Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» подав до суду позовну заяву в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 117000,00 гривень та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідно до укладеного договору б/н від 01 серпня 2011 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 5500,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити кредитний ліміт. ПАТ КБ «ПриватБанк» свої зобовязання за Договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. В свою чергу відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 31 грудня 2017 року має заборгованість у розмірі 117000,00 гривень, яка складається з: - 3781,48 грн. - заборгованість за кредитом; - 113218,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 20 вересня 2017 року, в судове засідання не зявилася. Подала до суду клопотання в якому просить розглядати справу за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача, [PERSON], який діє на підставі довіреності від 14 травня 2018 року, в судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та у відсутності відповідача, позовні вимоги не визнає, просить суд відмовити у зв'язку із спливом позовної давності. Так, як у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд, враховуючи письмову заяву представника позивача, а також заяву представника відповідача, розглядає справу за відсутності сторін, по матеріалах справи. Крім цього, 15 травня 2018 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву на застосування строку позовної давності, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності, посилаючись на те, що 01 серпня 2011 року у відділенні ПАТ КБ Приватбанк [PERSON] отримав кредитну картку Універсальна з кредитним лімітом 5500,00 грн. Зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідно до норм ст.ст. 257,258 Цивільного кодексу України загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки, штрафу, пені, встановлено строком в один рік. Згідно ч.4 ст. 267 Цивільного Кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою відмови у задоволенні позову. З'ясувавши обставини справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Як убачається із матеріалів справи, 01 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надав [PERSON] кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок в сумі 5500,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем заяви позичальника, додатками до якої є Довідка про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Умови і правила надання банківських послуг (надалі по тексту - кредитний договір, а.с.11-34). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Умовами кредитного договору визначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку та клієнт дає право банку в будь який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», при порушенні позичальником строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості по кредитному ліміту з урахуванням нарахованих і прострочених процентів і комісій. Згідно наданого позивачем розрахунку, станом на 31 грудня 2017 року заборгованість відповідача становить у розмірі 117000,00 гривень та складається з: - 3781,48 грн. - заборгованість за кредитом; 113218,52 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом (а.с.2-4). Відповідно до вимог ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України за порушення зобов'язання наступають правові наслідки, передбачені ст.ст. 624, 625 ЦК України, тобто при порушенні зобов'язань боржник повинен сплатити кредитору борг, неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачені умовами договору. Відповідно до положень ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається. На підтвердження заявлених вимог позивачем надано розрахунок заборгованості у якому наявна графа «сума комісії та пені» у розмірі 5487,81 яка нарахована за період з 01.08.2011 року по 31.12.2017 року. При цьому підстави такого нарахування у позові не наведено, не зазначено також складові вказаної суми заявленої до стягнення, не надано виписки по рахунку, що позбавляє суд можливості перевірити правильність здійсненого позивачем розрахунку боргу у цій частині вимог, що в свою чергу вказує на недоведеність позивачем належними доказами розміру існуючої заборгованості. Тому у частині вимог про стягнення пені та комісії у розмірі 5487,81 слід відмовити, оскільки вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно вимог ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Разом з цим, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом, вищезгаданий кредитний договір між сторонами був укладений 01 серпня 2011 року, згідно його умов, термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки. Відповідно представленого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що вперше відповідачем допущено прострочення сплати платежу по тілу кредиту у квітні 2012 року. Тобто, неналежне виконання відповідачем взятих на себе за договором кредиту зобовязань вперше мало місце у квітні 2012 року. Далі, відповідач в останнє погасив заборгованість за наданим кредитом, як вбачається із представленого розрахунку, у сумі 2700 грн. 09 листопада 2012 року. Позивач звернувся з даним позовом до суду лише 14 лютого 2018 року. Відповідач подав до суду заяву, в якій просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строків позовної давності за вимогами позову. Згідно ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2014р. у справі № 6-61цс14, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. Крім цього, відповідно до ч.ч.1,3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобовязання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Вчинення боржником дій з виконання зобов'язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою. Не можуть вважатися добровільним погашенням боргу, що перериває перебіг позовної давності, будь-які дії кредитора, спрямовані на погашення заборгованості, зокрема списання коштів з рахунків боржника без волевиявлення останнього, або без його схвалення. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 08.11.2017р. у справі № 6-2891цс16, яка у відповідності до ч.1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права, та для всіх судів України. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивачем не доведено що погашення, відображене у розрахунку заборгованості у сумі 2700 грн станом на 09 листопада 2012 року було добровільним погашенням боргу саме відповідачем, що перериває перебіг позовної давності. Підсумовуючи викладене, оцінивши зібрані та досліджені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов Публічного акціонерного товариства [PERSON] банку «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором не підлягає задоволенню у зв'язку зі спливом строків позовної давності. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України суд не розглядає питання розподілу судових витрат, враховуючи, що в межах даного спору судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed