Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позові вказав, що відповідно до укладеного 16.09.2008 року кредитного договору відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 30 000 гривень на термін до 15.09.2010 року, та зобовязувався його повернути згідно умов договору. З метою забезпечення даного договірного зобовязання, позивач ПАТ КБ «Приватбанк» уклав 16.09.2008 року договір поруки № 250771 із відповідачем [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме видав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 30 000 грн. В свою чергу, відповідач [PERSON] не виконав своїх зобовязань за кредитною угодою, в звязку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 11.10.2015 року становить 90 000 грн. та складається з: 26 153 грн. 72 коп. заборгованості за кредитом, 63 846,28 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. Враховуючи наявність солідарного боржника ,що випливає із договору поруки № 250771 від 16.09.2008 року, позивач просить стягнути солідарно із [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість в розмірі 90 000 грн. яка складається з: 26 153 грн. 72 коп. заборгованості за кредитом, 63 846,28 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив на адресу суду клопотання в якому просив суд дану справу розглянути без його участі, а позов задовольнити . Відповідачі [PERSON] та [PERSON], а також їх представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили та подали до суду заяву про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності . Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд приходить до переконання, що даний позов не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 16.09.2008 року між ПАТ КБ « Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач [PERSON] отримав кредит в розмірі 30 000 гривень на термін до 15.09.2010 року . З метою забезпечення даного договірного зобовязання , позивач ПАТ КБ «Приватбанк» уклав 16.09.2008 року договір поруки № 250771 із відповідачем [PERSON] ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі , а саме видав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 30 000 грн. В свою чергу, відповідач [PERSON] не виконав своїх зобовязань за кредитною угодою, в звязку з чим у нього утворилася заборгованість, яка станом на 11.10.2015 року становить 90 000 грн. та складається з: 26 153 грн. 72 коп. заборгованості за кредитом, 63 846,28 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом. Вказану суму позивач просить стягнути із відповідачів солідарно. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Статтею 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Частиною 1 ст. 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Останній платіж здійснено відповідачем у червні 2010 року в розмірі 618 гривень, що ним підтверджено в судовому засіданні, в той час як позов предявлено тільки 03.02.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України в своєму рішенні від 19.03.2014 року (№ 6-14 цс 14). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Окрім того, судом встановлено , що позивач ПАТ КБ «Приватбанк», 12.04.2010 року звертався із аналогічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.06.2010 року відповідний позов було залишено без розгляду . У постанові № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Верховним Судом України викладена правова позиція, відповідно до якої встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у задоволенні позову з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленої до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Окрім того, при прийняття даного рішення суд відповідно до ст.360-7 ЦПК України врахував правову позицію викладену у Постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року (справа № 6-1206цс15), у якій Верховний Суд України, зазначив, що виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що на користь банку підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом та процентами у разі наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником . Проте, ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 11.06.2010 року попередній позов було залишено без розгляду. Згідно до ч.ч.2-3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного чи кількох боржників. Після переривання перебіг позовної давності почанається заново. Враховуючи відповідні обставини справи суд вважає, що до вимог позивача минули строки позовної давності. За приписами ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На підставі зазначених правових висновків суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed