Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 26.05.2008 року на підставі заяви [PERSON], між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого, позивачем було надано відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних від суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Між тим, відповідач порушив умови договору кредиту, не повертав отриманий кредит своєчасно, не сплачував кошти (відсотки) за користування ним. В зв'язку із порушенням умов договору, станом на 30.06.2015 рік відповідач має заборгованість та повинен сплатити: заборгованість за кредитом - 7348,44 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 16961,16 грн., заборгованість по пені та комісії - 4827,80 грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1456,87 грн., а всього заборгованість складає 30844,27 грн. Зазначену суму боргу позивач просить стягнути з відповідача у повному обсязі, а також судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з'явився, в позовній заяві просив за відсутніст представника позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте в ході розгляду даної справи відповідачем була надана заява про застосування строків позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості за кредитом, а також останній просив відмовити позивачу в задоволенні стягнення заборгованості по процентам за користування кредитом, пені, комісії та штрафів. Дослідивши заяву відповідача та письмові докази у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що 26.05.2008року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] укладено Договір про надання банківських послуг, який складається з заяви відповідача, Умов і правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою (а.с. 11-17). Статтею 628 Цивільного кодексу України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. За вимог ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Частиною 1 та 2 ст. 639 Цивільного кодексу України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Позивачем вказано, що Заява разом з пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг і Тарифами становить укладений Договір про надання банківських послуг. Згідно умов вказаного Договору позивач видав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% річних від суми залишку за кредитом. При цьому, при підписанні анкети-заяви відповідач підтвердив, що він ознайомився з умовами Договору, який є публічним та розміщений на офіційному сайті позивача, а також підтвердив ознайомлення та згоду з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також з тарифами відповідно до обраного тарифного пакету (а.с. 11). Відповідно до п. 6.5 умов та правил надання банківських послуг (далі умов та правил), зобов'язався погашати заборгованість по Кредиту, відсоткам за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим Договором. Відповідно до положень ст.ст. 1048, 1050 ЦК України в разі прострочення повернення чергової частини позики банк має право вимагати від боржника дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Частиною другою статті 625 цього ж кодексу передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. За умовами п.3 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч.1 ст.624 ЦК України якщо за порушення зобов»язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. За умовами п.8.6 правил та умов банку визначено, що порушення клиєнтом строком платежів по будь-якому грошовому зобов»язанню за цим договором більш ніж на 120 днів, він зобов»язаний сплатити штраф банку в розмірі -500 грн. + 5% від суми позову. Вказана умова визначена та погоджена стороною відповідача при підписання заяви-анкету, що в розумінні ст.634 ЦК України є договором приєднання. Як вбачається із матеріалів справи, позивач повністю виконав перед відповідачем свої зобов'язання, передбачені умовами кредитного договору, але останній в свою чергу порушив умови договору, відповідно до яких зобов'язувався погашати кредит, проценти за користування ним, пені, комісій та штрафу на умовах та в порядку, визначених кредитним договором, що складається із заяви про отримання кредиту (це є договором приєднання), а відтак вказані суми підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. Зокрема, відповідач [PERSON], скориставшись кредитними коштами, не виконав зобов'язань, визначених Договором, порушив умови щодо погашення кредиту та нарахованих відсотків та комісії за його користування, в зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 30.06.2015р. складається з: суми заборгованості за кредитом - 7348,44 грн.; суми заборгованості по процентам за користування кредитом - 16961,16 грн.