Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач просить суд захистити її права як споживача, визнати недійсним договір фінансового лізингу №1794 від 29.11.2016р., укладений між ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» і [PERSON], та стягнути з ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» на її, [PERSON], користь безпідставно набуті за недійсним договором кошти у сумі 29990грн.. Позовні вимоги вмотивовані тим, що, маючи намір купити автомобіль Сузукі Свіфт 2014 року і знайшовши в Інтернеті оголошення про продаж такого автомобіля автосалоном Гранд авто, зателефонувала за вказаним у оголошенні номером телефону [NUMBER], їй було запропоновано даний автомобіль за ціною 206000грн. як виставковий у салоні за адресою м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 119, який вона може отримати в день приїзду. 29.11.2016р. вона прибула за вказаною адресою, за якою автомобіля не було, але був згідно вивіски відділ продажів ТОВ ЛК «Авто лайф», де їй запропонували купити вказаний нею автомобіль у розстрочку, для чого взяли від неї на перевірку документи; після чого повідомили про прийняте позитивне рішення про продаж автомобіля у розстрочку, дали реквізити для сплати першого платежу у розмірі 29990грн. для того, щоб даний автомобіль привезти з місця стоянки в передмісті Одеси. Повністю довіряючи працівникам у офісі, вона за наданими їй реквізитами у відділенні банку сплатила вказаний платіж 29990грн., розуміючи це так, що сплачує перший внесок з вартості автомобіля, як підтвердження свого реального наміру купити автомобіль, який має бути доставлений їй з передмістя Одеси для продажу. Повернувшись з квитанцією про внесення вказаного платежу, їй подали на підпис пакет документів, які вона через велику кількість аркушів, дрібний шрифт і обмаль часу, оскільки працівники офісу її торопили, посилаючись на час, необхідний для доставки автомобіля з передмістя, і враховуючи, що вона мала намір не залишатись на ніч в Одесі. Вона звернула, увагу, що в договорі вказано іншу марку автомобіля, на що їй відповіли, що це формально, оскільки компанія офіційно не має права продавати автомобілі 2014 року, і що реально їй буде доставлено і продано саме бажаний для неї автомобіль. Після підписання договору і уточнення деяких деталей, які впевнили її у щирості працівників офісу, її попросили зачекати декілька годин для доставки автомобіля, а через декілька годин на її звернення їй повідомили, що того дня доставити автомобіль не виходить, і що автомобіль буде доставлений або на наступний день, або безпосередньо їй за місцем проживання. Запідозривши працівників у нечесності, вона стала вимагати документи юридичної особи, у чому їй відмовили. Не дочекавшись автомобіля і зрозумілих пояснень, зрозумівши, що підписаний договір не відповідає дійсним умовам домовленості, вона наступного дня подала заяву з вимогою про повернення їй сплачених коштів. Підписаний нею договір просить визнати недійсним, оскільки він укладений не на тих умовах, до яких сторони домовились, шляхом введення її в оману другою стороною, оскільки працівники офісу неправильно піднесли їй умови підписуваного договору, не розяснили дійсні правові наслідки договору, не надали правдиву і чесну, у зрозумілій для неї формі інформацію, уникаючи слів, які б її насторожили, текст договору дали підписати підсунули для підпису - лише після сплати частини грошей, в умовах штучно створеної спішки; тобто даний договір вважає укладеним внаслідок нечесної і недобросовісної підприємницької практики; і що або вона правильно розуміла умови і наслідки договору, який їй запропонували підписати, - вона б нізащо не підписала б такий договір, оскільки мала намір отримати автомобіль у той же день і набути його у свою власність. Також просить визнати даний договір недійсним і з тих підстав, що у разі укладення договору лізингу, який є змішаним договором оренди (найму) і купівлі-продажу - такий договір повинен був би посвідчуватись нотаріально, чого їй запропоновано не було. Відповідач позов не визнав, у письмових запереченнях пояснив, що між ним і позивачкою був укладений договір фінансового лізингу, даний договір відповідає вимогам закону про лізинг, вся необхідна інформація споживачу була