Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся у суд з позовом до відповідачів [PERSON] [PERSON] у якому просить: стягнути в солідарно з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором № 600/02.2-09/134 від 03 серпня 2007 року у розмірі 1388,37 дол. США з яких: 874,30 дол. США заборгованість по кредиту, 514,07 дол. США заборгованість по відсотках; в солідарно стягнути з відповідачів на користь банку понесені судові витрати. В обгрунутування позову покликається на те, що між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір. Відповідно до умов договору банк надав відповідачу кошти у розмірі 2000,00 дол. США шляхом перерахування таких на поточний рахунок, із сплатою 21 відсотків за користування такими та терміном погашення заборгованості не пізніше 02 серпня 2009 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки. У зв`язку із невиконанням зобов`язань за кредитним договором із сторони [PERSON] виникла заборгованість у спірному розміру. У відповідності до ст. ст. 509, 554, 1049, 1054 Цивільного кодексу України просить позов задовольнити. 21 лютого 2019 року на адресу суду від відповідача [PERSON] подано відзив, який містить заперечення на позов. Зазначає, що дійсно уклала із банком кредитний договір та отримала грошові кошти. Заборгованість виникла з 02 серпня 2009 року і з цього часу банк дізнався про порушення свого права, а відтак почався відлік трирічного строку позовної давності, який закінчився 02.08.2012. Невиконання вимог кредитного договору сталось через наявність форс-мажорних обставини - стрімким ростом курсу гривні до іноземної валюти. Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості з поручителя, то банк протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання за кредитним договором не пред`явив вимоги до [PERSON] , а тому договір поруки припинений, а відтак стягнення заборгованості є безпідставним. Наводить аргументи невідповідності кредитного договору ЗУ «Про захист прав споживачів», адже банк у момент укладення договору вів в оману щодо реальної відсоткової ставки та остаточної суми кредиту. Вважає суму заборгованості за кредитом необґрунтовану, а пеню нараховано незаконно. Просить у позові відмовити повністю. Разом із відзивом відповідачем [PERSON] подано клопотання про застосування строку позовної давності. Кінцевий термін повернення кредиту 02.08.2009, а відтак у позивача виникло право на пред`явлення вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач звернувся до суду із позовом у червня 2018 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Посилається на припинення умов договору поруки, адже строк виконання основного зобов`язання настав 02.08.2009 та банк в подальшому протягом шести місяців не пред`явив вимоги до поручителя у відповідності до ч. 4 ст. 559 Цивільного кодексу України. Просить відмовити у позові повністю у зв`язку із закінченням строку позовної давності. 30 липня 2018 року ухвалою судді прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання, яке неодноразово відкладалось з поважних причин. 21 червня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суту за правилами загального позовного провадження. 08 липня 2019 року, 29 серпня 2019 року представник позивача подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності за наявними у справі матеріалами. Позовні вимоги підтримує повністю. Не заперечує проти заочного вирішення справи. 01 серпня 2019 року відповідачем [PERSON] подано до суду клопотання про відкладення судового засідання у зв`язку із сімейними обставинами та підтверджено доказами поважності неявки до суду. Відтак, судове засідання не відбулось. 24 серпня 2019 року на електронну адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку із неотриманням судової повістки завчасно на судове засідання 25.09.2019. Через те, що випадково дізналась про судове засідання лише 24.09.2019, а тому не встиг організувати звільнення з роботи. Просить засідання відкласти. У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про нього. Від відповідачів повернулись на адресу суду рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення із зазначенням причини невручення «відсутність адресата», які направлялись за зареєстрованим місцем проживання останніх, день проставлення у поштовому повідомлення зазначеної відмітки 16.09.2019, що вважається днем вручення судової повістки у відповідності до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Таким чином, враховуючи встановлені обставини з цього питання, а також подання відзиву на позов, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з`явились на підставі наявних матеріалів справи. Згідно з ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши дійсні обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Суд встановив, 03 серпня 2007 року між Акціонерним-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (14.06.2010 перейменовано на Публічне акціонерне товариства «»Укрсоцбанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 600/02.2-09/134 відповідно до умов якого останній надано грошові кошти на поточні потреби у сумі 2000,00 дол. США, зі сплатою 21 процент річних, з кінцевим терміном погашення заборгованості за кредитним договором 02 серпня 2009 року. Повернення кредиту згідно з графіком, що міститься в додатку 2 до цього договору, який є невід`ємною складовою частиною цього договору /п. п. 1.1, 1.2 кредитного договору/. В якості забезпечення виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань між банком та [PERSON] укладено договір поруки від 03 серпня 2007 року № 600/02.2-09/135. Поручитель зобов`язався солідарно відповідати за виконання позичальником [PERSON] у повному обсязі зобов`язань за кредитним договором /п.1.1 договору/. Таким чином, між сторонами склались кредитні правовідносини, які регулюються параграфом 2 (кредит) глави 71 Цивільного кодексу України. Згідно з ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідності до положень ч. 1 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Таким чином, кредитодавець взяті на себе зобов`язання за спірним кредитним договором виконав та надав грошові кошти відповідачу [PERSON] шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку на поточний рахунок відповідача на підставі письмової заяви останньої, що оформляється ордером /п. 2.1 кредитного договору/. Факт отримання коштів відповідачем не оспорюється, а тому відповідні дані приймаються судом до уваги. В додатку 2 до кредитного договору мітиться графік погашення заборгованості за кредитом, періоди погашення із визначення останньої дати 02.08.2009, що є кінцевим терміном погашення заборгованості. Щодо виконання зобов`язань за кредитним договором із сторони відповідача [PERSON] , то остання ухиляється від їх виконання. Так, відповідно до розрахунку заборгованості за спірним кредитним договором заборгованість [PERSON] станом на 26 березня 2018 року склала 1388,37 дол. США, з яких: 874,30 дол. США заборгованість за кредитом, 514,07 дол. США заборгованість по відсотках. З розрахунків позивача погашення нарахованих відсотків зрозуміло, що останній платіж в рахунок погашення заборгованості відповідачем було внесено 21.11.2016 у сумі 1,35 дол. США. Внесення такої суми стороною відповідача не заперечується, а тому приймається судом до уваги, як такий що добровільно внесено відповідачем [PERSON] в рахунок погашення наявної заборгованості за кредитним договором. Щодо клопотання відповідачки [PERSON] про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, суд прийшов наступного. Так, згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Згідно з ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. В правовому висновку, викладеному Верховним судом України у постанові № 6-169цс14 від 29 жовтня 2014 року, зазначено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, якщо за умовами договору, погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися позичальниками частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальниками кожного із цих зобов`язань. Повертаючись до матеріалів справи, яка розглядається суд відмічає, що відповідачем [PERSON] 21 листопада 2016 року було внесено кошти, у сумі 1,35 доларів США, тим самим вчинивши дію, якою перервала строк позовної давності. Відтак, клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, які виникли у зв`язку із невиконанням умов кредитного договору не знайшло свого підтвердження у суді. Щодо стягнення заборгованості в солідарно із позивальника та поручителя та застування строку позовної давності до договору поруки, суд прийшов наступного. Суд повторює, що 03 серпня 2007 року між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки з метою виконання зобов`язань за спірним кредитним договором. Відповідно до п. 6.1 договору поруки останній набирає чинності з моменту його укладення - 03.08.2007 і діє до виконання у повному обсязі зобов`язань за договором кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1, 2 ст. 554 цього Кодексу у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Таким чином, порука це строкове зобов`язання, незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Згідно з ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 252 цього Кодексу строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Таким чином, умови спірного договору поруки про його дію до повного виконання зобов`язань боржника не свідчить про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, а тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Повертаючись до матеріалів справи суд відмічає, що датою першого погашення кредиту визначена 05.09.2007, а останнім 02 серпня 2009 року. Разом із тим, позивач звернувся до суду із позовом про солідарне стягнення кредитної заборгованості лише 11.06.2018, тобто з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя за періодичними платежами, та не зазначивши при цьому обставин, які заважали йому звернутися до суду з відповідним позовом з моменту настання строку погашення кредиту, який не сплатив позичальник. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного суду України у справі № 6-170цс13 від 17.09.2014 непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Також треба зазначити, що звернення до суду після спливу передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку не є підставою для відмови в позові у зв`язку зі спливом строку позовної давності, а є підставою для відмови в позові у зв`язку з припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Враховуючи наведене вище, суд прийшов висновку, що оскільки договором поруки було встановлено його дію до повного виконання сторонами всі зобов`язань за цим договором, а із вимогою про дострокове виконання зобов`язань за договором позивач звернувся 11.06.2018, тобто поза межами шестимісячного строку, а тому суд прийшов висновку про необґрунтованість позовної вимоги про солідарне стягнення із поручителя заборгованості за кредитним договором. У зв`язку із наведеним вище, суд прийшов переконання про відсутність підстав застосування строку позовної давності, адже у кредитора припинено право на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя у відповідності до ч. 4 ст. 559 ЦК України. Таким чином, суд прийшов висновку про відмову у клопотання відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, адже таке не знайшло свого підтвердження у суді. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12 цього Кодексу що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічна норма міститься ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, здійснивши оцінку доказів у відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд прийшов висновку, що з відповідача [PERSON] на користь банку необхідно стягнути заборгованість за кредитним договором у спірному розмірі, адже відповідач взятих на себе кредитних зобов`язань не виконав, а тому позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а тому позов підлягає до часткового задоволення із відмовою у частині позовних вимог пред`явлених до відповідача [PERSON] . Окрім цього, відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин норм Закону України «Про захист прав споживачів», адже воно не знайшло свого підтвердження встановленими у суді обставинами. Суд застосував спеціальні норми права та положення укладеного муж сторонами договору, які регулюють спірні правовідносин. Будь-яких інших фактичних даних та підтвердження їх доказами, що має значення для правильного вирішення справи, суд не встановив. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача [PERSON] необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1762,00 грн в доход держави.

Outcome: partial