Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до укладеного кредитного договору б/н від 14.04.2007 року відповідач отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов кредитного договору він взяв на себе зобов'язання погашати кредит та сплачувати відсотки. В порушення умов договору відповідач в односторонньому порядку відмовився від виконання договірних зобов'язань, у зв'язку з чим утворилася заборгованість, яка станом на 31.10.2013 року становить 17978,10 грн. та складається з: 3427,03 грн. - заборгованість за кредитом; 13218,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 832,29 грн. (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у сумі 17978,10 грн. та судовий збір. Заочним рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 26 грудня 2013 року у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості - відмовлено. З вказаним заочним рішенням суду не погодилося Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та подало апеляційну скаргу, так як вважає, що воно винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що позивач звернувся до суду у межах строків позовної давності, оскільки у договорі сторони досягли згоди щодо того, що термін дії договору припиняється в момент виконання зобов'язань сторонами, а тому судом безпідставно застосовано позовну давність. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити. В судове засідання відповідач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить отримання ним рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю відповідача. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що згідно кредитного договору б/н від 14 квітня 2007 року відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 7 зв. ст.). Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 31 жовтня 2013 року відповідач має заборгованість у сумі 17978,10 грн., яка складається з: 3427,03 грн. - заборгованість за кредитом; 13218,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 832,29 грн. (процентна складова). Суд, відмовляючи у задоволенні позову, виходив з того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки відповідно до кредитного договору від 14.04.2007 року, строк дії договору з 14.04.2007 року по 14.04.2008 року, а позовна заява ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшла до суду 19 листопада 2013 року, тобто поза межами строку, встановленого ст. 257 ЦК України. Проте з такими висновками суду погодитися не можна, оскільки вони суперечать вимога закону та не ґрунтуються на доказах, наявних у матеріалах справи. Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 2 статті 6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Згідно зі статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Із пункту 6.5 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт зобов'язується погашати заборгованість за кредитом та відсотками за користування ним, перевитратами платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах, передбачених договором (а.с. 9 зв. ст.). Як вбачається з кредитного договору [PERSON] погодився з умовами та правилами надання банківських послуг, про що свідчить його особистий підпис. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Із пункту 9.12 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на той же строк. Таким чином, пролонгація договору полягає у продовженні його строку зі збереженням тих умов, на яких його було укладено (якщо інше не передбачено договором), зокрема щодо самої умови про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що строк дії Кредитного договору було продовжено до 14.04.2008 року, а згодом - до 14.04.2009, 14.04.2010 року та до 14.04.2011 року, 14.04.2012 року, 14.04.2013 року а отже, розрахунок заборгованості за кредитним договором, зроблений відповідачем станом на 31 жовтня 2013 року, відповідає умовам Договору та закону. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом. Виходячи з вищенаведеного, апеляційний суд вважає, що при ухваленні рішення суд першої інстанції уваги на це не звернув та помилково застосував строки позовної давності. Тому апеляційний суд приходить до висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягають задоволенню в сумі 17978,10 грн., яка складається з: 3427,03 грн. - заборгованість за кредитом; 13218,78 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 500 грн. - штраф (фіксована частина); 832,29 грн. (процентна складова). За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо обґрунтованості відмови у задоволенні позову. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 229,40 грн., тому з відповідача на користь позивача має бути стягнуто саме цей судовий збір, та на користь держави судовий збір в сумі 14,20 грн.

Outcome: approved