Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-29 00:00:00

Позивач Приватне підприємство «Строй-сервіс-999» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення збитків, завданих перевитратою пального. Позовну заяву обґрунтовано тим, що з 13 квітня 2020 року [PERSON] працював на підприємстві водієм автотранспортних засобів та у день прийняття на роботу з ним було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Також у цей же день згідно відповідного наказу за водієм [PERSON] був закріплений та переданий для виконання виробничих завдань та перевезення матеріалів вантажний автомобіль DAF XP 105.410, державний номерний знак [NUMBER] , причіп MEGA MNW , державний номерний знак [NUMBER] , а також напівпричіп-самоскид BODEXKIS 33, державний номерний знак [NUMBER] , які на момент передачі їх відповідачу перебували у технічно справному стані. При перевезенні будівельних матеріалів згідно подорожніх листів фактичний пробіг автомобіля, який був переданий відповідачу, склав 15416,2 км, при цьому було витрачено 6786,8 л пального. Оскільки відповідно до Норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті, затверджених наказом Міністра транспорту і зв`язку України №43 від 10 лютого 1998 року, нормова витрата палива повинна була складати 5549,8 л пального на 15416.2 км, зазначив, що відповідач допустив перевитрату пального на суму 21721,72 грн. в цінах 2020 року. Однак, враховуючи вартість одного літра дизельного пального станом на 01 червня 2021 року (23,90 грн. за 1 літр) вважає, що сума збитків, завданих відповідачем приватному підприємству «Строй-сервіс-999» становить 29564,3 грн. За таких обставин, на підставі п.6 ст.134 КЗпП України просить стягнути з відповідача саме таку суму завданих збитків та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 07 червня 2021 року вказана вище позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судовий розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження . Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. У судовому засіданні представник позивача позовну заяву підтримав з підстав, викладених у ній, просив позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у наданих суду письмових поясненнях. Так, відповідно до наданих письмових пояснень відповідач вважає позовну заяву необґрунтованою, заперечує проти задоволення позову з тих підстав, що Наказ № 43 від 10 лютого 1998 року «Про затвердження норм витрат палива і мастильних матеріалів на автомобільному транспорті», яким затверджено норми витрат палива, взяті позивачем за основу в обґрунтування перевитрат пального, носить рекомендаційний характер при плануванні та розробленні питомих норм витрат палива та дає керівникам підприємств право встановлення конкретних величин норм витрат палива на виконання транспортної роботи у регламентованих межах, проте позивачем не надано доказів встановлення норм витрат палива саме на транспортний засіб DAF XF 105.410, а сам Наказ № 43 не містить і базових лінійних норм витрат палива саме для транспортного засобу марки та моделі DAF XF 105.410 Окрім того, вважає сумнівними копії подорожніх листів, які містяться у матеріалах справи., окільки надані позивачем копії подорожніх листів складені у формі, затвердженій наказом № 488/346 від 29 грудня 1995 року, який втратив чинність10 грудня 2013 року, та вважає викладену в них інформацію недостовірною. Також вважає безпідставними доводи позивача щодо укладення з відповідачем договору про повну матеріальну відповідальність, оскільки посада водія, на яку був прийнятий відповідач, відсутня у Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва (далі - Перелік № 447/24), затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 р. № 447/24. Саме цим документом визначено посади, що заміщуються працівниками, із якими укладається договір про повну матеріальну відповідальність. Даний перелік є вичерпним. Окрім того зазначає, що будь-яких інших функцій, крім водіння автомобіля, не виконував, тому укладення такого договору суперечить законодавству. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, повно і всебічно встановивши всі фактичні обставини справи та оцінивши надані суду докази, які мають значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення із наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі наказу №79 від 13 квітня 2020 року [PERSON] прийнято на роботу у ПП «Строй-сервіс-999» посаду водія автотранспортних засобів з 13 квітня 2020 року з окладом 4723 грн. У той же день між ПП «Строй-сервіс-999» та [PERSON] на невизначений термін укладено трудовий договір № 1/71, який передбачає виникнення між ними трудових відносин, визначає обов`язки сторін, порядок оплати праці та соціального забезпечення, підстави розірвання трудового договору. Окрім того, 13 квітня 2020 року між позивачем та відповідачем укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, за умовами якого працівник [PERSON] під час виконання роботи водія автотранспортних засобів, яка безпосередньо пов`язана із збереженням та перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей, зобов`язався нести повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених йому підприємством матеріальних цінностей. На підставі наказу ПП «Строй-сервіс-999» від 13 квітня 2020 року № 15 за водієм автотранспортних засобів [PERSON] було закріплено вантажний автомобіль DAF XP 105.410, державний номерний знак [NUMBER] , напівпричіп MEGA MNW , державний номерний знак [NUMBER] , а також напівпричіп-самоскид BODEXKIS 33, державний номерний знак [NUMBER] , які того ж дня на підставі актів прийняття-передачі техніки №5, №6 та №7 були передані відповідачу, як водію. Згідно протоколів перевірки технічного стану транспортного засобу №01051-00398-20 від 23 березня 2020 року та № 01051-00497-20 № 01051-00498-20 від 08 квітня 2020 року, передані [PERSON] вищезазначені транспортні засоби після їх технічного контролю визнано технічно справними. Наказом від 09 вересня 2020 року №187 [PERSON] звільнений з роботи на підставі п.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням з 09 вересня 2020 року. Відповідно до акту від 10 вересня 2020 року, водій [PERSON] при експлуатації автомобіля DAF XF 105.410, державний номерний знак [NUMBER] , у період з 15 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року допустив перевитрату пального в розмірі 1237 л на загальну суму 21523,8 грн., а саме у акті зазначено, що пробіг автомобіля у цей період склав 15416,2 км, фактична витрата пального склала 6786,8 л, нормована витрата пального - 5549,8 л, перевитрата 1237 л на суму 21523,80 грн. У період з 15 квітня 2020 року по 28 серпня 2020 року відповідач направлявся у відрядження як водій у межах території Хмельницької області. Як доказ цього позивачем долучено до позовної заяви копії подорожніх листів від 28.08.20, 26.08.20., 25.08.20, 20.08.20, 19.08.20, 18.08.20, 17.08.20, 15.08.20, 13.08.20, 12.08.20, 11.08.20, 10.08.20, 01.07.20, 02.07.20, 03.07.20, 04.07.20, 06.07.20, 07.07.20, 08.07.20, 17.07.20, 20.07.20, 21.07.20, 22.07.20, 23.07.20, 24.07.20, 27.07.20, 28.07.20, 29.07.20, 30.07.20, 31.07.20, 01.08.20, 03.08.20, 04.08.20, 05.08.20, 06.08.20, 07.08.20, 05.06.20, 09.06.20, 10.06.20, 11.06.20, 12.06.20, 15.06.20, 16.06.20, 17.06.20, 18.06.20, 19.06.20, 20.06.20, 22.06.20, 23.06.20, 24.06.20, 25.06.20, 26.06.20, 30.06.20, 26.05.20, 28.05.20, 29.05.20, 01.06.20, 02.06.20, 03.06.20, 04.06.20, 25.04.20, 27.04.20, 29.04.20, 01.05.20, 02.05.20, 12.05.20, 13.05.20, 19.05.20, 20.05.20, 21.05.20, 25.05.20, 15.04.20, 16.04.20, 17.04.20, 21.04.20, 22.04.20, 24.04.20. Звертаючись до суду з даним позовом, представник позивача вказував, що відповідачем [PERSON] заподіяно матеріальної шкоди підприємству при виконанні ним трудових обов`язків, яка полягає у допущенні перевитрати дизельного палива на 1237 л. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Із положень ст.132 КЗпП України слідує, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені статтею 134 КЗпП України, за змістом якої працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, зокрема, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей (п.1); майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами (п.2); відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків (п.6). Згідно до роз`яснень, викладених у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», матеріальна відповідальність в повному розмірі на підставі пункту 6 статті 134 КЗпП України покладається на працівника у випадках, передбачених окремими законодавчими актами. За чинним законодавством така відповідальність може бути покладена, зокрема, за шкоду, заподіяну перевитратою пального на автомобільному транспорті. Згідно зі 135-1 КЗпП України письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Перелік посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР з праці та соціальних питань і Секретаріатом Всесоюзної центральної ради професійних спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24, яка діє на території України відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-ХІІ «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР». Як роз`яснив Пленуму Верховного Суду України у пункті 8 постанови від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] працював у позивача на посаді водія автотранспортних засобів, яка не включена до Переліку посад і робіт, що заміщуються чи виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на збереження, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, відтак відповідач не належить до категорії працівників, із якими відповідно до ст. 135-1 КЗпП України міг бути укладений письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. Таким чином, договір від 13 квітня 2020 року, укладений між ПП «Строй-сервіс-999» та водієм автотранспортних засобів [PERSON] , не може бути підставою для покладення на відповідача повної матеріальної відповідальність за завдану шкоду відповідно до ст.134 КЗпП України. Крім того, відповідно до вимог ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Отже, обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника лежить на роботодавцеві. Обов`язковою складовою відповідальності працівників автомобільного транспорту за перевитрату палива є встановлення наявності чи відсутності вини та умисного заподіяння працівником майнової шкоди підприємству. Разом із тим, позивачем не надано належних доказів в підтвердження наявності вини [PERSON] взаподіянні матеріальної шкоди у виді перевитрати пального. Також, суду не надано у встановленому порядку доказів щодо встановлення розмірів витрат пального на автомобільному транспорті підприємства та у матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] був ознайомлений про норми витрат дизельного палива на переданий йому автомобіль, а також про наявність перевитрати пального та розмір перевитрат. Як вбачається з наданих позивачем подорожніх листів, у них відсутні будь-які відомості про розрахунки витрат пального, на підставі яких і встановлено факт перевитрати, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, однак жоден із подорожніх листів водієм не підписаний. Позивачем не доведено, що він доводив до відповідача факти перевитрати пального та приймав заходи щодо з`ясування причин перевитрат пального. Відповідач не підписував подорожні листи та будь-які іншу документи із розрахунками перевитрат пального, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, що свідчить про невизнання відповідачем своєї вини у заподіянні позивачу матеріальної шкоди. При цьому, надані суду копії подорожніх листів вантажного автомобіля складені у формі, затвердженій наказом Міністерства транспорту України «Про затвердження типових форм первинного обліку роботи вантажного автомобіля» від 29 грудня 1995 року № 488/346, який втратив чинність на підставі наказу Міністерства інфраструктури України, Міністерства економічного розвитку і торгівлі України від 10 грудня 2013 року № 1005/1454. Крім того, із наданих позивачем подорожніх листів вбачається, що за період квітень - липень 2020 року водій [PERSON] експлуатував причіп із номерним знаком [NUMBER] , який йому відповідно до наказу по підприємству не передавався, а також подорожні листи містять виправлення. З врахуванням наведених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника [PERSON] , оскільки не на надано доказів, які б беззаперечно свідчили про протиправність дій працівника та його вину у заподіянні збитків, тобто допущення перевитрати палива під час здійснення ним транспортних перевезеньна 1237 л. та виключно із його вини. Таким чином, у задоволенні позову належить відмовити.

Outcome: dismissed