Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-26 00:00:00

Позивач просить стягнути з відповідача 43625,81грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки розрахунку - 5 місяців і 13 днів (з дня звільнення 30.11.2018р. по день отримання останньої суми заборгованості 14.05.2019р.) - з підстав ст.117 КЗпП України, мотивуючи позов тим, що при звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок, залишився борг підприємства по заробітній платі за жовтень, листопад 2018 року і по компенсації за невикористану відпустку. На прохання позивача відповідач не реагував, тому вона була вимушена звернутись до Держпраці зі скаргою 2.02.2019р., і після відповіді Держпраці на її звернення відповідач декількома платежами до 14.05.2019р. переказав їй заборговані виплати. Розрахунок середнього заробітку за затримку розрахунку позивач провів з зарплати 10000грн. на місяць, що після необхідних утримань становило 8050грн. Відповідач подав відзив, позов не визнав, посилаючись на таке: не оспорює, що розрахунок зі звільненим позивачем у день звільнення не був проведений, оскільки позивач відмовилась отримувати ту суму, яка їх була нарахована до виплати, не погодившись з її розміром; до виплати при розрахунку позивачці була нарахована заробітна плата за листопад 2018року і компенсація за невикористану відпустку; заробітна плата за жовтень 2018р. була утримана на підставі наказу про утримання з позивачки одного середньомісячного заробітку за заподіяну працівником шкоду (позивачка як головний бухгалтер допустила порушення при веденні бух.обліку, за що на підприємство були накладені значні фінансові санкції); заробітна плата за листопад 2018 року і компенсація за невикористану відпустку були нараховані до виплати і про розмір розрахунку позивачку було повідомлено при врученні їй наказу про звільнення, але позивачка відмовилась отримати вказану суму, тому дана сума була внесена у відомість по зарплаті за листопад 2018р. і була депонована як така, що не отримана працівником, тобто вказані кошти не виплачені працівнику з вини самого працівника, а не внаслідок неправомірної затримки відповідачем; у подальшому позивач не з,являлась до відповідача і не пред`являла вимог про виплату розрахунку, тому відповідачем на його думку н порушено приписи ст.116 КЗпП, і він не мав об`єктивно можливості виплатити вказані кошти працівнику на вимогу, якої не було, і враховуючи, що позивач не повідомила дані про її рахунок або адресу, за якою їй слід було б відправити розрахункові. Наказ про утримання зарплати за жовтень 2018р. позивачкою не оспорювався, і тому за принципом презумпції правомірності є чинним, дійсним і не виплата зарплати за жовтень 2018 року при звільненні позивача не можна розглядати як порушення ст116 КЗпП і як підстава для застосування ст.117 КЗпП. Крім того, після листа Держпраці з приводу неправильності разового утримання 100% зарплати за жовтень 2018р. (замість дозволених законом 20%), відповідач запитав у позивача відомості про спосіб виплати їй вказаної суми, і вказані грошові кошти переказав позивачці поштою за вказаною позивачкою адресою; причому раніше переказати не мав можливості, оскільки позивачка не виходила на зв`язок і не повідомляла реквізити її рахунку чи адресу, на яку слід відправити кошти, і не з,являлась за їх отриманням безпосередньо на підприємство; тому затримка відбулась не з вини відповідача. Також відповідач просив врахувати положення ст.117 КЗпП про те, що у разі спору про розмір розрахункових сум і часткового задоволення позову - це є підставою для зменшення розміру компенсації у вигляді середнього заробітку, а у даному випадку взагалі позивач не оспорювала утримання зарплати за жовтень 2018р, тобто спору як такого не затіяла. Крім того, відповідач просив застосувати строк позовної давності, встановлений КЗпП для даного позову у три місяці, який на думку відповідача розпочав перебіг з дати звільнення і був пропущений позивачем. Вислухавши доводи сторін і надані ними докази, суд встановив такі обставини і відповідні ним правовідносини: За наказом №15-к від 11.05.2018р. позивач [PERSON] прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера. Наказом №41-к від 30.11.2018р. головний бухгалтер [PERSON] звільнена 30.11.2018р. за згодою сторін за п.1 ст.36 КЗпП України, підстава: заява [PERSON] . З наказом [PERSON] ознайомлена 30.11.2018р. В трудовій книжці позивачки є записи про прийняття на роботу за наказом №15-к від 11.05.2018р. і запис про звільнення позивача за наказом №41-к від 30.11.2018р. (трудова книжка заповнена належним чином і видана своєчасно, дані обставини позивач не оспорює). Позивач як доказ надала відповідь Управління Держпраці на її звернення. З відповіді ГУ Держпраці у Київській області від 21.03.2019р. на звернення позивача видно, що за результатами інспекційного відвідування встановлено, що наказом відповідача позивача притягнуто до матеріальної відповідальності за заподіяну підприємству шкоду у розмірі місячної заробітної плати (після відрахувань 8050грн.), які утримані в повністю з зарплати позивача за жовтень 2018року , таке утримання 100% зарплати є порушенням ч.1 ст.127 КЗпП (якою встановлено обмеження в утриманнях з заробітної плати : не більше 20%, а в окремих передбачених законом випадках - не більше 50% місячної зарплати). Тим же інспекційним відвідуванням встановлено, що зарплата за листопад 2018 року (10000грн.) і компенсація за невикористану відпустку 4999,99грн., після обов`язкових утримань сума розрахункових (зарплата плюс компенсація) становить 12074,99грн., дані грошові кошти депоновано, про що зроблено відповідний запис у відомості на виплату грошей за листопад 2018 року від 21.12.2018р. №172. Крім того зазначено, що невиплаченими працівнику слід вважати кошти, неправомірно утримані підприємством із заробітної плати [PERSON] за жовтень 2018р. в сумі, яка перевищує 20% від її заробітної плати. За результатами інспекційного відвідування зроблено припис про усунення порушення. Відповідач, крім того, надав такі докази: Акт перевірки ГУДФС від 18.10.2018р., яким виявлено порушення у веденні бухгалтерського обліку, що стало підставою для нарахування штрафних санкцій на підприємство; Податкове повідомлення від 18.10.218р. нарахування штрафних санкцій підприємству відповідача в сумі 835000грн.; Пояснення головного бухгалтера [PERSON] з приводу даного акту і виявленого порушення фінансової дисципліни; Наказ №27 від 16.11.2018р., яким [PERSON] притягнуто до матеріальної відповідальності в розмірі одного середньомісячного заробітку, що складає 8050грн. шляхом утримання заробітної плати. Відомість про виплату грошей №7/2 за листопад 2018 року на виплату з 21.12. по 26.12.2018р. , складена 21.12.2018р., де під порядковим № 10 вказано працівника [PERSON] , в графі «підпис про одержання» підпис працівника відсутній, сума до виплати по даній відомості: 12074,99грн. Відомість підписана [PERSON] , в графі «відомість складена і перевірена - підписи [PERSON] і [PERSON] ; Акт №1 від 30.11.2018р., яким засвідчено такі події: 30.11.2018р. [PERSON] було видано наказ про звільнення, видано оформлену трудову книжку, від отримання розрахунку (виплат) сум, що належать [PERSON] від ТОВ «АФ Заворотичі» при звільненні, вона відмовилась. Зі слів [PERSON] підставою для відмови від отримання розрахунку (виплат) сум, що належать [PERSON] від ТОВ «АФ Заворотичі», є наявність спору про розмір сум, належних [PERSON] при звільненні. Акт підписаний директором [PERSON] , бухгалтером [PERSON] , секретарем [PERSON] . ; Лист від 20.03.2019р. , адресований позивачці від відповідача, за змістом якого позивач була запрошена для отримання зарплати за листопад 2018р. в сумі 12074,99грн. в зручний для неї час з 9 до 17 години, крім суботи та неділі; Відомості про вручення вказаного листа адресату - позивачці; Довідка про середньомісячну зарплату позивача [PERSON] , - яка нараховувалась у розмірі 10000грн., до видачі 8050грн.; Чеки до поштових переказів відповідача позивачці: Службовий чек на суму 12075грн. від 01.04.2019р.; виплата №0017; Службовий чек на суму 4830 грн. від 26.04.2019р.; виплата №0708; Службовий чек на суму 1610грн. від 16.05.2019р.; виплата №0445. Встановлено, що правовідносини між сторонами виникли з трудового договору і врегульовані нормами трудового права. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП - при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно ч.2 ст.116 КЗпП - в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП - в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП - при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно ст.83 КЗпП - у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 136 КЗпП встановлено порядок покриття шкоди, заподіяної працівником, за яким, зокрема, покриття шкоди працівником в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу - шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Таке розпорядження має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством. У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання власником або уповноваженим ним органом позову до суду. Статтею 127 КЗпП визначено , що відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: у таких випадках, зокрема: 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству (стаття 136). Статтею 128 КЗпП встановлені обмеження розміру відрахувань із заробітної плати, який зазвичай не може перевищувати двадцяти процентів, а у випадках, окремо передбачених законодавством - п`ятидесяти процентів заробітної плати, яка належить до виплати працівникові. Дослідивши надані докази окремо і у сукупності, вислухавши доводи сторін, та проаналізувавши вимоги норм закону, що застосовуються до спірних правовідносин, суд встановив такі обставини і зробив за ними такі висновки: Позивач звільнена 30.11.2018р., і це є її останнім робочим днем, тому відповідно до вимог ст.116 КЗпП відповідач повинен був у день звільнення видати звільненому працівнику наказ, заповнену трудову книжку і провести розрахунок, тобто виплатити працівнику всі суми, що належать йому від підприємства на день звільнення. Встановлено, що наказ про звільнення і трудову книжку позивач отримала саме 30.11.2019р., в цій частині вимоги закону відповідач виконав. Щодо виконання відповідачем вимоги закону про проведення розрахунку зі звільненим працівником, то суд виходить з наступного: Відповідач посилається на те, що пропонував позивачці у день звільнення 30.11.2018р. розрахункові (зарплату за листопад і компенсацію за невикористану відпустку) , але позивач відмовилась грошові кошти отримати, не погоджуючись з розміром розрахункових. Позивач даний факт заперечує, стверджує, що 30.11.2019 суми до виплати ще не були нараховані, особисто вона нарахувань не зробила, передавала справи іншому бухгалтеру, та що вона вийшла на роботу 4.12.2018р. і зробила нарахування собі сум, які є розрахунковими при звільненні (зарплату за жовтень, листопад 2018р і компенсацію за невикористану відпустку), але новий бухгалтер повідомила, що зарплата за жовтень 2018р. з неї утримана, бо є наказ про утримання на відшкодування завданої шкоди. Позивач стверджує, що даного наказу (про утримання з неї місячного заробітку) вона не бачила і про нього не знала. З одної сторони таке ствердження позивача є нелогічним і неправдивим (або вона повідомляє про допущене нею порушення), оскільки об`єктивно не могла бути нарахована зарплата за жовтень у грудні, бо такі дії бухгалтерією були виконані у листопаді (враховуючи строки нарахування і виплати зарплати за минулий місяць у місяці, що слідує за місяцем роботи). З іншої сторони таке ствердження позивача судом береться до уваги як таке, що свідчить про вільний доступ позивачки до підприємства у грудні 2018р. і про її своєчасну обізнаність у питаннях нарахування їй розрахункових. Оскільки сторони не дійшли згоди з питання, коли фактично були нараховані суми до виплати працівнику, то суд виходить з того, що обов`язок по доказуванню дотримання роботодавцем вимог закону (ст.116 КЗпП) покладається саме на нього (відповідача), а не на працівника. Відповідач не надав суду доказів, які б доводили виконання ним вимог ст.116 КЗпП щодо проведення розрахунку в день звільнення. У якості доказів відповідач надав акт від 30.11.2018р.. яким засвідчено видачу наказу про звільнення та трудової книжки, і в якому зазначено про відмову позивачки від отримання розрахунку, але даний акт не містить конкретно зазначеної нарахованої до виплати суми; крім акту не надано іншого письмового доказу, який би вже був створений станом на 30.11.2018р. і з якого б можна було встановити, що дійсно кошти до сплати були нараховані і пред`явлені позивачу до виплати саме 30.11.2018р. У такому разі мав би бути документ, в якому вказано конкретний розрахунок (арифметично, з зазначенням складових суми до виплати), та /або документ, що супроводжує виплату грошової суми через касу (на кшталт окремої відомості, іншого аналогічного за змістом документу з зазначенням у ньому конкретної суми, що нарахована і видається працівнику). І лише у такому випадку - якщо працівник відмовився б отримати запропоновану йому до видачі грошову суму - слушним було б складення акту про відмову працівника від отримання розрахункових сум. У даному ж випадку суд виходить з того, що оскільки таких допустимих і достовірних доказів позивач суду не надав, то є підстави для висновку, що в день звільнення 30.11.2018р. не відбулось нарахування сум до виплати позивачці (на виконання вимог ч.1 ст.116 КЗпП) і нарахована сума реально їй не була пред`явлена до видачі, була запропонована гіпотетично, і тому у даному випадку відсутня відмова працівника від отримання розрахункових у день звільнення (на що посилається відповідач). Таким чином, відповідачем не були виконані вимоги ч.1 ст.116 КЗпП у день звільнення позивачки, яка у день звільнення була на робочому місці, і дана обставина відповідачем не оспорюється. Тому виникли підстави для застосування положень ст.117 КЗпП України з дня, наступного після звільнення (1.12.2018р.), який вважаться першим днем затримки розрахунку. Відповідач надав відомість на виплату зарплати за листопад 2018р., як доказ проведення позивачці розрахунку при звільненні. Разом з тим, як видно з самої відомості, вона складена 21.12.2018р. Тому саме цей день судом і розглядається як день проведення нарахування сум до виплати працівнику при його звільненні. Інших доказів, з яких би можна було встановити, що такі нарахування проведені раніше, відповідач суду не надав. Таким чином, встановлена затримка розрахунку з позивачем після звільнення в період з 01.12.2018 по 21.12.2018 включно. Дана затримка є порушенням прав звільненого працівника, і тому є підстави для покладення на відповідача обов`язку, встановленого в ч.1 ст.117 КЗпП України. Підстав для звільнення відповідача від даного обов`язку не встановлено, а посилання відповідача на незгоду позивачки на отримання суми, меншої, ніж вона очікувала, не спростовують даного висновку суду, оскільки у такому разі відповідач повинен був у день звільнення нарахувати, оформити таке нарахування належним чином (письмовим документом) і виплатити працівнику нараховані суми в частині безспірній, і лише у такому разі у випадку відмови працівника отримати вказану конкретну грошову суму скласти відповідний акт, який би доводив повне дотримання відповідачем вимог ст.116 КЗпП і дійсну відмову працівника. Разом з тим, враховуючи, що розрахунок відповідачем був зроблений (в сумі 12074,99грн., що складається з зарплати за листопад 2018р і компенсації за невикористану відпустку) і грошові кошти у вказаній повній сумі були пред`явлені до виплати у день виплати зарплати іншим працівникам: 21.12.2018р. (відомість на виплату зарплати за листопад), тому подальше неотримання позивачкою розрахункових сум, які їй були нараховані і пропонувались до виплати в період з 21.12.2018р. по 26.12.2018р. суд розглядає виключно як відмову позивачки від отримання даної суми. Суд вважає, що позивачка, якби діяла добросовісно, то мала би отримати 21.12.2018р. (в період до 26.12.2018р. у зручний для неї час) запропоновану їй до виплати вказану суму, яка є безспірною (враховуючи , що ні розмір зарплати за листопад 2018р. ні розмір компенсації за невикористану відпустку позивач не оспорює), а в подальшому вона мала право оспорювати розмір розрахункових сум і доводити право на отримання коштів у більшому розмірі. Відмова позивачки від отримання нарахованої до виплати суми вказує на недобросовісне використання свого права, і відповідальність за подальшу затримку розрахунку не може бути перекладена на відповідача, який з 21.12.2018р. виконав вимоги ст.116 КЗпП і діяв надалі добросовісно і правомірно, депонувавши неотриману позивачем суму, яку позивач могла отримати в касі у будь-який зручний для неї час і однозначно знала про таке її право. Правомірність дій відповідача у цьому випадку підтверджується також і результатами інспекційного відвідування управлінням Держпраці: згідно наданого позивачем листа-відповіді - такі дії відповідача не розцінюються як порушення трудових прав працівника, тобто є правомірними і відповідними закону. Суд враховує, що позивач працювала на посаді головного бухгалтера, тобто їй достеменно був відомий порядок виплати зарплати та строки її виплати. Суд враховує, що позивач не назвала будь-яких обставин, які б заслуговували на увагу, щодо причини неотримання вказаної грошової суми за наданою відповідачем відомістю на виплату зарплати у період з 21.12.2018 по 26.12.2018. Суд враховує, що позивач знала про порядок і строки складення відомості на виплату зарплати і про те, куди треба з,явитись за отриманням зарплати, і це було відкритою та доступною для неї інформацією. Суд бере до уваги пояснення самої позивачки, що 4.12.2018 вона була на роботі в бухгалтерії, здійснила нарахування собі розрахункових сум, оскільки вони ще не були нараховані, і що з працюючим бухгалтером вона обговорювала