Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач подав до суду позов до відповідача про визнання неповнолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою №57 б.31 по пр.Інженера Преображенського в м.Запоріжжі, мотивувавши свій позов тим, що дитина не проживає в квартирі з моменту народження та реєстрації з 2013 року, а її мати [PERSON] визнана такою, що втратила право користування цим жилим приміщенням за рішенням суду. Відповідач та її законний представник в судові засідання не з»явились, про причини неявки суд не повідомили, у судове засідання викликались належним чином, в тому числі через розміщення оголошення у газеті «Запорізька правда» №19 від 13.07.2017 року.. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що [PERSON] є її онукою, а відповідач малолітня [PERSON] правнучкою. Ні [PERSON], ні її донька у квартирі не проживали, [PERSON] зареєстрували у квартирі в 2001 році за проханням її батька її старшого сина, для влаштування дитини у школу, а малолітня [PERSON] була зареєстрована [PERSON] без відома власників квартири. Де вони зараз проживають їй не відомо. Від третіх осіб [PERSON], [PERSON], служби у справах дітей по Хортицькому району та департаменту реєстраційних послуг надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло №7090 від 25.05.1999 року [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS]. Вказані особи, а також [PERSON] дружина позивача, та їх донька [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі. З 2001 року у квартирі була зареєстрована законний представник малолітньої відповідача [PERSON] її мати [PERSON], яка є онукою [PERSON] та донькою її сина від першого шлюбу [PERSON]. Заочним рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 02.02.2017 року [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування квартирою №57 б.31 по пр.Інженера Преображенського в м.Запоріжжі. Вказаним рішенням встановлено, що [PERSON] з моменту своєї реєстрації в квартирі не проживала, а зі слів свідків, вона проживає з дитиною та своїм чоловіком за місцем реєстрації чоловіка. Малолітня відповідач [PERSON] [INFO], є донькою [PERSON], що підтверджується наданою суду ксерокопією її свідоцтва про народження І-ЖС №235560 від 26.09.2013 року. Згідно довідки департаменту реєстраційних послуг, [PERSON] зареєстрована в [INFO]. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] - сусіди позивача суду пояснили, що давно знають родину [PERSON], раніше із ними проживав старший син [PERSON] [PERSON]. Потім він виїхав з цієї квартири в інше місце проживання. Про те, що у квартирі була зареєстрована і донька [PERSON] - [PERSON], їм відомо лише зі слів [PERSON], малолітню [PERSON] вони також у квартирі ніколи не бачили, її речей у квартирі немає, але про обставини реєстрації в квартирі її та її матері свідкам нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є батьком [PERSON] та дідом [PERSON]. Де проживає донька з дитиною йому не відомо, вона іноді дзвонить і іноді приводить їм онуку. Його доньку [PERSON] було зареєстровано у спірній квартирі її бабусею [PERSON] ще у неповнолітньому віці для того, щоб оформити її до школи, оскільки у нього тоді житла не було. Потім, коли його родина отримала квартиру, [PERSON] залишилась бути зареєстрованою у квартирі своєї бабусі, але чому пояснити не може. Свою доньку [PERSON] його донька зареєструвала вже самостійно. Вислухавши позивача, свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У відповідності до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Право на житло здійснюється громадянами у порядку, визначеному Житловим Кодексом України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. У відповідності до ст.ст.71,72 ЖК України суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, якщо вона відсутня в цьому приміщенні понад 6 місяців без поважних причин. Відповідно до ст.319,321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. При цьому, відповідно до ст.405 ЦК України члени сім»ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до розяснень, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав № 5 від 7 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Відповідно до статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена його сім'ї. При цьому, відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Норми ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачають право дитини на житло, діти члени сім»ї наймача або власника жилого приміщення - мають право користуватись займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст.11 цього Закону батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст.3 СК України дитина належить до сім»ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Неповнолітня дитина відповідно до ч.1 ст.30 ЦК України не має цивільної дієздатності та не може самостійно визначати своє місце проживання. Відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. В даному випадку встановлено, що [PERSON] [INFO], є малолітньою і не досягла чотирьох років, вона зареєстрована в 2013 році за місцем реєстрації своєї матері [PERSON]. Малолітня [PERSON] у розумінні вимог ст.64 ЖК України є членом сім»ї співвласниці квартири [ADDRESS] [PERSON], тобто є її правнучкою. Малолітня відповідач не має цивільної дієздатності та не може самостійно визначити своє місце проживання. Таким чином, в даному випадку неповнолітня [PERSON] не проживає за місцем своєї реєстрації не за власним бажанням, тому це не є випадком відсутності її як члена сім»ї власника жилого приміщення без поважних причин, і визнання її такою, що втратила право користування житлом, значно порушить охоронювані законом права неповнолітньої [PERSON] на користування жилим приміщенням за місцем її реєстрації. Крім того, суду не надано даних про те, що мати дитини має власне житло у власності або у користуванні, де могла б зареєструвати свою дитину та гарантувати їй право користування житлом, або сама малолітня [PERSON] має інше житло. Та обставина, що мати малолітньої [PERSON] рішенням суду від 02.02.2017 року визнана такою, що втратила право користування квартирою, у даному випадку не може впливати на охоронювані законом права малолітньої дитини на користування житлом за місцем її реєстрації. Враховуючи наведене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed