Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові вказав, що відповідно до укладеного 15.06.2005 року кредитного договору №5457082903078587 відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач не виконав своїх зобовязань за кредитним договором, в звязку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 30.06.2015 року становить 37 780 грн. 51 коп. та складається з: 8 253 грн. 50 коп. заборгованості за кредитом та 29 527 грн. 01 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом. Однак, від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 15 423 грн. 99 коп., яка була задоволена заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.12.2011 року, тобто стягнута з відповідача на користь банку. Різниця становить 22 356 грн. 52 коп. , яку позивач і прохає стягнути з відповідача, а також судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], що діє по довіреності № 8531-К-О від 14.11.20014 року (а.с.33) позовні вимоги уточнила, прохає суд стягнути з відповідача заборгованість станом на 30.06.2015 року в розмірі 22 356 грн. 52 коп. за відсотками за користування кредитом, оскільки Лубенським міськрайонним судом Полтавської області вже стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість в розмірі 15 423 грн. 99 коп., яка складалася з заборгованості по тілу кредиту в розмірі 8 253 грн. 50 коп. та 7 170 грн. 49 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом, про що подала письмово уточнення до позовної заяви (а.с.48) Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], що діє на підставі договору доручення на представництво та ведення справи в суді № 19/2015-ф від 21.10.2015 року (а.с.44) проти позову заперечили, посилаючись на те, що кредит надавався шляхом надання кредитних коштів на картку, на якій зазначено строк її дії травень 2011 року, інші картки позивачем не перевидавались і відповідачем не отримувались. Вважають, що позов предявлено з порушенням трирічного строку позовної давності, яку і прохають застосувати, про що надали суду письмову заяву (а.с.47). Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до переконання, що даний позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 15.06.2005 року між КБ «ПриватБанк» та відповідачем було укладено договір, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитного ліміту в розмірі 3 000 гривень 00 коп. зі сплатою відсотків за його користування у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки (а.с.12) Згідно змісту вказаного договору відповідач ознайомився і погодився з тарифами і правилами користування платіжними картками. Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконував внаслідок чого виникла заборгованість. Заочним рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05.12.2011 року, що набрало законної сили 25.01.2012 року було задоволено позов банку до [PERSON] та стягнуто з останнього заборгованість за кредитним договором №5457082903078587 від 15.06.2005 року в розмірі 15 423 грн. 99 коп. та судові витрати. При цьому заборгованість складалася з 8 253 грн. 50 коп. заборгованості за кредитом та 7 170 грн. 49 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом (а.с.5). Позивач звертаючись в суд з даним позовом, прохає стягнути з відповідача заборгованість по процентам за користування вищевказаним кредитом в розмірі 22 356 грн. 52 коп. станом на 30.05.2015 року без врахування заборгованості, що була стягнута згідно вищевказаного рішення суду. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом встановлено, що термін дії картки закінчився в травні 2011 року, інші картки відповідачем [PERSON] не отримувалися (а.с.34). Останній платіж здійснено відповідачем у жовтні 2009 року, що ним особисто підтверджено в судовому засіданні, в той час як позов предявлено тільки 23.09.2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Суд також враховує те, що відповідно до ч.2 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників , а також якщо предметом позову є лише частина вимог, право на яку має позивач. Проте позивач звертався із попереднім позовом до суду у 2011 році, рішення суду було ухвалено 05.12.2011 року та набрало законної сили 25.01.2012 року. В свою чергу після переривання перебіг позовної давності починається заново ( ч.3 ст.264 ЦК України), то навіть із врахуванням даного переривання позивач пропустив встановлений цивільним законом строк на звернення до суду. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в своєму рішенні від 19.03.2014 року (№ 6-14 цс 14). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. На підставі зазначених правових висновків суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed