Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 163 580,60 доларів США та судові витрати, посилаючись на те, що 03.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZPS0GK50080379 згідно якого, [PERSON] отримала кредит у розмірі 61 890 доларів США (54 000 доларів США - купівля житла + 7 890 доларів США - на сплату страхових виплат) зі сплатою 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.08.2021 року. Однак, [PERSON] порушила вимоги зазначеного кредитного договору, а саме: не виконала в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, комісії та відсотків по ньому, у зв'язку з чим, станом на 22.08.2014 року вона має заборгованість перед позивачем у розмірі 163 580, 60 доларів США, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у ньому, та просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також, Богуславський В.В. заперечував проти застосування строків позовної давності, зазначивши, що кредитний договір діє до 03.08.2021 року (включно). Відповідач за первісним позовом [PERSON] довірила свої права та інтереси у судовому засіданні представляти [PERSON]., яка заперечувала проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні. Обґрунтовуючи свої заперечення представник відповідача просила суд застосувати строк позовної давності, так як погашення кредитної заборгованості та строки чергових платежів за договором між відповідачем та позивачем визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Враховуючи, що позивачем надано розрахунок заборгованості з 03.08.2006 року, тому на окремі зобов'язання позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» у розрахунку заборгованості за кредитом зазначив пеню, до якої підлягає застосування спеціального строку позовної давності, передбачений ч.2 ст.258 ЦК України. Також, п.2.3.3. кредитного договору, укладеного між сторонами передбачено, що банк має право зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, процентів, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. На думку, представника позивача банк своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором скористався. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» спочатку звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, а у подальшому, 08.04.2011 року направив відповідачу повідомлення-вимогу про повернення суми кредиту у повному обсязі, встановивши тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Таким чином, на думку [PERSON]. банк ще у травні 2011 року знав про порушення своїх права, після спливу 30 днів, вказаних у повідомленні-вимозі, але до суду звернувся лише у жовтні 2014 року, тобто з пропущенням строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників сторін вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 03.08.2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено кредитний договір №ZPS0GK50080379, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 61 890 доларів США (54 000 доларів США - купівля житла + 7 890 доларів США - на сплату страхових виплат) на умовах його забезпечення строковості, повернення та плати за користування, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит до 03.08.2021 року у зазначеній сумі, сплатити відсотки за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені договором (а.с.9-10). Згідно з п.3.1 зазначеного кредитного договору за користування кредитом у період з дати списання коштів із кредитного рахунку до дати погашення кредиту, позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в п.1.1 кредитного договору (1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом). Пунктом 3.8 кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року встановлено, що при непогашенні кредиту в строки, зазначені п.п.1.1,2.3.3, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. На підставі п.3.2 вказаного кредитного договору при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 кредитного договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі, визначеному у п. 1.1. на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Розраховані відповідно до цього пункту договору відсотки сплачуються позичальником щомісяця в період сплати понад зазначену в п.1.1 договору суми щомісячного платежу за кредитним договором (у випадку погашення заборгованості шляхом надання щомісячного платежу й установлення його суми в п.1.1). При встановленні банком у порядку, передбаченому п.2.3.2 зменшеної процентної ставки, умови даного пункту вважаються скасованими з дати встановлення зменшеної процентної ставки. Відповідно до п.3.4 кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року нарахування відсотків здійснюється в останню дату списання відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця, за період з першої дати поточного періоду сплати включно. Дата погашення кредиту в розрахунок не включається. Повне погашення відсотків здійснюється не пізніше дня повного погашення суми кредиту. Згідно з п.3.5 зазначеного кредитного договору для погашення заборгованості за даним договором, у тому числі винагороди й відсотків за користування кредитом, позичальник надає банку кошти на рахунки передбачені п.1.2 даного договору для зарахування коштів. Банк здійснює погашення заборгованості за кредитом у порядку, зазначеному в п.4.3 даного договору. На підставі п.п.1.1, 3.7 кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року позичальник сплачує банку винагороду, в розмірі й у строки, зазначені в п.1.1 кредитного договору (винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,21% від суми даного кредиту). Нарахування винагороди на прострочену заборгованість не проводиться. Відповідно до п.4.1 вказаного кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється у гривні. У випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Однак [PERSON] вимоги кредитного договору не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 22.08.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року в сумі 163 580, 60 доларів США, яка складається з наступного: 50 911, 87 доларів США - заборгованість за кредитом; 39 863, 38 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 7 257, 60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 65 547, 75 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Згідно ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. На підставі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Тобто відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ч.3 ст.533 Цивільного кодексу України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при розрахунках на території України по зобов'язанням допускається у випадках, порядку та умовах передбачених законом. Статті 47 та 49 Закону «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». З вищевикладеного вбачається, що банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Підпункт «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України №15-93 від 19.02.1993 року «Про систему валютного регулювання та валютного контролю», передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, у випадку якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Враховуючи, що такі межі законодавством не визначені, здійснення операції з надання банком кредиту в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії та не суперечить чинному законодавству. Отже, суд вважає, що відповідно до ст.ст.192, 533, 1054 Цивільного кодексу України, ст.ст.32, 44 Закону України «Про національний банк України», ст.ст.2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст.ст.1, 4, 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст.ст.1, 3, 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» №15-93 від 19.02.1993 року, банк, який у встановленому порядку отримав генеральну ліцензію Національного банку України на здійснення валютних операцій, має достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», мав достатні юридичні підстави та законне право на надання кредиту в іноземній валюті. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. На підставі ст.212 Цивільного кодексу України особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, надав відповідачу кредит, однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, відсотків та комісії по ньому. Разом із тим, суд вважає за необхідне у задоволенні позову відмовити у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Такого висновку суд дійшов з наступних підстав. 18.10.2010 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до [PERSON], ВГІРФО УМВС України в Комунарському районі про звернення стягнення, посилаючись на те, що між Філією Запорізького регіонального управління ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 03.08.2006 року був укладений кредитний договір №ZPS0GK50080379 згідно якого, [PERSON] отримала кредит у розмірі 61 890 доларів США зі сплатою 1,0% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 03.08.2021 року. [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв'язку з чим, станом на 07.10.2010 року вона має заборгованість перед банком у розмірі 67 401,53 доларів США (533 078,70 грн.), яка складається з наступного: 50 404,12 доларів США (398 646,19 грн.) -заборгованість за кредитом; 10 160,03 доларів США (80 355,68 грн.) - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 154,60 доларів США (17 040,73 грн.) - заборгованість по комісії за користування кредитом; 4 682,78 доларів США (37 036,11 грн.) - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між Філією Запорізького регіонального управління ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], 03.08.2006 року було укладено Договір іпотеки №б/н. За умовами якого відповідач надала Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Барикадна, буд. 159, що належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва та Договору купівлі-продажу. Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04.05.2012 року, яке набуло законної сили, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 р. та Кредитним договором № ZPS0GА0000000049 від 25.12.2007 р. в розмірі 153 771,26 доларів США (за курсом 7,98 відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.11.2011 р. = 1 227 094,65 грн.) було звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння за адресою: м. Запоріжжя, вул. Барикадна, буд. 159, що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, на підставі договору іпотеки б/н від 03.08.2006 р. та договору іпотеки б/н від 25.12.2007 р. способом реалізації шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною в розмірі не менше ринкової вартості на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Під час розгляду зазначеної справи, 08.04.2011 року позивач звернувся до [PERSON] з вимогою-повідомленням №Р.10.00.21-556 про повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нараховані на день повернення кредиту, в тридцятиденний строк з дня отримання вимоги. Зазначена вимога не була виконана [PERSON] і про неї останній було достовірно відомо, так як остання та її представники приймали участь під час розгляду справи про звернення стягнення предмету іпотеки. Вказані факти не заперечуються сторонами у справі. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання сторонами зобов'язань за кредитним договором (п. 5.1), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 04.08.2021 року. Відповідно до п.5.2. кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року договір може бути змінений у встановленому даним договором порядку. Пунктом 2.3.3. кредитного договору №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року передбачено, що банк має право змінити умови договору - зажадати від позичальника дострокового повернення кредиту, сплати винагороди, комісії, процентів, виконання інших зобов'язань за цим договором у повному обсязі шляхом направлення відповідного повідомлення. При цьому, згідно ст. ст. 212, 611, 651 ЦК України, щодо зобов'язань, строк виконання яких не настав, вважається, що строк настав у зазначену в повідомленні дату. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Позивач по первісному позову скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором та 08.04.2011 року банк з відповідним повідомленням звернувся до [PERSON] Таким чином, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» при зміні умов кредитного договору, а саме: дати основного зобов'язання (30 днів з дня отримання вимоги відповідачем), достовірно було відомо про порушення своїх прав ще у травні 2011 року, але до суду позивач звернувся з відповідним позовом лише 02.10.2014 року. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 1 статті 259 ЦК України передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Кредитним договором №ZPS0GK50080379 від 03.08.2006 року не передбачено збільшення позовної давності. Частиною 1 статті 73 ЦПК України передбачено, що суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Відповідно до матеріалів справи вбачається, що перебіг строку позовної давності почався з травня 2011 року, тобто після тридцяти днів з моменту отримання відповідачем вимоги банку про дострокове повернення кредиту. Докази, які свідчать про поважність причин пропуску строку позовної давності позивач не надав, а тому відсутні підстави для його поновлення. Крім цього, представник позивача взагалі не заявляв клопотання про поновлення строків позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України не підлягають стягненню з відповідача і судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed