Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-13 00:00:00

Позивач ПАТ «КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись не неналежне виконання відповідачем зобов`язань за укладеним сторонами договором кредиту та наявність заборгованості, яку позивач просить стягнути разом з іншими передбаченими договором та законом платежами, а саме просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.02.2012 року в розмірі 92677 грн. 65 коп., що станом на 31.03.2018 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4306 грн. 88 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 79394 грн. 21 коп., заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 4087 грн. 15 коп., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 4389 грн. 41 коп. 18 квітня 2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення до судового розгляду. Представник позивача Андрійченко В.М. в судовому засіданні позов підтримав повністю та вказав, що відповідач отримав кредит 29.02.2012 року в розмірі 5000 грн., внаслідок несплати кредиту, утворилась заборгованість в розмірі 92677 грн. 65 коп., яку просив стягнути з відповідача. Вважає строк позовної давності не пропущений, оскільки строк дії договору пролонговано, а відповідач в свою чергу не звертався про припинення договору. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечив, посилаючись на його необґрунтованість, позивачем не надано належного розрахунку заборгованості в результаті чого неможливо встановити дійсний розмір боргових зобов`язань та правомірність їх нарахувань, суми завищені, довідка надана відповідачу банком щодо наявності заборгованості суперечить розрахунку заборгованості за договором б/н від 29.02.2012 року. Також просив застосувати наслідки спливу позовної давності тривалістю три роки, оскільки 28.04.2015 року був зроблений відповідачем останній платіж в розмірі 0,04 коп., при цьому строк позовної давності не переривався. Вислухавши представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 29.02.2012 року між сторонами був укладений договір № б/н, згідно якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит в розмірі 5000 грн. 00 коп. у формі встановлення кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказаний кредитний договір був укладений в письмовій формі, що відповідає вимогам ч.1 ст.1055 ЦК України. Суд вважає, що матеріали справи не містять переконливих доказів отримання відповідачем коштів в якості кредиту, оскільки позивачем не подано належного і допустимого доказу, який би містив відомості про таку обставину, а відповідач заперечив цей факт. В обґрунтування позову позивач посилається на розрахунок заборгованості, за яким борг за договором складає 92677 грн. 65 коп., що станом на 31.03.2018 року складається із заборгованості за кредитом в розмірі 4306 грн. 88 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом в розмірі 79394 грн. 21 коп., заборгованості за пенею та комісією, а також штрафи відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 4087 грн. 15 коп., штрафу (фіксована частина) в розмірі 500 грн., штрафу (процентна складова) у розмірі 4389 грн. 41 коп. При цьому позивач не надав суду будь-яких підтверджуючих документів щодо обґрунтування такого розрахунку, зокрема первинної бухгалтерської документації. Одночасно відповідач посилається на те, що розрахунок заборгованості за договором №б/н від 29.02.2012 року станом на 31.03.2018 року не завірений належним чином, оскільки не містить підпису посадової особи ПАТ «КБ Приватбанк» та на ньому відсутня печатка банку. Відповідно до п. 2.4 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою НБУ 30 квітня 2010 року № 223, зазначено, що договір укладається в письмовій формі. Умови договору мають бути викладені державною мовою. Емітент зобов`язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Пунктом 2.5 зазначеного Положення визначено, що Емітент зобов`язаний забезпечити наявність у договорі таких умов, зокрема, тип спеціального платіжного засобу, види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання, порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, порядок кредитування клієнта, тарифів банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну, ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу, порядок забезпечення емітентом та клієнтом безпеки під час користування спеціальним платіжним засобом, відповідальність емітента та клієнта тощо. Крім того, згідно ч. З ст. 1056-1 ЦК України, фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в одностороньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в одностороньому порядку є нікчемною. Частиною 4 ст. 1056-1 ЦК України встановлено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і порядку, встановлених крединим договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніше, як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Частиною 6 ст. 1056-1 ЦК України визначено, що у разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки. Також, суд вважає, що розрахунок заборгованості, викладений ПАТ «КБ «ПриватБанк» не може підтверджувати існування боргу так як він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших операцій. Копія Анкети-заяви, яка додана до позовної заяви, не може підтверджувати існування боргу, так як вона є лише пропозицією укласти договір (офертою) в розумінні ЦК України і для укладення договору обов`язковим елементом процедури такого укладення є прийняття цієї пропозиції (акцепт), відсутність якої підтверджується доданими до позовної заяви документами, що свідчить про відсутність договору між сторонами. В зазначеній Анкеті-заяві відсутні будь-які умови які є істотними для кредитного зобов`язання, насамперед, в Анкеті - заяві відсутня умова про надання позивачем тієї чи іншої суми, відсутня умова про обов`язок повернення цих коштів відповідачем. Умови та Правила надання банківських послуг не можуть підтверджувати факт існування боргу, так як в цих документах немає жодного посилання на відповідача, а також вони ним не підписані, що свідчить про те, що вони на нього не розповсюджуються. Викладене співпадає з правовою позицією, висловлену в ряді постанов Верховного Суду України, зокрема в постанові №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, у справі №6-2320цс17 від 22 березня 2017 року, відповідно до якої, посилання на внутрішні документи банка (правила, положення і т.д.), які не були підписані позичальником як додаток до договору і які містять умови надання користування банківським кредитом, не мають юридичного значення та юридичних наслідків. Такі документи не є частиною договору і не можуть бути використані судами про визнання умов кредитного договору, зокрема порядку його повернення, оскільки не можливо ідентифікувати, чи саме з цими умовами та правилами погоджувався позичальник при отриманні банківської карти. Зважаючи на вказану правову позицію та обставини справи, суд не може прийняти посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» на існування Умов та Правил надання банківських послуг та Тарифів банку (які не підписані позичальником), їх не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Інших доказів з цього приводу до суду позивачем надано не було. Таким чином, в ході розгляду справи, ПАТ КБ ПриватБанк» не було доведено обґрунтованості його доводів з приводу умов та порядку здійснення нарахувань (відсотків, пені, штрафу) за вказаним кредитом. Таким чином, обставини, що покладені в основу позову не знайшли підтвердження під час судового розгляду. Відомості у наданих відповідачем письмових доказах позивачем переконливо не спростовані, від повного, всебічного та об`єктивного встановлення судом обставин щодо наявності та розміру заборгованості за кредитом позивач ухилився. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд вважає, що позивачем не доведено обставин, які б породжувала правові наслідки у виді виникнення зобов`язань сплатити визначені позовом кошти, тому достатніх підстав для задоволення позову суд не вбачає. Відповідач звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності, яка узгоджується із окремими наявними у справі доказами, зокрема щонайменше щодо пропуску позивачем позовної давності за вимогами щодо стягнення пені (неустойки), однак належну оцінку відповідним обставинам суд не має можливості надати через неможливість встановлення достовірних відомостей про час виникнення і розмір заборгованості за договором за кожним видом платежу помісячно. Відповідач в судовому засіданні заявив про застосування позовної давності, поважних причин пропуску строку позовної давності не встановлено, сплив позовної давності є самостійною правовою підставою для відмови у позові, однак судом не встановлено правомірність і обґрунтованість позовних вимог по їх суті, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог саме з підстав їх недоведеності, тому наслідки спливу позовної давності не застосовуються. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом не встановлено достатніх правових і фактичних підстав для покладення на відповідача в судовому порядку обов`язку сплати передбачених позовом коштів, позовні вимоги не доведені належними і допустимими доказами, тому позов не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: dismissed