Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач просить суду звільнити з - під арешту квартиру [ADDRESS], мотивуючи тим, що 05.07.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту; з метою забезпечення належного виконання ним своїх зобов'язань за кредитним договором 05.07.2007р. між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку вищезазначену квартиру; 12.12.2011р. АКІБ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей-Колект» право вимоги за кредитним договором, укладеним з [PERSON], і за договором іпотеки, укладеним з [PERSON] і позивач отримав всі права іпотекодержателя за даним договором іпотеки. На даний час позивач у зв'язку з виниклою у позичальника заборгованістю по договору кредиту має намір використати своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання права власності на нього, але при зверненні до нотаріуса 04.08.2017р. позивачу стало відомо, що квартира, яка є предметом іпотеки, обтяжена арештом на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції серії АА № 872253 від 25.06.2008р.; даний арешт іпотечного майна перешкоджає йому як іпотекодержателю реалізувати своє право на першочергове задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки. У судовому засіданні представник позивача надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, на задоволенні позову наполягав. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] повторно не явились в судове засідання; були повідомлені належним чином, шляхом направлення рекомендованих листів за адресою зареєстрованого місця проживання, відзив на позов не подали. Відповідач Броварська міська державна нотаріальна контора відзиву на позов або заяви про визнання позову не подав. Третя особа в судове засідання не явилась, була повідомлена належним чином, пояснень щодо позову не подала, причини неявки суду не повідомила. Позивач надав згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідачів, враховуючи, що від відповідачів не надійшли відзиви, а позивач згоден на заочний розгляд справи, ухвалив розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. З наданих позивачем доказів судом встановлено такі обставини: 05 липня 2007 року між АКІБ «»УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 11179622000; сума кредиту - 65000доларів, еквівалент 328250грн., кредит виданий на споживчі цілі; строк повернення кредиту до 5.07.2017р. 05 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» і [PERSON] був укладений договір іпотеки № 58407, відповідно до умов якого, остання передала банку в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], з метою забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 11179622000 від 05.07.2007 р. Сторонами договору іпотеки визначено, що на момент укладення договору вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін складає 441134,22 грн. Договором іпотеки передбачено право іпотекодержателея задовольнити свої вимоги за кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі і у спосіб, вказаний позивачем - шляхом набуття права власності на предмет іпотеки; договір іпотеки містить відповідне застереження. За умовами договору іпотеки зверненню стягненню на предмет іпотеки обов'язково має передувати процедура направлення вимоги боржнику і іпотекодавцю. (пп.2.1.1, 2.1.2, 4.1, 4.2, 4.6, 5.1, 5.3). З договору факторингу №1 від 12.12.2011р., витягу з додатку №1 до Договору факторингу №1 від 12.12.2011р. (перелік первинних договорів), договору про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки вбачається, що ПАТ «УкрСиббанк» відступило ТОВ «Кей - Колект» право грошової вимоги, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту, укладеним з [PERSON] (сума кредиту і інших платежів, право вимоги щодо яких передається, - в додатку не зазначено), і за договором іпотеки, укладеним з [PERSON] Актів прийняття-передачі за даним відступленням прав вимоги кредитних та іпотечних договорів (портфелів) позивачем суду не надано. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 04.08.2017р. вбачається, що за фактом відступлення від ПАТ «УкрСиббанк» на користь ТОВ «Кей - Колект» прав вимоги за договором іпотеки, укладеним з [PERSON], зареєстровано зміни іпотекодержателя за вказаним договором іпотеки, і відповідно права позивача як іпотекодержателя за даним договором іпотеки зареєстровані у державному реєстрі іпотек 12.08.2012р. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, сформованого 04 серпня 2017 року, вбачається наявна в реєстрі інформація про обтяження, а саме: реєстраційний номер запису 7489401, дата: 02.07.2008р. реєстратор: Броварська міська державна нотаріальна контора; тип обтяження: арешт майна; підстава обтяження: постанова ВДВС Броварського МРУЮ АА № 872253 від 25.06.2008р. (державний виконавець Дідук Р.А.) вх.№ 1568; об'єкт обтяження: квартира [ADDRESS]; власник: [PERSON]; заявник Броварська міська ДНК; і наступний реєстраційний запис №7489487; дата: 02.07.2008р. реєстратор: Броварська міська державна нотаріальна контора; тип обтяження: заборона на нерухоме майно; підстава обтяження: постанова ВДВС Броварського МРУЮ АА № 872253 від 25.06.2008р. (державний виконавець Дідук Р.А.) вх.№ 1568; об'єкт обтяження: квартира [ADDRESS]; власник: [PERSON]; заявник Броварська міська ДНК. Інших доказів не надано, тому при розгляді даної справи суд виходить лише з наявних у справі письмових доказів, поданих позивачем, і з того, що саме на позивача згідно ст.81ЦПК України покладено обов'язок по доказуванню тих обставин, на як він посилається в обгрунтування позовних вимог. Згідно із п.1 ч.1 ст. 32 закону «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржнику від інших осіб. Згідно із ч.1 ст. 52 Закону «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно із ч.1 ст. 54 Закону «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами в першу чергу для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Частиною 4 ст. 54 ЗУ «Про виконавче провадження» передбачено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Відповідно до п. 3 ч.2 ст. 57 Закону «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Дійсно, з наданих доказів у їх сукупності встановлено: 05.07.2007р. внесено до реєстру відомості про іпотеку, предмет іпотеки: дана квартира, власник [PERSON], підстава: договір іпотеки з ПАТ «Укрсиббанк», іпотекодержатель ПАТ «Укрсиббанк»; 12.12.2011р. до ТОВ «Кей - Колект» за договором про відступлення права вимоги перейшли права кредитора за договором кредиту № 11179622000 від 05.07.2007р. і права іпотекодержателя за договором іпотеки № 58407 від 05.07.2007р.; 12.08.2012р. права нового іпотекодержателя зареєстровані в Реєстрі іпотек. 02.07.2008р. до державного реєстру речових права на нерухоме майно та обтяжень внесено відомості про обтяження: арешт майна та заборона на нерухоме майно, об'єкт: вказана квартира, підстава: постанова державного виконавця, що означає, що дане обтяження застосовано в межах виконавчого провадження по виконанню певного виконавчого документу, в якому боржником була [PERSON], і арешт накладався на майно боржника. Тобто дане обтяження застосовано і зареєстроване до відступлення права вимоги первісним кредитором позивачу і до внесення до реєстру відомостей про позивача як нового іпотекодержателя. Не встановлено, (і відповідної інформації та доказів позивачем не надано) - який саме виконавчий документ був підставою для відкриття виконавчого провадження та накладення арешту: судове рішення, виконавчий напис, чи інший виконавчий документ, передбачений законом. Також не встановлено, хто був стягувачем у тому виконавчому провадженні, в якому державним виконавцем було накладено арешт і заборону на відчуження. Враховуючи принцип правомірності дій та рішень (якщо не встановлено протилежне), а також враховуючи, що суду не надано відомостей про оскарження дій державного виконавця первісним іпотекодержателем з приводу накладення арешту на предмет іпотеки в 2008 році або про подання первісним іпотекодержателем до суду позову про виключення арештованого предмету іпотеки з-під арешту, - суд при розгляді даної справи виходить з того, що такі дії державного виконавця були правомірними, у нього були підстави для накладення арешту на майно боржника [PERSON], державним виконавцем були виконані вимоги частини 4 статті 54 закону «Про виконавче провадження», первісний кредитор (іпотекодавець) відповідного позову про виключення майна з-під арешту не подавав, дані дії державного виконавця не оспорив, і, відповідно, з накладенням арешту на вказане майно, в тому числі на предмет іпотеки, погодився. Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ в Постанові №5 від 3.06.2016р. «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», і з системного аналізу норм закону, що регулюють захист права власності чи іншого речового права від порушень, зокрема питання щодо звільнення майна з-під арешту, накладеного державним виконавцем в межах виконавчого провадження, існує два способи здійснення такого права: 1) на рішення та дії державного виконавця стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства (наприклад адміністративного судочинства); 2) особою, яка володіє на підставі закону чи договору майном чи речовим правом на майно, і яка не є стороною виконавчого провадження, подається позов про зняття арешту з майна. Причому відповідачами в справі за позовом про зняття арешту (звільнення майна з-під арешту) є боржник і особа, в інтересах якої накладено арешт на майно; а як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби; на позовні вимоги про зняття арешту з майна поширюється трирічний строк позовної давності, перебіг якого починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про арешт майна. Оскільки не встановлено іншого, і суд має робити висновки лише з наданих позивачем доказів, то дана обставина можете означати одне з наступного: 1) що кредитором, в інтересах якого було накладено арешт на майно боржника [PERSON], був сам первісний кредитор - іпотекодержатель; 2) або що стягувачем у вказаному виконавчому провадженні була інша особа, відмінна від іпотекодержателя (первісного кредитора). У першому випадку позивач не є тою особою, яка може подати цивільний позов до суду про звільнення майна з-під арешту в порядку ч.4 ст.54 Закону «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній в період накладення арешту), а є особою, яка може як сторона у виконавчому провадженні (або як правонаступник сторони у виконавчому провадженні) оскаржувати дії державного виконавця, на що і первісний кредитор, і позивач вже втратили можливість, пропустивши встановлений законом строк для оскарження таких дій державного виконавця; і у такому разі відсутні підстави для задоволення даного позову, поданого в порядку цивільного позовного провадження; і відповідно позивачем не правильно визначено спосіб захисту його прав. У другому випадку позивач не дотримався вимог процесуального закону, що регулює питання подання позову про виключення майна з-під арешту, оскільки даний позов про звільнення майна з-під арешту він не пред'явив до двох обов'язкових належних відповідачів, якими мають бути і боржник і кредитор, в інтересах якого накладено арешт на спірне майно. У разі звернення до суду з даним позовом про звільнення майна з-під арешту у якості захисту речового права від виниклого порушення (за статтями 387, 391, 396 ЦК України) позивач такий позов повинен пред'явити до особи (осіб), від прав та обов'язків яких залежить обсяг, зміна чи припинення його прав, тобто - для даного випадку - так само відповідачем, окрім боржника (власника майна), має бути стягувач, в інтересах якого накладено арешт і який у зв'язку з накладенням арешту набув певні права щодо арештованого майна (право задоволення вимоги за рахунок такого майна в порядку і в черзі, встановленій законом). У даному випадку позов пред'явлений лише до боржника [PERSON] (власника спірного майна і іпотекодавця); але даний позов не пред'явлений позивачем до відповідача (стягувача), з яким виникли спірні правовідносини, в яких права та обов'язки сторін кореспондують одне одному і в яких зміна прав одної сторони залежить від зміни обсягу прав другої сторони. В даному випадку спір фактично існує саме між двома кредиторами з приводу прав кредиторів на арештоване майно і першочергового права іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок іпотечного майна перед іншими кредиторами, і тому саме стягувач, в інтересах якого накладено арешт на майно, є потенційним носієм прав на отримання задоволення за рахунок арештованого майна в порядку черговості, визначеної законом, тобто після першочергового задоволення вимог іпотекодержателем на ту частину майна (його вартості), яка залишиться після задоволення вимог іпотекодержателем. Тому вирішення даного спору належним чином без участі у справі належного відповідача - стягувача, в інтересах якого накладено арешт (якщо він є відмінним від первісного іпотекодержателя), - на випадок задоволення позову про звільнення такого майна з-під арешту - було б прямим порушенням прав вказаної особи, яка не залучена до участі у справі у якості відповідача, і до якої мав би бути пред'явлений даний позов. Вказані обставини відносяться до предмету доказування за даним позовом, мають суттєве значення для розгляду справи, і повинні бути доведені позивачем. Судом надавався позивачу строк для усунення даного недоліку. Позивач наполягав на відкритті провадження у справі саме до зазначених ним відповідачів. Обов,язок та право визначати відповідачів, до яких пред'являється позов, покладається на позивача. Жодних клопотань з цього приводу позивач не заявив, в тому числі і клопотань про витребування необхідних йому доказів, у разі якщо він був позбавлений можливості такі докази добути і подати суду сам. Позов, для того, щоби бути задоволеним, має бути пред'явлений до належного відповідача (відповідачів). Тому підстав для задоволення позову, який не пред'явлений до належного відповідача, навіть і у випадку встановлення порушення певного права позивача, - суд не вбачає. З приводу позовних вимог до інших, визначених позивачем, відповідачів, то суд робить такі висновки: Позивач даний позов пред'явив також до Броварської міської державної нотаріальної контори, яка у реєстрі обтяжень у даному реєстровому записі про арешт майна зазначена як заявник. Разом з тим, заявник у сенсі запису в державному реєстрі у даному випадку не є стягувачем чи особою, ідентичною стягувачу (вигодонабувачем, кредитором, тощо). Тому даний відповідач у якості стягувача, в інтересах якого був накладений арешт, визначений позивачем помилково; і даний відповідач не може замінювати собою у даному спорі стягувача, та не є належним відповідачем за позовними вимогами про звільнення майна з-під арешту, який подається іпотеко держателем цього майна. Позивач не обґрунтував, в чому полягає порушення його прав саме вказаним відповідачем (в межах заявленого позову) і будь-яких порушень вказаним відповідачем прав позивача не встановлено. Тому у позові до вказаного відповідача слід відмовити як у необґрунтованому. Позов пред'явлений позивачем також до відповідача [PERSON] (позичальника за кредитним договором). Разом з тим позивач не зміг обґрунтувати пред'явлення позову саме до вказаної особи. Виходячи з того, що позивач не довів порушення вказаним відповідачем його прав саме щодо даного предмету спору (предмету іпотеки та його арешту), і не пред'явив будь-яких позовних вимог, за якими б вказана особа була належним відповідачем, то у позові до вказаного відповідача позивачу також слід відмовити за необґрунтованістю позовних вимог. Крім того, відмовляючи позивачу у позові, суд виходить і з наступного: Згідно ч.1 ст.2, ч.1 ст.4 ЦПК України особа може звернутись до суду за захистом порушених, не визнаних, оспорюваних прав та законних інтересів. І суд задовольняє позов у випадку, якщо буде вставлено, що право позивача, на захист якого він звернувся до суду з позовом, порушене. Згідно положень статей 1, 12 та 33 Закону «Про іпотеку» - іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Таким чином, для того, щоб суд встановив наявним порушення права позивача, який звернувся до суду за захистом такого порушеного права, у даному випадку мала б бути доведеність сукупності таких обставин: 1) доведення позивачем того, що виникла і є наявною підстава для звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, що є наявною заборгованість позичальника за кредитним договором, а також розмір такої заборгованості - що має значення для визначення співмірності зобов'язання і забезпечення; 2) доведеність того, що існує перешкода для реалізації іпотекодержателем його права на звернення стягнення на предмет іпотеки; 3) наявність порушення пріоритетного права іпотекодержателя на задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки, в тому числі першочергово перед іншими кредиторами (іншим кредитором). Жодної з даних обставин позивач не довів. В тому числі, позивач не довів суду: що позичальник та майновий поручитель не виконали грошових зобов'язань, забезпечених іпотекою; що у позичальника є заборгованість