Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-06 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Зазначають, що відповідно до укладеного договору № б/н від 19.12.2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаються на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, які викладені на банківському сайті складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Зазначають, що відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 30.06.2015 року має заборгованість 6556,25 дол. США, яка складається з наступного : 1685,62 дол. США - заборгованість за кредитом; 3888,67 дол. США - по процентам за користування кредитом; 981,96 дол. США заборгованість за пенею та комісією. Зазначають, що від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 2774,26 дол. США, яка була стягнута відповідно до судового наказу Садгірського районного суду м. Чернівці від 14.01.2010 року з відповідача [PERSON] на користь позивача, різниця становить 3781,99 дол. США. А також штрафи відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг: 23,80 дол. США - штраф (фіксована частина); 189,10 дол. США - штраф (процентна складова). У звязку із викладеним, просять суд стягнути з відповідача на їхню користь заборгованість за договором кредиту в сумі 3994,89 дол. США та судові витрати в розмірі 1258,99 грн. В судове засіданні представник позивача не з'явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обємі, не заперечує щодо винесення заочного рішення та про стягнення з відповідача витрат за виклик через засоби масової інформації в розмірі 150,00 грн. Відповідач в судове засідання не з'явився без поважних причин, хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, шляхом розміщення оголошення в газеті «Буковина» № 49 (2454) від 04.12.2015 року про що містяться підтверджуючі дані в матеріалах справи, у звязку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно укладеного та в установленому порядку підписаного кредитного договору № б/н від 19.12.2007 року відповідачу [PERSON] було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 19,20 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно розрахунку заборгованості за договором № б/н від 19.12.2007 року вбачається, що внаслідок неналежного виконання відповідачем [PERSON] умов договору, загальна сума заборгованості за кредитним договором станом на 30.06.2015 року становить 3994,89 дол. США. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Судом встановлено, що згідно судового наказу Садгірського районного суду м. Чернівці від 14.01.2010 року із відповідача [PERSON] на користь позивача вже було стягнуто заборгованість по даному кредитному договору в розмірі 2774,26 дол. США. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінивши належні та допустимі докази по справі, на підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed