Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому визнати за ним право власності на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:002:0148 площею 0,1500га, що має цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по вул. Комарова, 30 в смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області та на 1/2 частину земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:002:0149 площею 0,0104га, що має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за таєю ж адресою в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері, [PERSON], яка померла 29 листопада 2005 року, посилаючись на те, що його матері - [PERSON] видані державний акт серії ЯА № 640075 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 6322057600:00:002:0148 площею 0,1500га, яка розташована за указаною вище адресою і має цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення XXIII сесії IV скликання Солоницівської селищної ради від 18 серпня 2005 року, та державний акт серії ЯА № 640074 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6322057600:00:002:0149 площею 0,0104га, яка розташована за тією ж адресою і має цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, на підставі рішення XXIII сесії IV скликання Солоницівської селищної ради від 18 серпня 2005 року. Співвласниками вказаних земельних ділянок є [PERSON] та її онука - [PERSON]. Ще за життя, 15 березня 1996 року, [PERSON] склала заповіт, згідно якого заповіла йому все належне їй майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалося. Після смерті матері відкрилась спадщина у вигляді жилого будинку з надвірними будівлями, земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:002:0148, площею 0,1500 га, та земельної ділянки кадастровий номер 6322057600:00:002:0149, площею 0,0104 га, що розташовані по вул. Комарова,30. Спадщину після смерті матері він прийняв шляхом звернення з заявою про прийняття спадщини. Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2007 року за ним визнано право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: смт Солоницівка вул. Комарова, 30 Дергачівського району Харківської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері. 02 листопада 2016 року він звернувся до Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спдащину, але, оскільки співвласником земельних ділянок є [PERSON], то для визначення складу спадкового майна має бути визначена його частка. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом він не отримав на підставі постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 07.11.2016 року №2096/0231.Таким чином, відмова у видачі йому свідоцтва про право на спадщину за заповітом позбавляє його, як законного спадкоємця, можливості реалізувати своє право на отримання спадкового майна у власність. Відповідач у судове засідання не зявилася, надавши заяву про розгляд справи без її участі, проти позовних вимог не заперечує. У судове засідання позивач не зявився, надавши заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, підтримує позовні вимоги в повному обсязі. Суд, вивчивши надані докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що земельна ділянка, яка розташована смт Солоницівка вул. Комарова, 30 Дергачівського району Харківської області, площею 0,0104га для ведення особистого селянського господарства на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №640074, виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області від 28.11.2005 року згідно рішення XXIII сесії IV скликання Солоницівської селищної ради від 18 серпня 2005 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010569300110, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 6322057600:00:002:0149. Крім того, земельна ділянка, яка розташована смт Солоницівка вул. Комарова, 30 Дергачівського району Харківської області, площею 0,1500га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на праві спільної сумісної власності належить [PERSON] та [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серії ЯА №640073, виданого Солоницівською селищною радою Дергачівського району Харківської області від 28.11.2005 року згідно рішення XXIII сесії IV скликання Солоницівської селищної ради від 18 серпня 2005 року, акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010569300109, що підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер 6322057600:00:002:0148. Згідно ч.1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). [PERSON] померла 29 листопада 2005 року, про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.31). 15 березня 1996 року за реєстром №160 [PERSON] складено заповіт на все майно, на імя [PERSON], який посвідчено секретарем Солоницівської селищної ради Дергачівського району Харківської області з відміткою, що цей заповіт в Солоницівській селищній раді не змінювався і не відмінявся (а.с.25-26). Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст. 1217, ч.2 ст. 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У відповідності до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. З повідомлення Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 06.02.2017 року вих. № 221/01-16 вбачається, що після смерті [PERSON], померлої 29.11.2005 року згідно перевірених алфавітних книг обліку спадкових справ з дня смерті та по теперішній час до Дергачівської державної нотаріальної контори надійшла заява 20.04.2006 року від сина спадкодавця [PERSON], більше заяв про прийняття спадщини чи про відмову від спадщини до нотаріальної контори не надходило. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №46654316 від 06.02.2017 року за вказаними параметрами запиту у Спадковому реєстрі знайдено посвідчений заповіт від імені [PERSON]. Таким чином, [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно копії Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 19 листопада 2007 року за [PERSON] визнано право власності на жилий будинок з надвірними будівлями, що розташований за адресою: смт Солоницівка вул. Комарова, 30 Дергачівського району Харківської області в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері, [PERSON], померлої 29.11.2005 року. Як передбачено ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно розяснень, які містяться в п. 22 Постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою Дергачівської державної нотаріальної контори Харківської області від 07.11.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлої [PERSON] на земельні ділянки, що розташовані за адресою: вул. Комарова, 30 смт Солоницівка Дергачівського району Харківської області у звязку з тим, що не визначена частка спадкового майна, належного [PERSON], у звязку з чим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки. В п.10 Постанови Пленуму ВССУ № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Частиною 1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ч.2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Враховуючи викладене, суд вважає, що частка [PERSON] у спільній сумісній власності становила ? частину, оскільки інше не було встановлено домовленістю, законом чи рішенням суду, тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: approved