Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

Позивач, посилаючись на те, що вона з весни 1984 року по 21 липня 2017 року працювала на ПАТ «Азот», а при звільненні 21 липня 2017 року відповідач не виплатив належну їй заробітну плату, звернулася в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 5 689 грн. 45 коп., середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 90 507 грн. 60 коп. та судових витрат. Ухвалою суду від 31 травня 2019 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засіданні з розгляду даної справи по суті. Позивач в судове засідання не з`явилася. Представник позивача - адвокат Дрига Л.В в судове засідання не з`явилася. До початку розгляду справи подала заяву про розгляду справи без їїо участі. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі.. Представник відповідача в судове засідання також не з`явився, причину неявки суду не повідомив, проте надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити в задоволенні позову обґрунтовуючи це тим, що заборгованість по заробітній платі утворилася у зв`язку з тим, що діяльність відповідача було поставлено в залежність від ціни на природний газ, який є основною сировиною для виробництва продукції ПАТ «Азот». З 7 березня 2017 року по червень 2017 року підприємство взагалі не працювало. Крім того, 29 травня 2017 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на майно ПАТ «Азот» у межах суми стягнення в розмірі 611872475 грн. 30 коп. Також 11 квітня 2018 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби ГТУЮ у Черкаській області винесено постанову про накладення арешту на кошти боржника у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору витрат виконавчого провадження штрафів 43 851523,90 грн. У зв`язку з цим, ПАТ «Азот» не зміг вчасно провести виплату заробітної плати на користь позивача не через умисну бездіяльність або відсутність грошових коштів, а через відсутність об`єктивних можливостей розпорядитися наявними грошовими коштами або майном для виконання грошових зобов`язань по сплаті суми заробітної плати. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка з весни 1984 року до 21 липня 2017 року працювала на ПАТ «Азот», а 21 липня 2017 року була звільнена за власним бажанням, тобто за ст. 38 КЗпП України. При звільненні позивача з нею не було проведено остаточного розрахунку з виплати заробітної плати у зв`язку з чим утворилась заборгованість з виплати заробітної плати, яка складає 5 689 грн. 45 коп., згідно довідки ПАТ «Азот» №746 від 23 травня 2019 року. До теперішнього часу відповідачем не здійснено остаточного розрахунку з позивачем, через що остання звернулася до суду з зазначеним позовом. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.116 КЗпП України, відповідачу належало провести повний розрахунок з працівником в день звільнення - 21 липня 2017 року, що зроблено не було. Як встановлено судом відповідач в порушення ст.116 КЗпП не здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення у зв`язку з чим до теперішнього часу має заборгованість перед позивачем в розмірі 9 430 грн. 54 коп., яка підлягає стягненню. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавецьне доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. На підставі абз.4 ч.2. п.2 Постанови КМУ №100 від 08 лютого 1995 року про затвердження «Порядку обчислення середньої заробітної плати» передбачено, що якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Таким чином розрахунки повинні проводитися за останні повні два місяці, які передували звільненню позивача з роботи, а саме травень та червень 2017 року. Відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як вбачається з довідки ПАТ «Азот» від 23 травня 2019 року № 747 про доходи [PERSON] , її середньоденна заробітна плата становить 194 грн. 54 коп. Позивач просив стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати з 21 липня 2017 року по день ухвалення судового рішення. Враховуючи, що законодавством визначено, що відповідальність власника або уповноваженого ним органу у вигляді виплати працівнику середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток з 21 липня 2017 року по 02 липня 2019 року в сумі 94 595 грн. 04 коп. Суд вважає, що доводи представника відповідача щодо відсутності у підприємства достатнього фінансового ресурсу, як підстава для звільнення від відповідальності за порушення строків розрахунку по заробітній платі, є необґрунтованими. Наявність арешту на рахунках відповідача, що накладений постановою державного виконавця від 29 травня 2017 року не виправдовує затримку розрахунку при звільненні. До того ж відповідачем не надано доказів відсутності у відповідача коштів, що перевищують обсяг фінансового ресурсу, який був арештований. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову, а саме стягнення з ПАТ «Азот» на користь [PERSON] заборгованості по заробітній платі в розмірі 5689 грн. 45 коп. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки, з 21 липгя 2017 року по 02 липня 2019 року, в сумі 94 595 грн. 04 коп. Відповідно до ч.1, п.1 ч.3 ст..133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з квитанцією прибуткового касового ордера №7/19 від 29.05.2019 року позивачем сплачено за надання правничої допомоги 1000 грн. а тому, суд вважає, за необхідне стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Відповідно до квитанцій від 29 травня 2019 року позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 905 грн. 00 коп., а тому, суд вважає, за необхідне стягнути з ПАТ «Азот» на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 905 грн. 00 коп. Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення заборгованості із заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання. На підставі викладеного та

Outcome: approved