Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 16 березня 2010 року №58 між ним та відповідачем, що зареєстрований реєстраційною службою Кегичівського районного управління юстиції Харківської області 28 лютого 2014 року за №4822589 та зобовязати відповідача повернути земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,67 га, кадастровий №6323184800080050124, що розташована на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області, що належить йому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №775228, стягнути з нього судові витрати. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, позивач є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,67 га, кадастровий №6323184800080050124, на території Рояківської сільської ради Кегичівського району Харківської області на підставі державного акту на право власності серії Р2 №775228, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю №350. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 16 березня 2010 року №58, зареєстрованого реєстраційною службою Кегичівського районного управління юстиції Харківської області 28 лютого 2014 року, номер запису про державну реєстрацію права оренди землі 4822589, індексний номер рішення про державну реєстрації прав та їх обтяжень 11271910. Про наявність права оренди на належну позивачеві земельну ділянку він дізнався з листа відповідача від 09 грудня 2015 року, до якого був доданий оригінал примірнику договору згідно опису до цінного листа №6400300272819 від 09 грудня 2015 року. Зазначений договір оренди землі та додатки до нього, як то: акт прийому-передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, позивач не підписував і з його сторони не було волевиявлення на його укладання. Як на думку позивача, та обставина, що договір оренди землі, на підставі якого відповідач користується належною йому земельною ділянкою, ним (позивачем) не підписаний, свідчить про відсутність його наміру укладати цей договір, укладення цього договору не відповідало його волі. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що позивач дійсно не підписував оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з його боку на укладення цього договору не було, про те, що є такий договір дізнався нещодавно, як вже зазначено, з листа відповідача. З висновком судово-почеркознавчої експертизи погодились. Представник відповідача проти позову заперечив, викладені у запереченні доводи підтримав, зазначаючи, що договори оренди землі переукладались в 2005 та у 2010 роках. Жодного разу позивач, в строки зазначені в договорах, не повідомив письмово про відсутність наміру продовжувати дію договору. Відповідно до ст.764 ЦК України, якщо наймач продовжує користуватись майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором. Відповідно, 16 березня 2010 року договір оренди зазначеної земельної ділянки був поновлений. Як на думку відповідача, законом не заборонено підписання договору оренди землі членом сімї орендодавця, якщо останній знаходиться на роботі за кордоном, при наявності правових підстав у представника (довіреності). При відсутності такої довіреності вважається, що правочин вчинено представником з перевищенням повноважень. Відповідно до ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обовязки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, які він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Схвалення дій представника можливо у різних формах: схвалення шляхом заяви про це, схвалення мовчазною згодою, схвалення шляхом здійснення так званих конклюдентних дій, що свідчать про прийняття правочину. Позивач жодного разу не звернувся до відповідача із заявою про заперечення проти укладення договору та вважає його недійсним, в звязку з чим відповідач вважає, що позивач схвалив правочин мовчазною згодою. Крім того, відповідно до договору, розрахунок за оренду землі проводиться натуральною продукцією. Позивач не заперечував проти отримання сільгосппродукції, як орендної плати за землю, що свідчить про схвалення ним правочину. З висновком судово-почеркознавчої експертизи також погодились. У задоволенні позову просить відмовити. У судовому засіданні досліджені: копія листа ПОСП «Рояківка» про направлення [PERSON] копії витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права ЕАХ №2743430 від 28 лютого 2014 року та договору оренди землі від 16 березня 2014 року №58 (а.с.5); копія опису до цінного листа від 09 грудня 2015 року №Ц6400300272819 (а.с.6); копія договору оренди землі від 16 березня 2016 року №58 між [PERSON] та ПОСП «Рояківка» з додатками (а.с.7-11); копія експлікації земельної ділянки площею 4,6735 га [PERSON] по формі 6 зем (а.с.12,13); копія витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права ЕАХ №2743430 від 28 лютого 2014 року(а.с.14); копія державного акту на право приватної власності на землю серії Р2№775228 від 17 грудня 2002 року (а.с.15); копія паспорту та ІПН позивача з підтвердженням його анкетних даних (а.с.16-18); відомості про видачу натуроплати за оренди земельних паїв за 2011-2015 роки (а.с. 45-92); висновок судово-почеркознавчої експертизи від 30 серпня 2016 року №4440/4441 (а.с.116-130) тощо. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, ЗК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон) та відповідними підзаконними актами. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч. 2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов відповідного договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, з урахуванням поставленого відповідачем у своєму клопотанні питання щодо належності підпису у оскаржуваному договорі дружині позивача [PERSON], ухвалою суду від 18 березня 2016 року призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 30 серпня 2016 року №4440/4441, підписи від імені [PERSON] у трьох примірниках договору оренди землі №58 від 16 березня 2010 року, укладеному між ПОСП «Рояківка» та [PERSON], та трьох примірниках акту передачі-прийому земельної ділянки та акту встановлення та погодження меж земельної ділянки до договору оренди землі №58 від 16 березня 2010 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не [PERSON], а [PERSON], тобто дружиною позивача. Відповідачем визнається той факт, що підписи в спірних договорах виконані не позивачем, а тому такий факт не підлягає доказуванню (ч.1 ст.61 ЦПК України). Оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про волевиявлення позивача на укладення спірного договору відповідач суду не надав, а висновок судової почеркознавчої експертизи свідчить про те, що позивач не підписував оскаржуваний договір оренди землі, зазначений договір підлягає визнанню недійсним. Посилання відповідача на те, що спірний договір відповідає внутрішній волі позивача, оскільки був підписані його дружиною не ґрунтуються на законі. Згідно зі ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник має право діяти від імені і за рахунок особи, яку він представляє. Повноваження, надані представнику, на підставі довіреності, повинні виконуватися у відповідності до змісту цієї довіреності та у її межах. Судом встановлено, що дружина позивача, у передбаченому законом порядку, права на здійснення правочину від імені позивача не отримувала, у звязку з чим, твердження відповідача про подальше схвалення правочину позивачем, зокрема шляхом отримання ним орендної плати, є безпідставним. Отже, факт відсутності волевиявлення позивача на укладання цього договору є доведеним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного. У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, використання відповідачем земельної ділянки є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено державним актом на право власності на земельну ділянку, а тому позовні вимоги щодо витребування земельної ділянки з незаконного володіння відповідача також підлягають задоволенню. Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову. Так, відповідачем заявлено про отримання позивачем плати за оспореним договором. Як вбачається з аналізу положень ст.ст.287,288 Податкового кодексу України, ст.21 Закону «Про оренду землі», за відсутністю у користувача земельної ділянки документів, визначених у ст.126 Земельного кодексу України, які засвідчують право на земельну ділянку у встановленому законом порядку, такий користувач здійснює фактичне користування з зобовязанням сплатити за період користування податку на землю. Згідно з п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Спірний договір був укладений без волевиявлення позивача, і суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2015р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (ухвала від 03.03.2015р. - справа № 629/1138/14-ц, рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц). Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору у даній справі підлягають присудженню в сумі 1102,40 грн., по оплаті експертизи 5945,40 грн., всього на суму 7047,80 грн. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає.

Outcome: approved