Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

Позивач просив постановити рішення, яким стягнути з відповідача борг за договором позики в сумі в сумі 4000,00 євро, що в перерахунку на національну валюту становить 97 081,60 грн. та судові витрати по справі, наклавши арешт на майно, що належить йому на праві власності. Свої вимоги мотивував тим, що 09.08.2014 року він позичив відповідачу 4000,00 євро, що станом на 24.04.2015 року еквівалентно 97081,60 грн., про що останній написав йому розписку. Згідно цієї угоди відповідач зобов'язався повернути позичені гроші до 31.12.2014 року. Однак, незважаючи на те, що зазначений у розписці термін вже минув, відповідач позичені кошти не повернув і під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов'язання, а тому він змушений звернутися в суд з даним позовом. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задоволити з наведених у позовній заяві підстав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково, вказавши, що гроші в [PERSON] він не позичав, а брав товар під реалізацію на суму 4 тисячі євро. Розписку від 09.08.2014 року він написав під тиском. Однак, визнає борг в сумі 3550 євро, оскільки 450 євро частинами вже повернув позивачу. Не заперечує щодо повернення решта суми, однак, на даний час в зв»язку з відсутністю коштів не може повністю повернути борг. Обіцяє сплачувати борг частинами по мірі наявності коштів. Дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засiданнi докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 1049 цього ж кодексу встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 09.08.2014 року між сторонами по справі було укладено в письмовій формі договір позики, згідно якого [PERSON] позичив [PERSON] 4000,00 євро, які останній зобов'язався повернути до 31.12.2014 року, що підтверджується власноручно написаною ним розпискою від 09.08.2014 року (а.с. 8). Як встановлено судом, позивач виконав умови договору позики та передав відповідачу вказану суму, а останній своє зобов'язання не виконав і позичені гроші в сумі 4000,00 євро не повернув. Відповідно до службового розпорядження НБУ від 24.04.2015 року офіційний курс гривні щодо євро становить: 100 євро = 2427,0461 грн., а тому 4000,00 євро еквівалентно 97 081,60 грн. За таких обставинах суд приходить до висновку, що позов [PERSON] в цій частині слід задоволити та стягнути з відповідача [PERSON] на його користь борг за договором позики в сумі 4000,00 євро, що в перерахунку на національну валюту становить 97 081,60 грн. При цьому суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що фактично він гроші не позичав, а розписка написана під тиском, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цього пояснення він суду не надав, в правоохоронні органи щодо вказаного факту не звертався і нікому про нього не повідомляв. Аналогічно суд не приймає до уваги пояснення відповідача про те, що він частково сплатив борг позивачу в сумі 450 євро, оскільки ці пояснення також є голослівними і нічим не підтверджені. При цьому відповідач навіть не вказав, коли саме і якими сумами він сплачував борг позивачу. Що стосується вимоги позивача про накладення арешту на майно, що належить на праві власності відповідачу, то дана вимога до задоволення не підлягає, оскільки вона стосується питання забезпечення позову, в чому не має потреби, оскільки позов вже вирішено по суті. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності з вимогами ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 526,1046,1049 ЦК України,

Outcome: approved