Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариства «Бетонмаш» звернулося до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтував тим, що він має на балансі гуртожиток, який розташований за адресою: [ADDRESS]. В зазначеному гуртожитку в кімнаті 6 зареєстрована [PERSON], яка є донькою наймача [PERSON],яка отримала вказану квартиру у користування для постійного проживання як працівник ПрАТ «Бетонмаш»за безстроковим трудовим договором укладеним 21.09.1990 року та який припинено 14.03.2008 року згідно наказу про звільнення останньої, а саме 14.03.2008 року. З липня 2014 року відповідач фактично в зазначеному приміщенні не проживає без поважних причин , речей в спірному житловому приміщенні не має. Будь яких перешкод [PERSON] у користуванні квартирою не чинилось. Квартирну плату відповідачка не здійснює. З таких підстав вважає, що відповідач втратив право на користування житловим приміщенням, не користується ним тривалий час, а тому може бути визнаний таким, що втратив право користування даним житловим приміщенням. В судове засідання представник позивача Бондаренко Д.В. не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності. Позов підтримав в повному обсязі, просив суд задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі. У судове засідання відповідачка [PERSON] не з'явилася , повідомлялася належним чином про час та дату розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. З заявами про розгляд справи за її відсутності не зверталася. Відповідач повідомлений у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використав наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 224 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що гуртожиток розташований по [ADDRESS] знаходиться на балансі та є власністю Приватного акціонерного товариства «Бетонмаш». Тіж самі данні підтверджуються свідоцтвом про право власності на нерухоме майновід 07.09.2004 року,а також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно . З ордеру № 63 від 22.06.2004 року вбачається, що [PERSON] було надано вказаний ордер на вселення та проживання в гуртожитку яке належало ЗАТ «Бетонмаш» , а саме на право зайняття квартири [ADDRESS]. У вказаному ордері зазначено що до членів сім'ї наймача входили її діти: дочка [PERSON] та син [PERSON] строком на 1 рік. Квартиру № 6 , в гуртожитку займали на підставі ордеру № 92 виданого 03.11.2006 року на підставі рішення № 18 житлово- побутової комісії ЗАТ «Бетонмаш» від 03.11.2006 року. [PERSON],мати відповідача, отримала у користування для постійного проживання як працівник ПрАТ»Бетонмаш» за безстроковим трудовим договором укладеним 21.09.1990 року та який припинено 14.03.2008 року згідно наказу про звільнення № 65 від 14.03.2008 року. Відповідно до картки прописки, [PERSON] та її син [PERSON]. знялись з обліку у зв'язку з переїздом до нового місця постійного проживання у Полтавської області та фактично не проживають у вказаній квартирі з березня 2008 року. Донька наймача [PERSON] фактично проживала у вказаній кімнаті до липня 2014 року як член сім'ї наймача. Згідно акту про не проживання від 28.04.2017 року складеного комісією та затвердженого адміністрацією ПрАТ «Бетонмаш», встановлено, що відповідач фактично не проживає у квартирі % 6 з липня 2014 року, особисті речі відповідача відсутні , за користування квартирою та комунальні платежі не сплачує, внаслідок чого існує заборгованість у сумі 12219 грн. 72 копійки, про що свідчить довідка№04-29 від 28.04.2017 року. У відповідності до п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, зокрема від вирішення вимог про позбавлення права користування жилим приміщенням. Стаття 132 ЖК України, передбачає виселення з гуртожитків, сезонних, тимчасових працівників і осіб, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також осіб, що навчались у навчальних закладах і вибули з них. Інших працівників підприємств, установ, в разі звільнення за власним бажанням У відповідності до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право на житлове приміщення за тимчасово відсутнім наймачем зберігається протягом шести місяців, а відповідач не проживає в будинку позивача майже два роки. Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено факт відсутності відповідача у спірній кімнаті без поважних причин більше встановленого законом строку. Окрім того встановлено, що відповідачка є членом сім'ї наймача, якій видавався ордер на вказану квартиру, а остання звільнилася звільнилась із підприємства за власним бажанням, тобто припинила трудові стосунки з позивачем, яке надавало гуртожиток у зв'язку з її роботою. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. У Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 10, 71, 72, 132 Житлового кодексу Української РСР, ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні,

Outcome: approved