Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-10 00:00:00

позивач просить суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], що був укладений 10.11.2001 року та зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 85 та звільнити його від сплати судового збору відповідно п.13 ч. 1 ст. 5 Конституції України про судовий збір, обґрунтовуючи позов наступним. 10.11.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, у зв'язку з чим відділом реєстрації актів громадського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області було видано свідоцтво про одруження серія 1-БК №187155 від 10.11.2001 р. Від спільного шлюбу він та відповідач мають неповнолітню дитину, а саме: [PERSON], [INFO]; Спільне життя з відповідачем у нього не склалося, оскільки як виявилось згодом їхні характери є зовсім різними, погляди його та відповідача на подружнє життя не співпадають, у зв'язку з чим між ними постійно виникали конфлікти та сварки. Враховуючи вищезазначені обставини спільне проживання його та відповідача як подружжя стало неможливим, тому з 2015 року він та відповідач не проживають як сім'я та не ведуть спільне господарство. Отже, шлюбні відносини між ним та відповідачем фактично припинилися з 2015 року. Примирення між ним та відповідачем є неможливим, оскільки попередні намагання примиритись не дали позитивного результату. Подальше спільне життя ним і відповідача як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити його інтересам, оскільки проживання в спільному шлюбі є безперспективним з точки зору подальших шлюбних стосунків між ним та відповідачем, а також інтересам їхньої дитини, оскільки їхнє спільне проживання завдають моральних та психологічних страждань дитині, що впливатиме на формування її характеру та психологічного здоров'я. З питання щодо виховання та проживання дитини спору немає, оскільки дитина на даний час, проживає з відповідачем та перебуває на її утриманні. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Виходячи з вищезазначених норми Сімейного кодексу України він має право з власної ініціативи звернутися до суду з позовом про розірвання шлюбу. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена завчасно, про що в матеріалах є телефонограма, причини неявки в суд не повідомила, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з'явилася без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Вислухавши позивача, який не заперечує проти заочного розгляду справи, та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Сторони позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], перебувають у шлюбі, який був зареєстрований у Відділі реєстрації актів громадянського стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 10.11.2001 р., згідно з актовим записом № 85. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню дитини: а саме: сина [PERSON], [INFO]. Дитина сторін на сьогоднішній день проживає з позивачем місцем її фактичного проживання. Статтею 51 Конституції України\~проголошено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до\~статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4\~ст. 56 Сімейного кодексу України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу № 7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований\~Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до\~статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторонами не підтримуються, шлюб між сторонами фактично розпався, сім'я носить формальний характер, рішення про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню чоловіка, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу залишається на прізвищі [PERSON]. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, тому він підлягає стягненню у дохід держави з відповідача. На підставі ст.. ст. 110, 112 СК України, Законом України «Про Державну реєстрацію актів цивільного стану»,

Outcome: approved