Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-19 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи це тим, що 27.02.2007 р. між позивачем та відповідачем був укладений кредитний договір № TEXRRX08100012. Відповідно до умов даного договору відповідач отримав строковий кредит у розмірі 1 041,58 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних. Згідно умов договору, відповідач зобов'язалася повернути позивачу кредит та відсотки, в порядку і в терміни, встановлені договором. Однак, відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання щодо вчасного повернення кредиту та відсотків, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 22 311,41 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача та судові витрати. У судове засідання представник позивача не з'явився, однак подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю з мотивів викладених у позовній заяві та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явилася із невідомої суду причини, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки у судове засідання відповідач суду не повідомила та не подала клопотання про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлена належним чином і повторно не з'явилася у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішувати справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає ст.224 ЦПК України. Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 27.02.2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк», яке змінило своє найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № TEXRRX08100012, надалі - договір. Згідно умов договору позивач надав відповідачу кредит у розмірі 1 041,58 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % річних, а відповідач зобов'язалася повернути кредит і сплатити відсотки та виконати інші зобов'язання за договором у повному обсязі. Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та умовах, встановленні договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 1 041,58 грн., на терміни і на умовах, передбачених у кредитному договорі. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Пунктом 3.2 договору зазначено, що позичальник зобов'язався використати кредит на цілі, зазначені у даному договорі, сплатити відсотки за користування кредитом не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплатити банку винагороду згідно умов даного договору та зробити погашення кредиту в порядку, сумах і строки, передбачені даним договором. Із статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає іншій у власність грошові кошти, а інша - зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Як вбачається з статей 1048, 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних процентів у випадку прострочення повернення чергової частини позики. Як вбачається із пунктів 5.1, 5.3 договору, при порушенні позичальником будь-якого із зобов'язань, передбачених заявою та п. п. 3.2.2, 3.2.3 даних умов, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки платежу. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5 % від суми заборгованості. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, відповідач має загальну заборгованість у розмірі 22 311,41 грн., яка складається з: 5 743,00 грн. - заборгованості за кредитом; 280,72 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 14 749,05 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також, штрафи, відповідно до п.5.3 умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 1 038,64 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до статей 549, 550, 551 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до статей 258, 267 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Із наданого позивачем розрахунку нарахованої пені вбачається, що сума нарахованої пені становить 14 749,05 грн., яка нарахована за прострочення кредиту, процентів, плати за управління кредитом, суд враховує обставини, зокрема, що відповідачем необхідно сплатити позивачу значну частину коштів для погашення тіла кредиту та відсотків, а тому, розмір неустойки не є співрозмірним наслідкам порушення. За вказаних обставин, розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому, цю суму слід визначити у розмірі 7 000,00 грн., з врахуванням тих обставин, що відповідач вже тривалий час не здійснює погашення заборгованості за кредитним договором. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо порядку погашення заборгованості, та вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, в межах заявлених позивачем вимог у розмірі 14 562,36 грн. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: partial