Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач ПАТ КБ ПриватБанк (надалі Банк) звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 26292,82 грн., вказавши в заяві, що 11.05.2006р. між банком і відповідачем був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідач отримав кредит в розмірі 5155,80 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25.08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В обґрунтування позову вказує, що відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам , Тарифами складає між нею та банком кредитно- заставний договір. Відповідач належним чином не виконувала свої зобовязання, кредит та відсотки за ним вчасно не погашала, у зв'язку з чим станом на 17.07.2015р. за нею утворилася заборгованість в сумі 26292,82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3597,32 грн., відсотками за користування кредитом в сумі 8527,35 грн.., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 12439,92 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. 00 коп., та штрафу (процентна складова) в сумі 1228,23 грн.. за порушення строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань, які просить стягнути з відповідачки, а також витрати по оплаті судового збору в розмірі 262 грн. 93 коп. Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідачки в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог через пропуск строку позовної давності, бо строк дії договору скінчився, а крім того, вважає, що ще в 2008 році, коли позивач звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу, позивачу вже було відомо про своє порушене право. Розглянувши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не установлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 11.05.2006 р. між [PERSON] та ПАТ КБ «Приват Банк» було укладено кредитний договір № DNH4KP80280759. Банк надав [PERSON] строковий кредит у сумі 5\~155,80 грн. на строк 24 місяців до 12.05.2008р. включно з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 у місяць, на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобовязання Позичальника по поверненню кредиту, сплати процентів, в обумовлених у Заяві та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам(далі-Умов) строки, а також сплати комісії, яка зазначена в Умовах. Відповідно до ч.1ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам , Тарифами складає між нею та банком кредитно - заставний договір. На порушення умов договору позичальник взяті на себе зобовязання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, в звязку з чим станом на 17.07.2015р. за нею утворилася заборгованість в сумі 26292,82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 3597,32 грн., відсотками за користування кредитом в сумі 8527,35 грн.., пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором в сумі 12439,92 грн., штрафу (фіксована частина) в сумі 500 грн. 00 коп., та штрафу (процентна складова) в сумі 1228,23 грн.. за порушення строків платежу по будь-якому з грошових зобов`язань. Ст.257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Сплив позовної давності є підставою для відмови в позові (ч.4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (частина п'ята статті 267 ЦК України). Відповідно до ст.. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Судом встановлено, що відповідно до умов укладеного договору строк дії договору визначений в 24 місяці до 12.05.2008 року, а тому строк позовної давності сплив 12.05.2011 року. В судовому засіданні представник позивача з клопотанням про поновлення строку позовної давності до суду не звертався. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що відповідачем останній платіж по договору було зроблено 26.12.2006 року, в звязку з чим позивач 23.10.2008 року звернувся до Ленінського районного суду м.Запоріжжя про видачу судового наказу. Тобто ще в 2008 році позивачу вже було відомо про порушення свого права. Крім того, протягом 2009-2014 рр. позивач ще двічі звертався до Леніського районного суду м.Запоріжжя з до відповідачки з однакових підстав. Не зважаючи на це, Позивач 17.07.2015р. вчетверте звертається з тими ж позовними вимогами до [PERSON], збільшивши при цьому суму боргу до 26292,82 грн. При цьому представником Банку до суду були надані в якості доказів Умови надання споживчого кредиту фізичним особам(«Розстрочка»)(Стандарт), в яких по незрозумілих причинах доданий п.5.5, в якому зазначено, що терміни позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю у 5 років. Але, зважаючи на наявний у Відповідача оригінал заяви з доданими Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам від 11.05.2006р, вони не збігаються, так як в них немає п.5.5, а Розділ 5 Умов закінчений п.5.3., що свідчить про неналежність як доказу доданих до позовної заяви Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) Таким чином, аналізуючи всі здобуті докази у справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову повинно бути відмовлено через пропуск строку позовної давності звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed