Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №NKH3RX09130056 від 21.06.2006 року, яка виникла внаслідок невиконання останнім основного зобовязання. Позивач надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав; відповідач у письмових запереченнях заперечував проти позову, просив застосувати позовну давність по справі. 21.06.2006 року відповідачем підписано анкету-заяву №NKH3RX09130056 разом з тим підтвердив свою згоду на те, що підписана заява з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві 21.06.2006 року позивачем було надано відповідачу кредит у розмірі 1681,90 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 Цивільного кодексу України). За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту. У відповідності з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За змістом ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Заборгованість відповідача за розрахунком позивача станом на 18.04.2014 року становить 26392,51 грн., яка складається із 578,66 грн. заборгованості за кредитом, 8294,36 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, 215,08 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 15571,43 пені, 500,00 грн. фіксованої частини штрафу, 1232,98 грн. процентної складової штрафу. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки стягнення пені та штрафів за невиконання зобовязань за кредитним договором позивач обґрунтовує Умовами та правилами надання банківських послуг і тарифами, однак належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи брав на себе зобовязання відповідач зі сплати неустойки в разі порушення зобовязання з повернення кредиту, то в зазначеній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 22 березня 2017 року по справі №6-2320цс16. Враховуючи вищевикладене, обгрунтованими є вимоги про стягнення 578,66 грн. заборгованості за кредитом та 8294,36 грн. заборгованості по процентам, вимоги про стягнення інших сум не грунтуються на умовах договору. Відповідач заявив про застосування позовної давності, мотивуючи тим, що останній платіж за вказаним кредитним зобов'язанням ним здійснено у 2009 році, а з цим позовом банк звернувся до суду у червні 2014 року, чим порушив загальний строк позовної давності. Згідно договору, день остаточного повернення кредиту встановлено 20.04.2007 року, трирічний строк звернення до суду закінчився 20.04.2010 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Водночас, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) передбачено, що термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки пені, штрафів за даним Договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Умови, пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в пять років, не містять підпису відповідача, а у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи анкету-заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання анкети-заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Крім того, в анкеті-заяві позичальника від 21 червня 2006 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Згідно із ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Зміст правовідносин учасників договору повинен оцінюватись виходячи із дійсних намірів учасників договору та відповідно до всіх документів, підписаних сторонами при укладенні або виконанні цього договору. Такий висновок щодо необхідності доведення позивачем вказаних обставин викладено Верховним Судом України у постановах від 22 березня 2017 року у справі №6-2320цс16 та від 09 серпня 2017 року у справі №6-2322цс16. Оскільки Умови не були підписані відповідачем, строк позовної давності до 5 років не було збільшено. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Оскільки останній платіж за договором про надання банківських послуг відповідач здійснив у червні 2009 року, а з позовом банк звернувся до суду у червні 2014 року, суд дійшов висновку про сплив трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України), тому вимоги позивача про стягнення 578,66 грн. заборгованості за кредитом та 8294,36 грн. заборгованості по процентам задоволенню не підлягають саме через сплив позовної давності. Згідно із ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в позові, судові витрати повязані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі ст. ст. 207, 267, 1054, 1055 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed