Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Заводського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останнього на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 79320,53 доларів США, що за курсом 25,87 відповідно до службового розпорядження НБУ від 03.02.2016 року складає 2052022,11 грн. Також просить стягнути з відповідача витрати на судовий збір. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що відповідно до укладеного між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] договору №ZPO0AE00000379 від 20.02.2007 року, останній отримав кредит у розмірі 29170,51 доларів США терміном до 20.02.2012 року та зобовязався повернути кредит і сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлено кредитним договором. Отже позивач виконав свої зобовязання, надавши [PERSON] кредит. Проте останній взяті на себе зобовязання за договором станом на 03.02.2016 року належним чином не виконав, у звязку з чим має заборгованість у розмірі 79320,53 доларів США, яка складається з: 15734,35 доларів США заборгованості за кредитом; 23077,00 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом; 964,72 доларів США заборгованості за комісією; 39544,46 доларів США пені за несвоєчасність виконання зобовязання за договором. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлений позов та просив суд задовольнити його з вищевикладених підстав. При цьому посилався на відсутність пропущення строків позовної давності, оскільки раніше неодноразово звертався до суду з аналогічними позовами, які йому поверталися з підстав порушенням правил підсудності. Крім того у судовому засіданні зазначив, що від реалізації предмету заставного майна автомобіля [PERSON], що був прийнятий банком 22.12.2009 року та реалізований 07.11.2015 року за 9000 гривень (що склало 367,35 доларів США), банк цими коштами 12.11.2015 року сплатив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором платіж у розмірі 367, 35 дол. США, тому також вважає, що перебіг позовної давності перервався. Представник відповідача проти позову заперечувала, просила відмовити в його задовленні, посилаючись на пропущенння позивачем строків позовної давності, про що подала відповідну заяву. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, у звязку з наступним. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлено, що 20.02.2007 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] укладено договір №ZPO0AE00000379, згідно з умовами якого банк надав позичальнику строковий кредиту у розмірі 29170,51 доларів США терміном до 20.02.2012 року, з умовами повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що передбачено кредитним договором (а.с.9). Відповідно до п.7.1 цього догорову, банк зобовязується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: видачі готівки через касу банка на строк з 20 лютого 2007 року по 20 лютого 2012 року включно, у вигляді непоновлюваної лінії (далі «Кредит») у розмірі 29170,51 доларів США на наступні цілі: купівля автомобіля у розмірі 22000,00 доларів США, а також у розмірі 34 грн. для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до п.1.2 та у розмірі 6943,74 США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, що передбачені п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 1% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,14 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотків за додаткове погашення кредиту згідно з п.3.11 даного договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з п.6.2 даного договору. Згідно з п.4.1. при порушенні позичальником будь-якого зобовязання, що передбачено п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобовязується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземні валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. Пунктом 7.4 договору передбачено, що згідно зі\~ст.212 ЦК України, при порушенні позичальником зобовязань з погашення кредиту, передбачених п.п.1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього оговору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць, розраховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Статтями\~14\~та\~526 Цивільного кодексу України\~встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1\~ст.1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.\~\~ Частиною другою статті 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1\~глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1\~ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У порушення зазначених норм та умов договору відповідач станом на 03.02.2016 року свої зобовязання за договором не виконав. Як зазначалося вище, сторони встановили строк дії кредитного договору і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 20 лютого 2012 року. Таким чином, графік платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. [PERSON] повинен був сплачувати щомісячний платіж у розмірі 505, 78 дол. США. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів згідно з п. 7.1. договору), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку (з 14 по 20 число кожного місяця), як того вимагає п. 7.1. договору. Як встановлено судом [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 24 березня 2009 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до Заводського районного суду м.Запоріжжя 31.03.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. У справі, яка розглядається, судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені графіком повернення кредиту та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного 14 по 20 числа щомісяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1\~ст. 530 ЦК України). За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як обєктивні (сам факт порушення права), так і субєктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-169цс14. За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах\~№ 6-190цс14 від 21 січня 2015 року, № 6-32цс14 від 10 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у цілому обчислюється із дня настання\~\~строку виконання основного зобов'язання, яким є строк виконання зобов'язання у повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах № 6-53цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-125цс14 від 17 вересня 2014 року). З урахуванням всіх вищезазначених правових норм, суд приходить до висновку про звернення позивача із даним позовом поза встановленим законом строком позовної давності. При цьому суд вважає безпідставними посилання представника позивача про переривання строків позовної давності внаслідок його звернення до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] про звернення стягнення та про стягнення заборгованості за кредитним договором, оскільки ухвалами Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 04.04.2012 року, 26.01.2015 року, 23.02.2016 року відповідні позовні заяви повернуті позивачеві для подання до належного суду (а.с. 137, 138, 140). Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частинами четвертою, п'ятою статті 267 ЦК України сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. За змістом частини першої статті 118 ЦПК України позов пред'являється шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції, де вона реєструється та не пізніше наступного дня передається судді. Пред'явлення позову до суду являє собою реалізацію позивачем права на звернення до суду. Саме із цією процесуальною дією пов'язується початок процесу у справі. Згідно з частиною першою статті 122 ЦПК України суддя відкриває провадження у цивільній справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому цим Кодексом. Так, позовна заява подається до районних, районних у містах, міських та міськрайонних судів з дотриманням правил підсудності, визначених статтями 108 - 114 ЦПК України. Позовна заява оформлюється з додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, за її подання сплачується судовий збір. За змістом викладеного перебіг позовної давності шляхом пред'явлення позову може перериватися не в разі будь-якого направлення позову поштою, а здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства, зокрема статей 109, 119, 120 ЦПК України. Якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подача позову з недодержанням правил підсудності. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України в своїй постанові від 2 грудня 2015 року № №6-895цс15. Суд також не може погодитись із твердженнями позивача стосовно переривання строків позовної давності внесенням поза межами її строку власними коштами платежу у розмірі 367, 35 дол. США. Вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обовязку поза межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив у звязку з чим не міг перериватися. Як вказано представником позивача у судовому засіданні та підтверджено відповідними письмовими доказами, від реалізації предмету заставного майна автомобіля [NUMBER], що був прийнятий банком відповідно до акту від 22.12.2009 року та реалізований відповідно до акту прийому-передачі транспортного засобу 07.11.2015 року за 9000 гривень (конвертовано у валюту 367,35 доларів США), позивач 12.11.2015 року сплатив в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором платіж у розмірі 367, 35 дол. США (а.с.191, 192,189, 190). Отже судом встановлено та не заперечується сторонами, що внесення грошових коштів у розмірі 367, 35 дол. США в рахунок погашення заборгованості за даним кредитним договором було здійснено позивачем, а не [PERSON], у звязку із чим суд приходить до висновку, що особисто боржник [PERSON] не вчиняв будь яких дій щодо визнання ним свого боргу. Крім того, суд врахував, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Згідно зі ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Про застосування строку позовної даності відповідач письмово заявив. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволенню не підлягають. Оскільки в задоволенні позовних вимог суд відмовляє, підстави для стягнення судового збору з відповідачів на підставі ст.88 ЦПК України також відсутні.

Outcome: dismissed