перед позивачем за грошовим зобов'язанням, яке забезпечене даною іпотекою. При цьому суд враховує дати укладення договору кредиту, строк повернення кредиту, дату відступлення права вимоги, відсутність будь-яких доказів направлення позичальнику та/або іподекодавцю повідомлень про зміну кредитора у зобов'язанні, доказів направлення вказаним особам вимоги щодо сплати боргу, попередження про намір застосувати процедуру звернення стягнення у певний спосіб (що мало б бути обов'язково виконаним перед зверненням стягнення). При сукупності даних обставин суд робить висновок, що позивач не довів наявності простроченого невиконаного грошового зобов'язання, забезпеченого іпотекою, - як підстави для реалізації права на звернення стягнення і як передумови виникнення порушення його пріоритетного права іпотекодержателя тим фактом, що на предмет іпотеки накладено повторне обтяження у вигляді арешту. Так само позивач не довів того, що для нього виникли дійсні перешкоди (порушення) у реалізації права на звернення стягнення, та/або що відсутня реальна можливість (через вказану перешкоду) реалізувати пріоритетне право іпотекодержателя відносно даного майна. Позивач не звертався до державної виконавчої служби з приводу зняття арешту у межах виконавчого провадження та/або з метою встановлення особи кредитора, в інтересах якого накладено оспорюваний арешт (у разі якщо такий стягувач є відмінним від первісного кредитора, правонаступником якого є позивач). Позивач не звертався з відповідним позовом до суду (щодо звернення стягнення або про стягнення заборгованості); позивач не звертався до нотаріуса з приводу реалізації права на звернення стягнення на іпотечне майно на підставі застереження у договорі іпотеки, і відповідно йому у здійсненні такого права нотаріусом не було відмовлено. Позивач не звертався до державного реєстратора з приводу реєстрації за ним права власності на предмет іпотеки на підставі застереження у договорі іпотеки, і відповідно йому реєстратор не відмовляв у проведенні такої реєстраційної дії. Тобто позивач не використав жодного з можливих і передбачених законом способів для реалізації свого пріоритетного права іпотекодержателя, і не довів суду наявність у нього порушення цього права, яке б підлягало судовому захисту , тим більше в межах заявленого позову у даній цивільній справі. Позивач з цього приводу послався на те, що він не використав жодного з вказаних способів, оскільки вважав це недоцільним, виходячи з того, що є запис про арешт майна. Разом з тим, таке посилання позивача не доводить наявності реального порушення його права, яке б підлягало судовому захисту. Сам по собі повторний арешт майна, яке вже є предметом іпотеки, не суперечить вимогам закону, не є таким порушенням права іпотекодержателя, яке б безумовно підлягало захисту і поновленню у спосіб звільнення майна з-під арешту, оскільки закон не забороняє накладення арешту на предмет іпотеки в інтересах інших кредиторів, і суду не надано доказів відсутності згоди іпотекодержателя на таке подальше обтяження (враховуючи, що первісним кредитором -іпотекодержателем у визначені законом строки даний арешт не був оспорений у судовому порядку). І крім того, враховуючи надане законом іпотекодержателю пріоритетне право (першочергово перед іншими кредиторами) на задоволення своїх вимог, забезпечених іпотекою, вже є захищеним від порушень самим наданням іпотекодержателю такого пріоритету. І у межах даної справи порушень даного пріоритету не встановлено ні з сторони іншого кредитора, ні з сторони будь-кого з вказаних позивачем відповідачів. Позивач в обґрунтування позову і як на підставу для задоволення його позовних вимог посилається на судову практику в окремих справах. Разом з тим, надані позивачем судові рішення у інших справах хоча і є результатом вирішення спорів у схожих правовідносинах, але не тотожних, які виникли при інших обставинах і при іншій сукупності доказів, наданих позивачем. Тому сам по собі той факт, що в схожих правовідносинах суд ухвалював рішення про звільнення майна з-під арешту, не є достатньою підставою для задоволення даного позову, за результатами розгляду даної справи лише в межах заявлених позовних вимог, зазначених позивачем підстав і лише на підставі наданих доказів.

Outcome: dismissed