надана доступно і повно, і факт згоди споживача підтверджений його підписами на кожній сторінці договору, тобто досягнута згода по всі суттєвим умовам. Умови договору є справедливими. І даний договір позивачу не навязувався. Що до даного договору мають застосовуватись вимоги закону «Про фінансовий лізинг», який є спеціальним, а не закону Про захист прав споживачів. Що в договорі вказано предмет лізингу, ціна 299900грн. (11232долари), що позивачем було сплачено комісію за організацію угоди 299990грн., яка у разі розірвання договору не повертається; і що у разі розірвання позивачем договору нараховується штраф 20%. Щодо форми укладення договору - то сторони домовились укласти його у письмовій формі, і це на думку відповідача відповідає ст.6 закону про фінансовий лізинг, тому нотаріальна форма не є обовязковою . Тому вважає, що підстав для визнання договору недійсним нема, і відсутні підстави для стягнення вказаної позивачем суми, сплаченої ним як комісія за умовами договору. З оголошення в Інтернеті за пошуком «купити Сузукі Свіфт 2014р., Київ, видно, що була пропозиція продажу такого автомобіля від продавця «Автогранд», Київ, ціна 206000грн. Згідно квитанції № N19HW42065 від 29.11.2016р. спалчено [PERSON] лізинговій компанії АВТОЛАЙФ за договором лізингу № 178А від 29.11.2016р. , сума 29990грн.. Згідно листа на адресу ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]» від Одеської обласної дирекції АТ «Райффайзен банк аваль» - 29.11.2016р. у відділенні банку було здійснено платіж на рахунок № 26002514569 компанії ТОВ «Лізингова компанія [PERSON] МФО 380805 ЄДРПОУ 40352937 за квитанцією №19МW42065 на суму 29990грн. платник [PERSON]; в платежу була допущена помилка, невірно вказаний номер договору фінансового лізингу в призначенні платежу; вірним вважати наступне призначення платежу: «від [PERSON] , комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 1794 від 28.11.2016р.». Згідно договору №1794 фінансового лізингу, датованого 29.11.2016р., - він укладений між ТОВ «Лізингова компанія [PERSON]» (лізингодавець) і [PERSON] (лізингоодержувач), предмет договору GREAT WALL M4 LUXURY, 1.5л; вартість предмету лізингу у додатку №1. Натомість у заяві [PERSON] до ТОВ ЛК [PERSON] від 29.11.2016р., виконаній на бланку відповідача з його реквізитами (що підтверджує факт складення заяви позивачем саме у офісі відповідача при обговоренні умов договору і предмету договору) зазначено, що позивачка просила на підставі договору № 1794 від 29.11.2016р. надати їй транспортний засіб нижчезазначеної марки та моделі: сузукі світ, 1.2. бензин, мкпп, к-ція …, акційна ціна 2014р. 206000грн. , колір ментол, зимова гума, перший платіж 29990грн. 30.11.2016р. [PERSON] подала на імя відповідача заяву про повернення сплачених нею коштів 29990грн. 22.12.2016р. відповідач надав позивачу відповідь, у якій відмовив позивачу у поверненні сплачених нею коштів. Аналізуючи договір, підписаний позивачем, суд дійшов таких висновків: Згідно договору, ст.1, лізингодавець бере на себе зобовязання придбати предмет лізингу у власність та передати його у користування лізингоодержувачу на строк і на умовах, передбачених цим договором. Ліингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання зобовязань щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, тощо; предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 30 днів з моменту сплати лізингоодержувачем певних платежів, і може бути продовжений лізингодавцем. З аналізу змісту Договору, який уявляє собою документ, викладений на 15 сторінках найдрібнішим шрифтом, можна дійти висновку, що він викладений у важкому для сприйняття при прочитанні стилі, з переповненням тексту непотрібною деталізацією певних обставин і відсутністю коротко і наглядно виписаних суттєвих умов договору. Крім того, з аналізу розподілу прав та обовязків сторін, порядку виконання договору, наслідків для кожної сторони, кінцевого результату явно просліджується дисбаланс прав та обовязків сторін. Зокрема статті 2 (строки), статті 3 (права та обвязки сторін), статті 4 ( умови поставки), статті 5 (користування предметом лізингу), статті 6 та 7 (вартість предмету лізингу та платежі, лізингові платежі), статті 11 (умови переходу права власності, викуп предмету лізингу) : строки виконання даного зобовязання конкретно в договорі не визначені, «розмиті», захаращені посиланнями на інші умови, викладені у такий спосіб, що наперед створює умови для неправильного або неповного розуміння даних умов договору. Обовязки лізингоодержувача мають явний дисбаланс, змішений у сторону обовязків другої сторони, і навпаки права лізингодавця мають суттєву перевагу перед правами лізингоодержувача, зокрема лізингодавцю умовами договору забезпечено фактично необмежене право самостійної зміни таких суттєвих (і основних) умов договору, як ціна, сертифікація товару, строки його надання і строки викупу (передання прав власності на товар). Не визначена конкретна кінцева (сукупна) вартість предмету договору і не визначені однозначно , зрозуміло і наглядно додаткові (понад ціну викупного товару) платежі та їх сукупна вартість. Лізингоодержувач сукупністю покладених на нього обовязків і передбаченими небажаними наслідками у вигляді неустойок фактично позбавлений права достроково викупити предмет лізингу. В статті 12 визначено умови розірвання договору лізингу, і дана стаття договору містить явний дисбаланс прав та обовязків сторін, надаючи фактично необмежені права по розірванню договору лізингодавцю без юридичних наслідків, і з іншого боку фактичним нівелюванням таких прав лізингоодержувача. Фактично за своїм змістом договір не надає права лізингоодержувачу вимагати належного виконання договору лізингодавцем, і передбачає санкції лише до одного лізингоодержувача. І слід погодитись з тим, що таке співвідношення відповідальності і прав сторін, порівняння наслідків для кожної з сторін у випадку порушення договору, робить даний договір не справедливим по відношенню до лізингоодержувача. Також суд приймає до уваги те, що ні в договорі, ні в додатку до нього не зазначено конкретно предмет лізингу, до договору не долучено спеціфікації, комплектації, інші характеристики предмету лізингу, в тому числі технічні, опційні, тощо. А враховуючи, що предметом лізингу був автомобіль, то суд погоджується з тим, що було необхідним деталізувати і конкретизувати предмет лізингу, оскільки ціни на такий вид товару суттєво залежать від технічних характеристик, комплетації, тощо. Про дане свідчить той факт, що у договорі вказано один автомобіль, а в заяві позивачки - підстави укладення договору і внесення першого платежу - вказано інший автомобіль - саме той, набуття якого усвідомлювалось позивачем при внесенні першого платежу ще до укладення договору. Тому можна погодитись з тим, що в даному договорі сторони у письмовому вигляді не зафіксували предмет договору, а вказаний предмет договору не відповідав волі і розумінню позивача. А згідно чинного законодавства, ст..6 Закону «Про фінансовий лізинг», загальних вимог щодо укладення цивільного договору (правочину), - умови договору, що стосуються предмету договору, є суттєвими. Даний недолік договору наряду з такими умовами договору, як те, що лізингодавець не несе відповідальності за предмет договору, за його якість, справність, комплектність, - фактично ставить лізингоодержувача в таку ситуацію, коли він позбавлений юридичної можливості вимагати від лізингодавця виконання договору в частині передачі йому конкретного предмету лізингу. Таким чином, в договір одною стороною (відповідачем) закладено нечесні умови. Згідно ст..1 Закону «Про фінансовий лізинг» (закону про лізинг) за таким договором лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (поставщика) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікації та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше року за встановлену плату; предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена до основаних фондів. Згідно ст.16 закону про лізинг лізинговий платіж може включати в себе суму, яка відшкодовує частину вартості предмету лізингу, платіж як винагороду за отримане у лізинг майно. Компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу. Згідно ст.6 закону про лізинг істотними умовами договору лізингу є предмет лізингу, строк лізингу, розмір лізингових платежів, інші умови. Укладений між сторонами договір не відповідає цим вимогам закону. Згідно ст.1 Закону «Про захист прав споживачів» - споживачем є особа, яка придбаває, замовляє, використовує продукцію, товар для особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницькою діяльністю або виканням обовязків найманого працівника. Згідно ст.18 цього закону продавець, виконавець послуги, виробник не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Згідно ст.509 ЦК укладення договорів, зобовязання мають ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності, справедливості. Згідно ст.509 ЦК укладення договорів, зобовязання мають ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності, справедливості. Суд, з аналізу договору лізингу, підписаного позивачкою, дійшов висновку, що однозначно наведені умови договору, - щодо не визначення предмету лізингу конкретно і відсутності будь-якої відповідальності за вади переданого предмету лізингу, невизначеності строків і розміру платежів при наявності відповідальності лізингодавця за порушення таких строків, щодо строків передачі предмету лізингу і права його викупу, щодо дисбалансу прав у сторону явного їх збільшення для лізингодавця і зобовязань та відповідальності для лізингоодержувача, - у своїй сукупності є несправедливими і такими, що наперед ще при його укладенні - порушують права споживача. Встановлені у судовому засіданні конкретні обставини підписання договору та послідовність дій позивача з одної сторони, і зміст підписаного позивачем договору з другої сторони - свідчать про те, що договір не відповідав дійсній волі позивача і його розумінню суті та наслідків договору, тобто його дійсному волевиявленню. І така невідповідність мала місце саме з причини нечесної підприємницької діяльності при підписанні договору. Крім того, суд враховує наступне: Згідно ч.2 ст.806 ЦК до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених ЦК України та законом. Згідно ст.799 ЦК договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст.220 ЦК у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України в справі №6-2766цс15 у справі за аналогічними правовідносинами з приводу договору фінансового лізингу транспортного засобу, і згідно даної правової позиції відповідно до ч.2 ст.806 ЦК України до договору фінансового лізингу транспортного засобу загальні положення про найм. Виходячи з норм закону, що регулює даний вид договору, за своєю юридичною природою договір лізингу є змішаним договором та містить у собі елементи договору оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Аналогічні висновки викладені в ухвалі ВССУ від 30.03.2016р. у справі № 6-35991ск15. Нотаріальне посвідчення договорів лізингу транспортних засобів (з фізичною особою) передбачене і врегульоване також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (п.3.12. гл.5), затвердженим наказом МЮУ №296\\5 від 22.02.2012р. Таким чином, законом передбачено обовязкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу , якщо такий договір укладається з фізичною особою. А недодержання даної вимоги про нотаріальне посвідчення договору означає його нікчемність. Згідно ст.215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його укладення стороною вимог, передбачених ч.1,2,3,5,6 ст.203 ЦК. Згідно ч.2 ст.215 ЦК- недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Оскільки позивачем заявлено вимогу про визнання даного договору недійсним з підстав його нікчемності і з інших підстав, передбачених законом для оспорюваних правочинів, то суд, розглядаючи позов по суті заявлених вимог, дійшов висновку про необхідність його задоволення і про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним. Недійсний правочин є недійсним з моменту його укладення. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобовязана повернути другій стороні в натурі все одержане на виконання цього правочину. Таким чином, є підстави для застосування наслідків недійсності правочину. Позивачка за даним договором сплатила відповідачу внесок у розмірі 29990грн. У звязку з недійсністю укладеного правочину дана сума підлягає поверненню позивачці за наслідками недійсності правочину і оскільки законні підстави для утримання відповідачем вказаної суми відсутні. До даного часу відповідач вказану суму не повернув позивачці. Тому позовні вимоги в частині стягнення даної суми підлягають задоволенню.

Outcome: approved