Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним договір оренди землі від 06.02.2008р. між його померлою матірю [PERSON] та відповідачем про оренду земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 6,0680 га на території Шляхівської сільської ради Кегичівського району Харківської області, скасувати запис про державну реєстрацію зазначеного договору оренди, зобовязати відповідача повернути земельну ділянку, стягнути з нього витрати по сплаті судового збору. У подальшому, позивач свої вимоги уточнив, виключивши ту, що стосується скасування запису про державну реєстрацію договору, провадження у цій частині закрито. Згідно з викладеними у позовній заяві обставинами, на підставі свідоцтва про право на спадщину серії №2194 від 04.12.2014р. позивач є власником земельної ділянки площею 6,0680 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Шляхівської сільської радиКегичівського району Харківської області,кадастровий №6323186000050010107, що належала його матері [PERSON], яка померла 19.08.2013р., право на земельну ділянку посвідчене державним актом на право власності серії ХР №136478, виданим Кегичівською районною державною адміністрацією Харківської області 07.04.2004р. Зазначеною земельною ділянкою користується відповідач на підставі договору оренди землі від 06.02.2008р.,зареєстрованого Харківською регіональною філією ДП «Центр ДЗК України» 23.01.2009р.за №040969600019, укладеного строком на 10 років. Позивач просить визнати цей договір недійсним, оскільки він вважає, що ані його, ані додатки до нього, як то: акт приймання передачі земельної ділянки, акт визначення меж земельної ділянки в натурі, його мати не підписувала, отже, відповідно, не мала волевиявлення на його укладення. У добровільному порядку повернути земельну ділянку відповідач не бажає. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали. Повідомили, що їм достовірно відомо, що мати позивача дійсно не підписувала оскаржуваного договору оренди землі та додатків до нього, волевиявлення з її боку на укладення цього договору не було. Оплату від ПП «Агропрогрес» позивач отримував як частину прибутку від обробітку його земельної ділянки. Про існування договору оренди йому стало відомо після оформлення спадщини матері, тобто у 2014 році. Представник відповідача проти позову заперечив, виходячи з того, що протягом дії оспорюваного договору ані у матері позивача, ані у нього не виникало питань щодо законності цього договору, вони отримували орендну плату, що, як на думку відповідача, свідчить про відсутність заперечень проти умов договору. У судовому засіданні дослідженні усі надані докази, зокрема, примірники та копії оскарженого договору з додатками, документів на земельну ділянку, отримання оплати тощо. Заслухавши пояснення, дослідивши докази, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Дані правовідносини регулюються ЦК України, Законом «Про оренду землі» (далі-Закон). За положеннями ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямо вана на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. В ч.1 ст.14 Закону передбачено, що договір оренди укладається у письмовій формі. Згідно з положеннями ч.2 ст.207 ЦК, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний сторонами. За змістом ч.1 ст.210 ЦК України та ч.1 ст.20 Закону, договір оренди землі підлягає державній реєстрації, після чого він відповідно до ст.18 Закону набирає чинності. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення, які повинні бути взаємними та двосторонніми. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обовязки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Отже, підпис є обов'язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підписів підтверджує наміри учасників правочину і є доказом їх волевиявлення. Без волевиявлення сторони неможливе вчинення договору, що узгоджується зі свободою договору, встановленою ст. 627 ЦК України. Своє волевиявлення на укладення договору, учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов договору, складання та скріплення підписом письмового документу. Під час судового розгляду справи, за клопотанням сторони позивача, ухвалою від 20.05.2015р. призначено почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої від 18.04.2016р. №62/4160, підписи від імені у двох примірниках договору оренди землі від 06.02.2008р. та додатках до нього виконані не цією особою, не позивачем та не його дружиною [PERSON], а іншою особою, без наслідування підписного почерку [PERSON] Експертиза виконана згідно з вимогами закону, її висновок не оспорений і оцінюється судом як такий, що відповідає вимогам чинного законодавства і є належним доказом. Отже, факт відсутності волевиявлення [PERSON] на укладання договору є доведеним. Згідно із ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, що також відповідає практиці Верховного Суду України (постанова Пленуму від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі постанова Пленуму ВСУ). Виходячи з цього та враховуючи наведені вище обставини, суд вважає обґрунтованою вимогу щодо визнання недійсним договору, який укладено без волевиявлення матері позивача, підтвердженого його особистим підписом. Розглядаючи вимогу щодо повернення відповідачем земельної ділянки, суд також вважає її обґрунтованою, і при цьому виходить з наступного: У судовому засіданні доведено, і представник відповідача не заперечував, що відповідач на даний час користується спірною земельною ділянкою. За умови визнання договору оренди земельної ділянки недійсною, використання відповідачем земельної ділянки саме за цим договором є безпідставним. Відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджено свідоцтвом про право на спадщину, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державним актом на право власності на земельну ділянку. Тому позовна вимога щодо повернення позивачеві земельної ділянки з незаконного володіння за оспореним договором від 06.02.2008р., що визнається недійсним, є похідною від першої вимоги, і також підлягає задоволенню. Судом розглянуто усі доводи відповідача на заперечення позову. Так, оцінюючи факт отримання позивачем орендної плати, суд виходить з такого. Згідно з п.7 постанови Пленуму ВСУ, виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, не має значення для визнання правочину недійсним. Позивачем доведено, що спірний договір був укладений без волевиявлення його матері, тому суд доходить висновку про його недійсність. Та обставина, що позивач отримував плату за користування землею, відбувалась у подальшому і не може впливати на подію укладення, яка мала місце раніше, та підтвердити наявність волевиявлення на укладення договору у минулому. Судом з'ясовуються підстави недійсності правочину, які існували на час укладення спірного договору, а оплата відноситься до стадії виконання договору. Тому, факт отримання позивачем плати за користування землею не може свідчити про погодження з умовами укладеного раніше договору, не спростовує висновку суду про недійсність договору і не створює для нього правових наслідків. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України (постанова від 22.04.2015р. - справа №6-48цс15), касаційній практиці Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ (ухвала від 22.07.2915р.-рішення №47705809), а також апеляційного суду Харківської області (рішення від 15.10.2014р.-справа №637/410/14-ц). Згідно з п.4 ч.1 ст. 215 ЦПК України, при прийнятті рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Ці витрати, як передбачено ст.79 ЦПК України, складаються з судового збору та тих, що повязані з розглядом справи, зокрема, проведенням судових експертиз. Позов подано зі сплатою судового збору у розмірі та порядку, визначеними Законом України «Про судовий збір» в попередній редакції станом на 09.04.2015р. Відповідно до ч.1 ст. 88 Кодексу, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому, витрати по сплаті судового збору та оплаті експертизи підлягають присудженню позивачеві з відповідача. Підстав допустити негайне виконання цього рішення суд не вбачає

Outcome: approved