заборгованість по пені та комісії - 4827,80грн., штраф (фіксована частина) - 250 грн., штраф (процентна складова) - 1456,87грн., а всього заборгованість складає 30844,27грн., яка підлягає стягненню з нього на користь банку. Між тим, із поданої відповідачем заяви від 20.11.2015 року вбачається про необхідність застосування позовної давності до усіх вимог заяви та відмову у зв»язку з цим у позові. Аналізуючи вказану заяву та підстави для застосування строку позовної давності суд знаходить підстави для її часткового задоволення з огляду на наступне. Відповідно до частини 1 статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Так, відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Відтак, з врахуванням дати подання даного позову до суду як 11.08.2015 року, заборгованість за відсотками та простроченими відсотками за користування кредитом, що виникла в межах 3-х річного строку до звернення до суду, а саме з серпня 2012 року, є такою, що підлягає стягненню з відповідача, а саме 16961,16 грн. - 9370,22 грн. = 7590,94 грн. Також, статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги, до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Отже, у разі, коли на момент звернення з позовом виконання зобов'язання було прострочено понад один рік, стягнення неустойки (штрафу, пені) за минулий час обмежується одним роком перед зверненням зацікавленої особи до суду, якщо не будуть визнанні поважними причини пропуску даного строку. Таким чином, суд вважає за можливе зменшити період нарахування відповідних сум пені у відповідності до ст. 258 ЦК України в межах 12-ти місяців, що передує дню звернення позивача із цим позовом до суду, яке визначено як з 11.08.2015 року до 11.08.2014 року, та становить за цей період - 734,80 грн., що підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до п.7 ч.11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У пункті 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зі змінами внесеними постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №7 «Про внесення змін і доповнень до постанови пленуму ВССУ від 30.03.2012 року № 5» роз'яснено, що при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до ст. 549 ЦК України пеня та штраф є різновидами неустойки як юридичної відповідальності , а не окремими видами штрафних санкцій. З огляду на те, що за невиконання зобов'язань за кредитним договором в даному випадку з Відповідача вже стягнута пеня суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення штрафів (фіксованого та його процентної складової), оскільки стягнення двох санкцій за одне і те саме порушення умов договору є недопустимим. Визначена на час подачі позову сума заборгованості по сплаті основної заборгованості - тіла кредиту в розмірі - 7348,44 грн. підлягає стягненню з відповідача в повному обсязі, оскільки визначена умовами договору приєднання,якою є заява про отримання кредиту, на вказану суму основної заборгованості позовна давність не розповсюджуються. Таким чином, враховуючи невиконання Відповідачем своїх договірних зобов'язань перед банком, задоволенню підлягають вимоги про стягнення з нього суми заборгованості за тілом кредиту в розмірі - 7348,44 гривень, суми заборгованості по нарахованим процентам в межах 3-річного строку позовної давності в розмірі - 7590,94 гривень та сума пені та комісії за 12 місяців, що передують зверненню до суду із цим позовом в сумі - 734,80 гривень, а всього - 15 674,18 гривень. Крім того, посилання представників позивача про погоджену сторонами у Правилах та умовах надання банківських послуг щодо збільшеного строку позовної давності суд вважає такими, що не узгоджується із підписаними сторонами договірними зобов»язаннями. Зокрема, із урахуванням вимог 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, відповідно до заяви позичальника, остання разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам, Тарифами складає між собою кредитно-заставний договір. В той же час, позивачем, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», не надано суду доказів оформлення та укладання між сторонами та відповідно підписання та отримання позичальником Умов надання споживчого кредиту фізичним особам та Тарифів, що свідчило б про укладений у належній формі кредитно-заставний договір між сторонами. Вказана позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року та у справі №6-240цс14, які у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України. Тобто Верховний суд України у своїх правових висновках зазначив, що якщо Умови кредитування не підписані відповідачем, то у такому разі їх неможливо визнати належним та допустимим доказом по справі, вказані умови не є складовою частиною укладеного між ним та банком договору. Незважаючи на те, що вказані правові позиції Верховного Суду України, висловлені у справах № 6-16цс15, № 6-240цс14, безпосередньо пов`язується зі спором щодо права сторін збільшити строк позовної давності та його застосування судом, останні підлягають застосуванню в межах розгляду даної справи, оскільки визначають умови та порядок укладання між сторонами договору, належність та допустимість доказів в підтвердження укладення такого договору. Оцінюючи позовні вимоги з позицій належності обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13). Згідно ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача кошти судового збору в сумі - 243,60 грн., що визначені пропорційно до задоволеної суми позовних вимог.

Outcome: partial