Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі 20000 грн. та судові витрати, мотивуючи тим, що вказані кошти він передав відповідачеві, шляхом перерахування на платіжну картку сина відповідача [PERSON]. Така передача коштів була проведена та визнана сторонами в ході розгляду справи №286/129/16-ц, що встановлено судовим рішенням по вказаній справі. Крім того, вказаним рішенням Овруцького районного суду було встановлено, що таке перерахування коштів свідчить про укладення правочину між сторонами в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, який на момент розгляду справи не був визнаний недійсним чи розірваним, та виникнення між сторонами зобовязань. Усно між сторонами було погоджено повернення таких коштів через рік після передачі. Однак, письмово між сторонами не було зафіксовано строк їх повернення. Досягнення ж між сторонами таких домовленостей підтверджується не лише поясненнями позивача, а й показаннями свідків: [PERSON] та [PERSON]. 25.01.2017 він предявив вимогу позивачеві про повернення боргу, яка була отримана відповідачем, що підтверджується поштовим повідомленням. Однак, до даного часу борг не повернуто. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Відповідач та її представник в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили, зазначивши, що ніякі кошти вона в борг у позивача не брала. Він сам запропонував надати їй допомогу на розвиток підприємницької діяльності. Перерахував кошти на рахунок її сина двоюрідного брата. Це був договір дарування, а ніяк не позики. Вислухавши пояснення сторін, показання свідка та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В ч.3 ст. 10 ЦПК України законодавець закріпив, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. В ч.1 ст. 1047 ЦК України законодавець закріпив, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Частиною 2 ст.1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач позовні вимоги не визнає. В судовому засіданні пояснила, що ніякі кошти вона в борг у позивача не брала. Він сам запропонував надати їй допомогу на розвиток підприємницької діяльності. Перерахував кошти на рахунок її сина свого двоюрідного брата. Однак, вказані кошти вона потратила на догляд за матірю позивача, яку він просив доглядати, а пізніше і на її похорони. Грошей навіть не хватило, і він їй ще додавав. Вказані пояснення відповідача узгоджуються з її показаннями як свідка при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення безпідставно набутого майна - грошових коштів в сумі 20000 грн. №286/129/16-ц, які підтверджені і показаннями свідків, що вбачається з копії рішення Овруцького районного суду по вказаній справі від 31.03.2016 (а.с.13-17). Даним рішенням по вказаній справі було відмовлено позивачеві в задоволенні позову. Крім того, при розгляді даної справи сторонами, тобто позивачем та [PERSON], в судовому засіданні було визнано обставину того, що ними не укладались будь-які письмові договори, в тому числі договір позики. При цьому відповідач та його представник заперечували факт існування між сторонами навіть усної домовленості про укладення договору позики, про наявність якої стверджував позивач у позовній заяві. Представники позивача в судовому засіданні наполягали, що сторони мали намір укласти договір позики і відповідач пообіцяв надати позивачу боргову розписку, але цього не зробив. З цим твердженням відповідач та його представник категорично не погодились, стверджуючи, що такого не було. Згідно з ч.2 ст. 61 ЦПК України обставини, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ , у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Копії платіжних доручень (а.с.9-12) підтверджують факт перерахування протягом березня-квітня 2014 року позивачем на рахунок [PERSON] кількома електронними платежами суму в загальному розмірі 20000 грн., а саме: 08.03.2014 - 2000 грн., 10.03.2014 - 10000 грн., 18.03.2014 - 5000 грн., 09.04.2014 - 3000 грн.. Однак, ніяким чином не підтверджують укладення між сторонами саме договору позики. Посилання позивача на рішення Овруцького районного суду по справі №№286/129/16-ц від 31.03.2016 та на ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 31.05.2016, яким було залишено без змін рішення Овруцького районного суду по справі №№286/129/16-ц від 31.03.2016, в частині того, що перерахування коштів свідчить про укладення правочину між сторонами в розумінні ч.1 ст. 202 ЦК України, про існування між ними договірних відносин, суд не може покласти в основу рішення по даній справі, так як хоча перерахування коштів і свідчить про існування договірних відносин між сторонами, але ніяким чином не свідчить про укладення саме договору позики. Не може суд покласти в основу рішення і показання свідка [PERSON], яка пояснила, що особисто не була присутня при розмові сторін щодо передачі грошей. Нормами, закріпленими в ст.60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Таким чином, факт укладення між сторонами договору позики в березні квітні 2014 року не підтверджується належними доказами. Аналізуючи пояснення сторін, показання свідка та письмові докази, враховуючи, що предоставлені копії платіжних доручень не підтверджують факту укладення між сторонами саме договору позики, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп..

Outcome: dismissed