Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-18 00:00:00

Позивач приватне акціонерне товариство «Просто-страхування» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування в розмірі 16408,91 грн., а також судових витрат по справі. Свої вимоги обгрутновує тим, що із вини [PERSON] сталася дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої автомобілю марки «Daewoo Lanos», держаний номер [NUMBER], який належить [PERSON], яким керував [PERSON], були завдані механічні пошкодження. Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області встановлено суму, яка підлягає до відшкодування за рахунок ПАТ «Просто-страхування» на користь потерпілої особи. Дана сума була виплачена в повному обсязі, а тому в силу Закону у ПАТ «Просто-страхування», в звязку із невиконанням [PERSON] вимог Закону та договору, виникло право на стягнення понесених витрат в порядку регресу із [PERSON] Представник позивача в судове засідання не зявився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, позов просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. Також, [PERSON] подала письмові заперечення в яких просила застосувати строк позовної давності, посилаючись на правовий висновок Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією відшкодування в межах позовної давності від 25.12.2013р. у справі №6-112 цс 13. При розгляді справи судом встановлено наступне. 06 червня 2007 року між АТ «Просто-страхування» та [PERSON] був укладений договір поліс серії ВА №1552179 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу марки «ВАЗ-21093», реєстраційний номер [NUMBER]. Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 30.10.2007р. встановлено, що [PERSON] 19.09.2007р., керуючи транспортним засобом марки «ВАЗ 21093», державний номер [NUMBER] і рухаючись по вул. Замковій в м. Тернополі, виїжджаючи з другорядної дороги на головну не пропустила автомобіль, який рухався на головній дорозі, внаслідок чого допустила зіткнення, спричинивши пошкодження транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 16.11 Правил дорожнього руху. Постановою від 30.10.2007р. [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Згідно Звіту №133 про оцінку автомобіля марки «Daewoo Lanos», держаний номер [NUMBER] вартість матеріального збитку становить 16408,91 грн. Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 16.06.2011р. присуджено до стягнення із ПАТ «Просто-страхування» на користь [PERSON] 16408,91 грн. матеріальної шкоди в результаті ДТП, 400 грн. витрат за складання звіту про вартість відновлювального ремонту, 204,08 грн. сплаченого судового збору, 120 грн. витрат на ІТЗ, а також 9392,19 грн. пені. Як підтверджується платіжним дорученням від 23.08.2012р. №25917 ПАТ «Просто-страхування» перерахувало 26 816,07 грн. страхового відшкодування, в яке входить 16408,91грн. основного боргу страхове відшкодування, витрати на оплату судового збору 614,97 грн., витрати на проведення експертизи 400 грн., 9392,19 грн. пені. Таким чином, фактичні витрати страхової компанії, повязані із цим страховим випадком складають 16408,91 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», зокрема п.п. 38.1.1 п. 38.1, страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у п.п.33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону , яка передбачає: «У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально» . Судом встановлено, що відповідач у строки, встановлені п.п.33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» до позивача не зверталась. Зважаючи на встановлені обставини, позивачем доведено матеріально правову вимогу по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4, 5 ст.267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідач просить застосувати строк позовної давності, посилаючись на те, що після виплати страховою компанією страхового відшкодування до неї у межах страхових виплат перейшло право вимоги до особи, винуватої у заподіянні шкоди, однак при цьому перебіг позовної давності не змінився і він обчислюється від дня настання страхового випадку, який стався 19.09.2007року. Посилання відповідача на Правовий висновок Верховного Суду України у спорі про стягнення з особи, винної у настанні страхового випадку, сум виплаченого страховою компанією відшкодування в межах позовної давності від 25.12.2013р. у справі №6-112 цс 13 щодо застосування строку позовної давності є невірним, зокрема ним встановлено, що відповідно до частини другої статті 512 ЦК України кредитор у зобовязанні може бути замінений у випадках, встановлених законом. Такий випадок встановлено статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України Про страхування згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у звязку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобовязанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 ЦК України заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. У спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобовязанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. У справі, яка переглядається, суд касаційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобовязанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат та у межах загального строку позовної давності переходить право вимоги до особи, яка відповідальна за завдані страхувальнику збитки. За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин статей 257, 262, 512, 993 ЦК України, а не частини шостої статті 261, статті 1191 ЦК України, на які посилається заявник, оскільки стаття 1191 ЦК України застосовується до деліктних правовідносин, а стаття 993 ЦК України до договірних, що мають місце у справі, яка переглядається. Однак, суд не може брати до уваги вищезазначений висновок, оскільки в правовому висновку йдеться про заміну сторін у зобов»язанні, а даний спір стосується регресних зобов»язань. А тому, відповідно до ч.6 ст.261 Цивільного кодексу України, за регресними зобов»язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов»язання. Днем виконання основного зобов»язання позивача - є 23.08.2012року, позов подано до Тернопільського міськрайонного суду -11.11.2013року, тобто без пропуску строку позовної давності. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач довів матеріально правову вимогу, вимоги позивача про стягнення коштів із відповідача, в порядку регресу підлягають до задоволення, так як доведені належними доказами у справі. Згідно ст. 88 ЦПК України, сплачений позивачем судовий збір відшкодовується за рахунок відповідача, а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 229,40грн.

Outcome: approved