Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», в особі Київської регіональної дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» 07.08.2013 року звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення громадян з предмету іпотеки. 23.09.2013 року позивачем подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої позивач просив суд виселити та зняти з реєстраційного обліку відповідачів (а.с. 23-25). Позов обґрунтовано тим, що 09.10.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №22033131904 про надання кредиту в сумі 99960,00 доларів США строком на 120 місяців по 09.10.2018 року, зі сплатою 16,5% річних за користування кредитом. В забезпечення виконання умов кредитного договору 09.10.2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки №2116 та надано в іпотеку Банку нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] не виконувались умови кредитного договору, Банк подав до Святошинського районного суду м. Києва позовну заяву про стягнення боргу з відповідача за кредитним договором. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.11.2010 року стягнуто з [PERSON] на користь Банку 1016110,41 грн. боргу по кредитному договору та судових витрат. В подальшому, 25.05.2011 року судом було видано виконавчий лист №2-2772/2011 про стягнення з [PERSON] на користь Банку заборгованості в сумі 1016110,41 грн. 03.10.2011 року Банк направив виконавчий лист №2-2772/2011 про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь Банку до ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві на примусове виконання. 05.10.2011 року ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві відкрито виконавче провадження по стягненню заборгованості з [PERSON] В процесі проведення виконавчих дій Банком залишено вказане майно в рахунок погашення заборгованості по кредитному договору. 27.06.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право власності Банку на згадану квартиру. 16.07.2012 року на адресу [PERSON] направлена письмова вимога про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця. 20.07.2012 року проведена зустріч з [PERSON] в приміщенні Київської дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» з метою врегулювання проблемної ситуації, де йому було повідомлено про необхідність добровільного звільнення квартири [ADDRESS]. Однак, станом на 16.09.2013 року квартира [ADDRESS], яка належить АТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачами не звільнена, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки позивач позбавлений права вільно користуватися своєю власністю. В процесі розгляду справи судом, у справі оголошувалась неодноразово перерва для надання можливості сторонам в досудовому порядку врегулювати спірні відносини. У судове засідання 24.04.2014 року представник позивача Котляренко С.В. не з'явився та подав до суду заяву в якій зазначив про можливість розгляду справи без участі представника позивача, позов підтримав (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог - а.с. 23-25) у повному обсязі. Відповідачі та їх представник у судове засідання 24.04.2014 року не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неприбуття суд не повідомили, окрім [PERSON], який подав чергову заяву про відкладення розгляду справи та зупинення провадження (а.с. 107-108). Представник третьої особи в засідання суду не з'явився, завчасно подавши заяви про можливість розгляду справи у відсутність їхнього представника (а.с. 37, 39). Суд, розглянувши заяву відповідача [PERSON] щодо чергового відкладення розгляду справи та зупинення провадження, дійшов висновку про відмову у її задоволенні з огляду на наступне. Відповідно до п.2) ч.1 ст.169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Відповідно до ч.1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Відповідно до ч. 3 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Враховуючи, що позовна заява позивача надійшла до суду 07.08.2013 року, а станом на 24.04.2014 року розгляд справи по суті не розпочато у зв'язку з неявкою відповідачів у судове засідання, суд не вбачає підстав для чергового відкладення розгляду справи, враховуючи, що відповідачами не надано жодного доказу щодо поважності неприбуття в судове засідання, які судом визнано поважними, а тому суд вважає за можливе слухати справу у їх відсутності за наявними у справі доказами. Суд, з'ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково з огляду на наступне. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з положень ст.ст. 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право (рішення ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року №6-32937СВ12). Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.112010 року у справі №2-2772/2010 встановлено, що 09.10.2008 року між АТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір №22033131904 про надання кредиту в сумі 99960,00 доларів США строком на 120 місяців по 09.10.2018 року, зі сплатою 16,5% річних за користування кредитом (а.с. 30-31). В забезпечення виконання умов кредитного договору 09.10.2008 року між Банком та [PERSON] укладено договір іпотеки №2116 та надано в іпотеку Банку нерухоме майно - однокімнатну квартиру [ADDRESS]. 27.06.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право власності Банку на квартиру [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28.02.2014 року власником квартири [ADDRESS] є Київська Регіональна Дирекція ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», код ЄДРПОУ 23494105 (а.с. 95). 16.07.2012 року на адресу [PERSON] направлена письмова вимога про добровільне звільнення квартири протягом одного місяця (а.с.9). Судом під час розгляду справи встановлено, що 20.07.2012 року проведена зустріч з [PERSON] в приміщенні Київської дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» з метою врегулювання проблемної ситуації, де йому було повідомлено про необхідність добровільного звільнення квартири [ADDRESS]. Однак, станом на 16.09.2013 року квартира [ADDRESS], яка належить АТ «Райффайзен Банк Аваль» відповідачами не звільнена, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, оскільки позивач позбавлений права вільно користуватися своєю власністю. Відповідно до довідки Форми №3 від 16.01.2014 року виданої ТОВ «Явір-Житлобуд-2» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 83). Таким чином, судом встановлено, що відповідачі не звільняють квартиру позивача, чим чинять йому перешкоди у користуванні своєю власністю, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення відповідачів з займаної квартири, яка належить позивачу є законними та обґрунтованими, а отже такими, що підлягають задоволенню. З приводу позовних вимог, щодо зняття відповідачів з реєстраційного обліку квартири [ADDRESS], суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Відповідно до Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів затвердженого Наказом МВС України 22.11.2012 року за №1077 та зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 18.12.2012 року за № 2109/22421, у пункті 3.1 Порядку зазначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви про зняття особи з реєстрації місця проживання, яка подається особою або її законним представником, інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням. Зняття з реєстрації на підставах, визначених в абзацах вісім та дев'ять пункту 3.1 цього розділу, здійснюється за клопотанням уповноваженої особи закладу/установи або за заявою власника/наймача житла або їх законних представників. Відповідно до підпункту 2 п. 3.1 даного Порядку зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічні норми закріплені в ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», де вказано, реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері реєстрації фізичних осіб, затверджує відповідно до закону порядок реєстрації місця проживання та місця перебування осіб в Україні, зразки документів, необхідних для реєстрації і зняття з реєстрації місця проживання та місця перебування. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В силу наведеної норми позивач повинен звертатися до органу реєстрації з вимогою про зняття з реєстрації місця проживання відповідачів, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про виселення. Суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов'язки з реєстрації місця проживання громадян. Таким чином, права позивача щодо відмови у знятті відповідачів з реєстрації не є порушеними, у в'язку з чим відновленню не підлягають. В свою чергу в разі відмови державного органу його посадової особи, як суб'єкта владних повноважень зняти відповідачів з реєстраційного обліку на підставі судового рішення, буде мати місце оспорювання дій та/або бездіяльності такого державного органу, його посадової особи, що відноситься до спорів судів адміністративної юстиції, а отже вимоги про знаття з реєстраційного обліку не можуть бути розглянуті в порядку цивільного судочинства. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, на користь позивача з відповідачів підлягає стягненню в рівних частинах сума судового збору у розмірі 114,70 грн. сплачена позивачем згідно платіжного доручення №197881 від 26.07.2013 року (а.с.11). На підставі викладеного та

Outcome: partial