Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором, в обґрунтування своїх вимог зазначивши, що 19.01.2010 року між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4620.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак всупереч договірним зобов`язанням у встановлені графіком терміни позичальником не повернуто належні грошові кошти, в результаті чого сума кредиту не зменшувалась, а проценти нараховувались на фактичний залишок суми кредиту за кожний день користування кредитом. У зв`язку з цим сума боргу станом на 22.01.2018 року складає 12199,06 грн., які й просили стягнути з [PERSON] на користь банку, а також судовий збір у розмірі 1762 грн. Заочним рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 21.05.2018р. позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором були задоволені частково та з [PERSON] на користь ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» була стягнута заборгованість за кредитним договором від 19.01.2010 року у розмірі 11141 грн. 96 коп., а також судові витрати у розмірі 1609 грн. 32 коп., а всього 12751 грн. 28 коп. Ухвалою Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.01.2020 року за заявою [PERSON] заочне рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 21 травня 2018 року у вказаній цивільній справі було скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. При цьому представником відповідачки [PERSON] адвокатом Сорокою Р.Л. подано відзив на позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк», згідно якого витяг з умов про надання банківських послуг в Приватбанку, який міститься в матеріалах справи на підтвердження позовних вимог банку, відповідачем не визнається, оскільки нею не підписувався, через що його не можна вважати частиною кредитного договору, укладеного між сторонами 19.01.2010р. шляхом підписання заяви. Тобто представник відповідача зазначає, що відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, проценти та відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Просив у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. Представником позивача за довіреністю Ванжою Н.В. до суду подано відповідь на відзив відповідачка, в якій представник позивача зазначив, що укладення кредитного договору з [PERSON] здійснювалось за принципом укладення договору приєднання у відповідності до ст. 634 ЦК України шляхом підписання відповідачем 19.01.2010 року відповідної заяви, згідно якої вона отримала кредит в сумі 4 620 грн. На підставі поданої заяви відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] , ключем до якого є пластикова картка, яку отримала відповідачка та мобільний телефон, який вона вказала в заяві. Також зазначив, що з виписки по рахунку відповідачки вбачається, що вона активно користувалась послугами банку, здійснювала часткове погашення заборгованості за кредитом протягом тривалого часу, що, на думку представника позивача, свідчить про обізнаність відповідачки про умови кредитування та визнання своїх зобов`язань за договором. За таких обставин просив позов банку до [PERSON] задовольнити. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву, якою просив розглянути справу без його участі, вимоги позовної заяви підтримав повністю, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник адвокат Мохнюк Д.М. в судове засідання не з`явились, надіслали до суду заяву, в який просили розгляд справи проводить у їх відсутність, також повідомили про часткове визнання позову відповідачем, а саме в сумі фактично отриманих відповідачем грошових коштів, які позивач визначає в позові як заборгованість за кредитом, в розмірі 2 184, 17 гривень. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд, вивчивши письмові доводи сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, з матеріалів справи встановлено, що 19.01.2010 року між ПАТ Комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 4 620.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою за користування кредитом 7,00 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом та з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а саме: 07/18 р. (а.с. 7-22, 45). За умовами вказаного договору, відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифи складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. До кредитного договору банк додав Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку та виписку про рух коштів з карткового рахунку відповідача. Згідно розрахунку, наданого АТ КБ «Приватбанк», заборгованість [PERSON] перед банком станом на 22.01.2018 року складає 12 199,06 гривень, з яких: - заборгованість за кредитом - 2 184,17 гривень; - заборгованості по процентам за користування кредитом - 4 560,67 гривень; - заборгованість за пенею - 4 397,12 гривень; - штраф (фіксована частка) - 500.00 гривень, штраф (процентна складова) - 557,10 гривень. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). При цьому, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), відсотків за користування кредитом, стягнути пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цим Витягом з Тарифів та Витягом з Умов ознайомився і погодився відповідач, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема, саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). На думку суду, в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (19.01.2010 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01.03.2018 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного з відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Суд вважає, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи та не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 19.01.2010 року шляхом підписання заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. З огляду на викладене, правові підстави для стягнення з відповідача пені за прострочене зобов`язання, а також штрафів в суду відсутні. З огляду в цій частині в задоволенні позовних вимог Банку слід відмовити. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 19.01.2010 року у вигляді заяви, підписаної сторонами, містить строк повернення кредиту (користування ним), що відповідає терміну дії картки, а саме до серпня 2018 (а.с. 45). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку ПАТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд вважає, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів та узгоджених сторонами в підписаній відповідачем заяві (а.с. 7 зворот) відсотків як плати за користування кредитними коштами, розмір яких підтверджуються наданою позивачем випискою з банківського рахунку відповідача (а.с. 46-43). Таким чином, в суду наявні правові підстави для стягнення з боржника суми непогашеної заборгованості за тілом кредиту в сумі 2 184,17 гривень та відсотків за користування кредитом в сумі 4 560, 67 гривень, а всього 6 744, 84 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України ПАТ КБ «ПриватБанк» має право на компенсацію відповідачем судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, пропорційно задоволеним вимогам від заявлених (заявлено 12 199.06 грн., задоволено 6 744, 84 грн.), в сумі 974,21 грн. (1 762, 00грн. х 6 744, 84 грн. /12199,06 грн.) На підставі ст. ст. 509, 525, 526, 530, 625, 1050, 1054 ЦК України та

Outcome: partial