питання щодо розміру нарахованої суми, тобто не могла не знати і знала про розмір сум, що пропонуються їй до видачі; крім того, дана обставина також свідчить про те, що позивач мала вільний доступ до підприємства. Також суд враховує, що обидві сторони вказують на спілкування у телефонному режимі (що не може бути прийняте як доказ, але логічно вказує на свідоме нез,явлення позивачки за отриманням вказаної суми у строк виплати зарплати або на свідому відмову позивачки від отримання вказаної суми (як демонстрація незгоди з її розміром). Враховуючи сукупність вказаних обставин, суд не розглядає як порушення трудових прав позивачки, що тягне відповідальність відповідача за ст.117 КЗпП, - ненадіслання позивачці листа з повідомленням про складення відомості про зарплату за листопад 2018р. і про розмір нарахованих їй сум, і дійшов висновку, що розрахунок з позивачем 21.12.2018р. не проведений не з вини відповідача, а через недобросовісне користування працівником його правами і зволікання з сторони позивачки. Таким чином, подальшу затримку у розрахунку з позивачем (після 21.12.2018) суд не розцінює як порушення прав позивача і як неправомірну бездіяльність відповідача, і тому відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку, передбаченого статтею117 КЗпП, за затримку розрахунку після 21.12.2018р. При цьому суд також враховує подальшу поведінку обох сторін: Так, позивач не надала доказів того, що вона хоча б один раз зверталась до відповідача за розрахунком у вказаний період, а це означає, що вона дійсно відмовилась від отримання розрахункових сум у грудні 2018р. Позивач звернулась з запитом до управління Держпраці саме з даного питання (утримання зарплати за жовтень), що також доводить її обізнаність з нарахованою їй до виплати сумою. Оскільки позивач не реалізувала своє право звернутись до відповідача з вимогою про проведення з нею розрахунку у вказаний період, то суд погоджується з відповідачем у тому, що у нього не було підстав і можливості здійснити виплату позивачці після депонування призначеної їй суми (з причини відсутності самого звернення працівника, про що зазначено у ч.1 ст.116 КЗпП). Інспекційною перевіркою управлінням Держпраці не виявлено порушень трудового законодавства відповідача в цій частині (щодо невиплати і депонування суми, щодо не направлення письмового повідомлення працівнику, тощо). Відповідач на власний розсуд (що не є усуненням виявленого порушення) - у березні 2019р. відправив позивачці листа з запрошенням на отримання нарахованих їй до виплати сум, і така дія судом розглядається як добросовісна поведінка відповідача і виявлення ним дійсного наміру провести остаточний розрахунок з звільненим працівником. Отримавши даного листа позивачка свідомо не з,явилась за отриманням грошей на підприємство, що пришвидшило б отримання нею розрахунку, і такою поведінкою сама сприяла збільшенню строку затримки розрахунку. Позивачка відправила відповідачу листа з вказанням адреси для грошового переказу, і відповідач переслав позивачці депоновані кошти за вказаною нею адресою поштовим переказом (службовий чек на суму 12075грн. від 01.04.2019р.), тобто у вказаний працівником спосіб, що розглядається судом як добросовісна поведінка відповідача. Тому у розглядуваний період затримки розрахунку суд так само не знаходить підстав для визнання поведінки відповідача протиправною (винною), і не знаходить підстав для застосування положень ст.117 КЗпП у вказаний період затримки отримання позивачем розрахункових сум. Позивач як дату остаточного розрахунку вказує дату отримання нею грошових коштів (відправлених відповідачем на виконання припису Держпраці щодо усунення порушень , допущених при утриманні зарплати за жовтень): 14.05.2019р. (за службовим чеком- 14.05.2019р.). Суд не погоджується з таки тлумаченням позивакою дій відповідача і вказаної виплати і виходить з того, що виплата розрахункових, що підлягали виплаті працівнику при звільненні, фактично проведена 01.04.2019р. Щодо невиплати зарплати за жовтень 2018року і невключення її у розрахункові та щодо переказу даної суми позивачці у травні 2019року, то суд робить такі висновки: Наказ про утримання з зарплати позивачки одного середньомісячного заробітку на часткове відшкодування завданої працівником шкоди не оскаржувався, є чинним, і судом береться до уваги як законний. Наказ виданий 16.11.2018р., тобто ще під час роботи позивача на посаді головного бухгалтера, тому посилання позивача на необізнаність з даним