Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, який уточнив, обґрунтовуючи вимоги тим, що 03.12.2005 року між позивачем та [PERSON] укладено договір № DNH4KS81570139, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6105,76 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Однак відповідач [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, в звязку з чим станом на 18.09.2015 року утворилась заборгованість у сумі 92565,73 грн., яка складається з: 4249,48 грн. заборгованість за кредитом; 26322,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 61993,75 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 62481,58 грн., з яких: 4249,48 грн. заборгованість за кредитом; 19693,31 грн. проценти за користування кредитом; 35087,29 грн. пеня за несвоєчасне виконання зобовязань за договором; 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2951,50 грн. штраф (процентна складова), яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2013 року та стягнута з [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 33535,65 грн., яка складається з: 6629,19 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 26906,46 грн. пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Враховуючи викладене, позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов та просила його задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позові та пояснила, що в порядку виконання рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2013 року, [PERSON] до виконавчої служби не звертався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, в попередніх судових засіданнях заперечувала проти позову, та просила застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Згідно із ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно із ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Частиною 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України врегульовано строк (термін) виконання зобов'язання, а саме частиною першою встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, за змістом ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За змістом ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якою передбачено, що розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Судом встановлено, що 03.12.2005 року між позивачем та [PERSON] укладено договір № DNH4KS81570139, згідно умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6105,76 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Однак відповідач [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, в звязку з чим станом на 18.09.2015 року утворилась заборгованість у сумі 92565,73 грн., яка складається з: 4249,48 грн. заборгованість за кредитом; 26322,50 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 61993,75 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Від цієї суми заборгованості віднімається сума у розмірі 62481,58 грн., яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25.09.2013 року з [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», різниця становить 30084,15 грн. Відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг штрафи становлять: 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 2951,50 грн. штраф (процентна складова). Отже, заборгованість до стягнення становить 33535,65 грн.. Як вбачається з договору № DNH4KS81570139 від 03.12.2005 року, сторони встановили як строк дії договору до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобовязань до 03.12.2008 року, так і строки виконання зобовязань (внесення щомісячних платежів) з 15 по 21 число кожного місяця, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та зобовязання зі сплати процентів за користування кредитом з вересня 2007 року. Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 25.09.2013 року, яке набуло законної сили 07.10.2013 року, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNH4KS81570139 від 03.12.2005 року, яка виникла станом 30.07.2013 року у розмірі 52481,58 грн. Як вбачається з постанови про закінчення виконавчого провадження ВП №50250911 від 22.11.2016 року, виконавче провадження з примусового виконання заочного рішення від 18.12.2015 року здійснювалось по виконавчому листу №333/7271/15-ц виданого 25.01.2016 року, та закінчено у звязку із скасуванням заочного рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя. У подальшому, починаючи з вересня 2007 року будь-яке погашення або шляхом внесення коштів [PERSON], або шляхом перерахування Банком коштів з інших карт не здійснювалося. Тобто [PERSON] не вчиняла будь-яких дій, які б свідчили про визнання нею свого боргу. Таким чином, момент виникнення заборгованості слід рахувати з вересня 2007 року. Із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 28.09.2015 року. Разом з тим, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). По справі відсутні докази щодо існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст.259 ЦК України. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За висновками Верховного Суду України про застосування ст.257 ЦК України до правовідносин, у яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, викладеними у постанові від 19 березня 2014 року №6-14цс14, за таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція сформульована у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року по справі №6-116цс13. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч.1, 3 ст.264 ЦК України). Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору [PERSON] надає позичальнику строковий кредит на строк 36 місяців по 03.12.2008 року з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період з 15 по 21 число кожного місяця. Згідно (п.4.2) Умов, позичальник при порушенні зобовязань сплачує Банку відсотки за користування Кредитом у розмірі 6,00% на місяць розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Отже, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами за користування ним так і строки виконання зобовязання щомісячним погашенням платежів щомісяця з 15 по 21 число кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами до 21 числа кожного місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України) Таким чином, строк загальної позовної давності слід рахувати з 21.08.2007 року. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до відповідача 28.09.2015 року. Тому на думку суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустило строки звернення до суду за захистом свого порушеного права. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Судом встановлено, що [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом з серпня 2007 року, у звязку із чим у неї утворилась заборгованість за кредитним договором. У свою чергу банк звернувся до суду з позовом до нього 28.09.2015 року, пропустивши строк позовної давності. Відповідач [PERSON] надала суду заяву в якій просила застосувати строк позовної давності, тому на підставі ч.4 ст.267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв'язку із спливом позовної давності.

Outcome: dismissed