Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідачів про звільнення майна з-під арештів. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір кредиту та в забезпечення виконання зобовязань укладено договір застави транспортного засобу автомобіля «ОПЕЛЬ», д\\н № [NUMBER], що належить [PERSON] Постановами ВДВС Деснянського та Радомишльського районними управліннями юстиції під час здійснення інших виконавчих проваджень по відношенню до заставодавця накладено арешт на все майно. Враховуючи першочерговість права на погашення заборгованості та норми ст. 572 ЦК України, посилаються на те, що банк має перед іншими переважне право на задоволення вимог із заставленого рухомого майна. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представники ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві та Радомишльського районного управління юстиції Житомирської області, відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися належним чином, причин неявки суду не повідомили, суд визнав причини їх неявки неповажними. Від ВДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві надійшло письмове заперечення, на підставі яких зазначають, що позивач не звертався до ВДВС та не надавав письмових підтверджень щодо дій державного виконавця, тому дії державного виконавця є правомірними при винесенні постанов для забезпечення виконання інших виконавчих документів. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності представника відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечував представник позивача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч.3 ст. 10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, 12 липня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір кредиту та в забезпечення виконання зобовязань укладено договір застави транспортного засобу автомобіля «ОПЕЛЬ», д\\н № [NUMBER], що належить [PERSON] Відповідач зобовязання за вказаним договором кредиту не виконав, у звязку з чим позивач звернувся до суду з метою звернення стягнення на предмет застави. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07 лютого 2012 року в рахунок погашення заборгованості звернуто стягнення на предмет застави автомобіль «ОПЕЛЬ». В процесі виконання рішення стало відомо, що на зазначений автомобіль ВДВС Деснянського та Радомишльського районними управліннями юстиції під час здійснення інших виконавчих проваджень по відношенню до заставодавця [PERSON] накладено арешт на все майно та оголошено заборону на його відчуження. Тобто, арештовано і заставне майно, яке знаходиться в заставі та є забезпеченням виконання зобовязань за Договором кредиту, прямо порушує право позивача на захист своїх прав та унеможливлює здійснити задоволення своїх вимог за рахунок предмету застави відповідно до ст.ст. 589-590 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника є способом звернення на нього стягнення. Згідно з ч. 3 ст. 54 Закону вимоги стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Таким чином, на порушення вимог ст. 572 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про заставу» і ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» накладено арешт на предмет застави, оскільки звернення стягнення на це майно не допускається. В даному випадку, реалізувати свої права за договором кредиту та на підставі діючого законодавства позивачу є неможливим у звязку з накладанням арешту на предмет застави. Ч. 7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до ч.4 ст.54 Закону України Про виконавче провадження про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або тоді, коли йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та розяснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до ст. 2 Закону України »Про виконавче провадження» примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України, при цьому у відповідності до ч. 1 ст. 60 цього Закону особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення цього майна з під арешту. Статтею 52 Закону передбачено, що стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача заставодержателя. Стягнення на заставлене майно боржника може бути звернено лише у разі виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржників коштів. Таким чином, враховуючи першочерговість права на погашення заборгованості та норми ст. 572 ЦК України, ч. 3 ст. 588 ЦК України, позивач має переважне право на задоволення вимог із заставленого рухомого майна, яке при цьому не може бути повторно предметом застави за іншими договорами. Оскільки постанови державного виконавця про накладення арешту позбавляють можливості скористатися своїм правом на продаж заставленого майна у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, суд виходячи з того, що жодний документ, постанова або ж рішення суду не можуть порушувати прав інших сторін, приходить до висновку про задоволення вказаних позовних вимог. Приймаючи до уваги викладене, позовні вимоги про звільнення заставленого майна з-під арешту автомобіля автомобіль марки «ОПЕЛЬ», обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки позивач, як заставодержатель має право першої вимоги, що випливає із договору застави, а вимоги щодо заборони вчинення будь-яких дій щодо заставленого майна є необґрунтованими, оскільки державний виконавець вправі вчиняти будь-які дії відповідно до майна боржника, але у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, підстав для заборони органам державної виконавчої служби вчиняти будь які дії, повязані з обмеженням позивача права розпорядження відносно автомобіля «ШКОДА», суд не вбачає у звязку за недоведеністю.

Outcome: partial