповідачу кредитну картку з обумовленим лімітом кредитних коштів, а відтак, слід вважати встановленим, що позивач виконав свої зобовязання за договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не належним чином виконує зобовязання по кредитному договору відповідно до графіку погашення кредиту. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За правилами ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552\~цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Системний аналіз положень ч. 1 ст. 1050, ч. 1 ст. 1054 ЦК України вказує на те, що заборгованість за кредитним договором складається з двох обовязкових та двох додаткових складових. До перших належить тіло кредиту та відсотки за користування кредитними коштами, а до других, які стягуються лише у випадку порушення грошового зобовязання, належить грошова сума, обрахована відповідно до ст. 625 ЦК України та неустойка. Крім того, згідно ч. 1 ст. 1056-1 ЦК України, в редакції, чинній на момент укладення договору, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Тобто, відсотки за своєю юридичною природою є платою за користування кредитними коштами, які нараховуються на залишок заборгованості саме за тілом кредиту, що узгоджується з положеннями ст. 536 ЦК України і що відображено в Тарифах банку (а.с.5), відповідно до яких відсотки нараховуються на залишок заборгованості. Вище уже зазначалось, що за умовами укладеного між сторонами договору, плата за користування кредитними коштами за період з 14.03.2014р. до 01.09.2014р. встановлена на рівні 30 % річних. За період з 01.09.2014р. по 01.04.2015р. 34,8 відсотків річних. За період з 01.04.2015р. 43,2 відсотків річних. Натомість, як вбачається з розрахунку заборгованості, заборгованість за тілом кредиту в розмірі 347,39 грн. виникла з 30.06.2015р. і в подальшому, не збільшувалась. Натомість, починаючи з 30.06.2015р. (а.с.8, колонка № 9), сума нарахованих відсотків за один місяць значно перевищує встановлений договором розмір відсоткової ставки при незмінній сумі заборгованості за тілом кредиту лише збільшується, у звязку з чим розрахунок заборгованості судом не приймається як належний доказ в частині обрахунку відсотків за період з 30.06.2015р. і після цієї дати сума заборгованості за відсотками підлягає перерахунку. До 30.06.2015р. розрахунок в частині обрахунку відсотків судом приймається як належний доказ і за цей період підлягає до стягнення сума коштів в розмірі 574,07 грн. За період з 01.07.2015р. по 28.05.2017р. включно, тобто 698 днів за обрахунками суду розмір нарахованих відсотків становить 286,99 грн. (347,39 * 43,2% : 365 * 698 = 286,99). Відтак, загалом з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором в розмірі 1208,45 грн., з яких 347,39 заборгованість за тілом кредиту, 574,07 грн. відсотки за користування кредитним коштами за період до 30.06.2015р., 286,99 грн. відсотки за користування кредитним коштами за період після 30.06.2015р. Що стосується вимоги про стягнення штрафних санкцій, а саме 3000 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована ставка), 686,44 грн. штрафу (процентна складова), в її задоволенні належить відмовити. Як вбачається з матеріалів справи, спірні правовідносини випливають із договору приєднання, укладеного у відповідності до вимог ст. 634 ЦК України. Згідно вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання ст. 549 ЦК України. Положення про стягнення обрахованих позивачем штрафних санкцій, які за своєю юридичною природою є неустойкою передбачено Умовами та правилами надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.6-29). За правилами ст. 547 ЦК України, правочин щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У подібній, проте не аналогічній цивільній справі № 6-240цс14 Верховний Суд України в своїй постанові від 11.02.2015р. вказав, що Умови та правила надання банківських послуг, які відповідачем не підписувались, не є складовою укладеного між сторонами договору. Згідно ч. 2 ст. 215, ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, оскільки умови укладеного між сторонами договору про стягнення штрафних санкцій, які відповідачем не підписувались в силу вимог ч. 2 ст. 547 ЦК України є нікчемними, підстави для стягнення з відповідача 3000 грн. заборгованості за пенею та комісією, а також 500 грн. штрафу (фіксована ставка), 686,44 грн. штрафу (процентна складова) відсутні і тому, в цій частині позов слід залишити без задоволення. Згідно ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Виключення умови про стягнення неустойки, яка по суті є відповідальністю відповідача за порушення грошового зобовязання у кредитних правовідносинах, де останній вважається слабшою ланкою, свідчить про наявність обґрунтованого припущення, що без такої умови договір був би укладений. Тому, позов належить задовольнити частково. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог слід стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.41). На підставі наведеного та

Outcome: partial