наказом до уваги судом не береться, і більш того, це не є предметом дослідження у даній справі. За принципом презумпції правомірності дії вважається, що відповідач при виданні наказу дотримався вимог закону, в тому числі і щодо вручення наказу працівнику. У встановлені законом строки позивач не оскаржила даний наказ. Крім того, враховуючи строки нарахування та виплати зарплати на підприємстві (достеменно відомі позивачу як головному бухгалтеру), то суд виходить з того, що не отримавши зарплату за жовтень 2018 року (що мало місце ще до звільнення позивачки), позивачка усвідомлювала, що зарплата з неї утримана, і така дія відбулась до звільнення. Станом на день звільнення і проведення розрахунку наказ не був оскаржений, також не були оспорені працівником у належному встановленому законом порядку дії відповідача по разовому утриманню зарплати за жовтень на підставі даного наказу. Правомірність таких дій суд в межах даної справи не обговорює, а виходить виключно з того, що невиплата зарплати за жовтень 2018р. не може розглядатись як затримка повного розрахунку зі звільненим працівником, оскільки дане питання вже було вирішено ще до звільнення працівника, і утримання даної суми не було оспорене працівником станом на день звільнення і у подальшому. Позивач не подала відповідного позову до суду, або не пред`явила претензії відповідачу, тобто не реалізувала свого права, наданого їй за приписами статті 136 КЗпП. Таким чином, сам по собі факт невиплати позивачці зарплати за жовтень 2018року не є такою затримкою розрахунку зі звільненим працівником, про яку вказується в статті 116 КЗпП як підставу для нарахування компенсації, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Дана сума не може розглядатись як така, що перебувала у спорі ( у розумінні приписів частини другої статті 117 КЗпП. При цьому суд виходить з того, що позивач не затіяла у встановленому законом порядку спору з приводу правомірності такого утримання, що виключає застосування наслідків, передбачених у частині 2 ст.117 КЗпП. А сам той факт, що на дане порушення вказано у листі Держпраці, не означає, що спір вирішено на користь працівника (про що зазначається в ч.2 ст.117 КЗпП у якості підстави для стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку). Крім того, відповідач мав право здійснити утримання певної частини заробітку на підставі чинного наказу з зарплати за жовтень, а також з зарплати за листопад 2018р. Тому у будь-якому випадку даний спір (якщо його розглядати у якості такого спору) не може вважатись таким, що вирішений повністю на користь працівника. Таким чином, стягненню з відповідача за приписами статті 117 КЗпП України підлягає середній заробіток за період затримки розрахунку з 01.12.2018р. по 21.12.2018р. В іншій частині позовні вимоги є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Розрахунок даної компенсації проводиться з урахуванням положень, встановлених у Порядку обчислення середньої заробітної плати в редакції Постанови КМУ №542 від 29.07.2015, згідно якого середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Така компенсація нараховується за кожен робочий день затримки розрахунку. Згідно наданої довідки - середньомісячна зарплата позивача 10000грн., до видачі 8050грн.; відповідно середньомісячна зарплата становить: 10000+10000=20000грн.; після відрахувань: 8050+8050=16100грн. Робочих днів:в жовтні і листопаді 2018р. - всього 44; Середньоденна зарплата: 20000/44=454,55грн.; після відрахувань: 16100/44=365,90грн. У вказаному періоді затримки розрахунку з 1.12. по 21.12.2018 було 15 робочих днів. Компенсація: 15х 454,55=6818,25грн., після відрахувань: 15х 365,90 = 5488,50грн. Щодо застосування позовної давності , про що подав заяву відповідач, то суд виходить з того, що позивачем строк позовної заданості не пропущений, оскільки такий строк має обчислюватись не з дати звільнення, а за даними вимогами він розпочав перебіг з дати проведення розрахунку (1.04.2019); позов подано 27.05.2019р., тобто в межах встановленого в ст.233 КЗпП України строку (три місяці). Оскільки суд позов задовольняє частково, то відповідно до правил, встановлених у ст.141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодовуються відповідачем пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивач просила стягнути 54193,55грн. Позов задоволено на 10 %. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 542грн. Відшкодуванню підлягають витрати в розмірі 10%, що становить 54,20грн.

Outcome: partial