Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-29 00:00:00

Позивач Приватне підприємство Шериф-пульт 001 звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості за договором про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів до [PERSON] , в якій позивач просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів охорони № 3438533 від 30 серпня 2018 року в розмірі 3 500,00 гривень. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів охорони № 3438533 від 30 серпня 2018 року, відповідно до умов якого позивач надає відповідачу послугу в порядку та на умовах, визначених договором, а замовник (відповідач) зобов`язувався оплатити цю послугу. Позивач зазначає, що він виконав свої зобов`язання згідно умов договору, надавши відповідні послуги в повному обсязі, а відповідачем не виконуються грошові зобовязання по сплаті вартості наданих послуг. Позивач стверджує, що через тривале невиконання відповідачем грошових зобов`язань, з 01 квітня 2020 р. послуги, що передбачені умовами договору, не надаються. Таким чином, станом на 18 вересня 2020 р. загальна заборгованість відповідача за договором становить 3 500,00 гривень. Позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про сплату заборгованості, в тому числі шляхом направлення повідомлення-вимоги про неналежне виконання зобов`язань за договором, відповідно до якої відповідач також був попереджений про дострокове розірвання договору та повідомлений про необхідність сплатити наявну заборгованість. Проте, зазначені вимоги відповідачем виконані не були, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 16 жовтня 2020 року провадження по справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін з призначенням судового засідання на 10 лютого 2021 року. У судове засідання 10 лютого 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Розгляд справи відкладено на 06 квітня 2021 року. 05 квітня 2021 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві відповідач зазначає, що позов не визнає, з причин того, що позивачем не доведено факт надання послуг у повному обсязі, не доведено факту вручення повідомлення-вимоги від 28 липня 2020 року. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судове засідання 06 квітня 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Розгляд справи відкладено на 30 червня 2021 року. У судове засідання 30 червня 2021 року учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, наявні у справі докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги Приватного підприємства Шериф-пульт 001 до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів не підлягають задоволенню з огляду на таке. Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Приймаючи рішення по даній справі суд виходив із наступного. Судом встановлено, що, дійсно, між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг за допомогою технічних засобів охорони від 30.08.2018 р. № 3438533. Відповідно до п.1.1. цього договору виконавець надає послуги замовнику в обсягах та кількості які ним обрані, в порядку та на умовах визначених цим договором. Обумовлений сторонами обсяг послуг та їх вартість вказується в додатку 1 до даного договора та являється його невід`ємною частиною. Відповідно до п.1.3.1 п. 1.3. договору, Охорона Об`єкта здійснюється Виконавцем шляхом спостереження за станом технічних засобів охоронної сигналізації (далі ОС), яка встановлена на Об`єкті замовника та автоматично сповіщає про проникнення в приміщення чи порушення архітектурно-будівельних конструкцій, а також забезпечення негайного виїзду Групи Швидкого Реагування з метою вжиття заходів, спрямованих на встановлення причин спрацювання ОС, та при необхідності затримання осіб, які проникли на Об`єкт. Відповідно до п.2.1. договору, вартість обраних замовником послуг, згідно переліку викладеному в пункті 1.3., визначається сторонами в додатку 1 до договору. Відповідно до п.2 Обрані послуги та їх вартість додатку Перелік обумовлених послуг, визначена вартість послуг за місяць у розмірі 750,00 гривень. В той же час, згідно п.2.3. договору, оплата за цим договором здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на наданий виконавцем розрахунковий рахунок у відповідності до чинного законодавства у строки: - згідно п.2.1. договору на умовах передоплати і проводиться замовником щомісячно, протягом перших п`яти календарних днів місяця в якому надаються послуги. Згідно п.2.5. договору зазначено, що передбачено підписання актів, рахунків та інших документів, що робитимуться на виконання договору, може здійснюватись шляхом використання факсимільного відтворення підпису повноважних осіб, як аналога власноручного підпису. Позивачем надано розписку від 30.08.2018 р. за підписом відповідача, в якому останній зазначає, що йому повідомлено, що встановлено неповне блокування згідно технічного укріплення; охоронна компанія несе відповідальність тільки за проникнення через заблоковані місця. Також позивачем надано розрахунок заборгованості [PERSON] за договором про надання послуг охорони за допомогою технічних засобів охорони № 3438533 від 30 серпня 2018 року станом на 18 вересня 2020 року. Відповідно до зазначеного розрахунку, за період з 30 серпня 18 року по березень 2019 нараховано суму у розмірі 5 274,00 гривні, сплачено 1 774,00 гривень, сума боргу визначена у розмірі 3 500,00 гривень. При цьому позивачем не надано жодних доказів у підтвердження виконання договору, встановлення будь-якого обладнання, здійснення оплат, періодів здійснення оплат тощо. Відповідач заперечує факт надання послуг позивачем. Згідно ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.3 цієї статті, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Згідно ч.1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно ч.2 цієї статті, кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В постанові Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 927/986/17 зазначено таке. Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вартості юридичних послуг за Договором. Як правильно зазначено судами попередніх інстанцій, укладений сторонами правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг. Відповідно до частини першої статті 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно зі статтею 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 903 ЦК України). Правовий аналіз наведених положень ЦК України дозволяє дійти висновку про те, що договір надання послуг є двостороннім правочином, за яким обов`язку виконавця з надання певної послуги кореспондує обов`язок замовника з її оплати. Відповідач, як під час розгляду справи у суді першої інстанції, так і під час її перегляду в апеляційному порядку, заперечував надання позивачем юридичних послуг, перелічених в актах виконаних робіт до Договору. Алгоритм та порядок встановлення фактичних обставин кожної конкретної справи не є типовим та залежить, насамперед, від позиції сторін спору, а також доводів і заперечень, якими вони обґрунтовують свою позицію. Всі юридично значущі факти, які складають предмет доказування, що формується, виходячи з підстав вимог і заперечень сторін та норм матеріального права. Підстави вимог і заперечення осіб, які беруть участь у справі, конкретизують предмет доказування у справі, який може змінюватися в процесі її розгляду (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18). Також Верховний Суд у зазначеній постанові вказує, що оцінка господарських операцій повинна проводитися на підставі комплексного, всебічного аналізу специфіки та умов вчинення конкретного правочину, з обов`язковим урахуванням його господарської мети, економічної доцільності, а також використання отриманих товарів чи послуг у подальшій діяльності підприємства. Обов`язковою умовою підтвердження реальності здійснення господарських операцій є фактична наявність у сторін договору первинних документів, фізичних, технічних та технологічних можливостей для здійснення відповідних операцій та зв`язок між фактом придбання послуги і подальшою господарською діяльністю (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 05.07.2019 зі справи № 910/4994/18). З огляду на принцип змагальності сторін, розподіл обов`язку доказування та подання доказів, на позивача, у даному випадку, покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме, надання юридичних послуг відповідачу на виконання умов Договору. Верховний Суд зазначає, що, встановивши, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження надання ним юридичних послуг за Договором, суди попередніх інстанцій дійшли неспростовного висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Таким чином, для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості за договором про надання послуг у ситуації, коли відповідач заперечує факт надання таких послуг, необхідним є в першу чергу надання позивачем беззаперечних доказів надання відповідних послуг. До позовної заяви позивачем у підтвердження своїх доводів надано лише договір із додатками, вимогу про необхідність сплати заборгованості та одноосібно складений розрахунок заборгованості. В той же час позивачем не надано жодного первинного документу, зокрема акту виконаних послуг, який міг підтвердити факт надання послуг відповідачу. Проте, виходячи з аналізу п.2.5. укладеного договору, складення таких документів, зокрема актів, на виконання договору передбачено цим договором. Як зазначалось судом, в пункті 2.3. договору передбачено, що оплата за цим договором здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на наданий виконавцем розрахунковий рахунок у відповідності до чинного законодавства у строки: - згідно п.2.1. договору на умовах передоплати і проводиться замовником щомісячно, протягом перших п`яти календарних днів місяця в якому надаються послуги. Дослідивши зазначену норму договору, суд приходить до висновку, що сторони погодили такі умови оплати, відповідно до яких підставою для сплати з боку замовника за договором є наданий виконавцем розрахунковий рахунок. При цьому позивачем (виконавцем за договором) не надано жодного підтвердження факту вручення відповідачу жодного розрахункового рахунку за будь-який період. В той час як в реквізитах договору зазначено п/р (поточний рахунок). В договорі не має жодного застереження, що відповідач (замовник) має самостійно визначати призначення платежу та здійснювати оплату на поточний рахунок, вказаний у реквізитах договору. Такого обов`язку для відповідача (замовника) не передбачено. Також встановлено, що відповідач має сплачувати за договором на умовах передоплати. Однак позивач не надає пояснень, чому він, за його твердженням, надавав послуги за умови наявності заборгованості з боку відповідача. Позивачем не надані докази чому надавались послуги саме у період з 30 серпня 2018 року по березень 2019 року та не припинено надання послуг за відсутності оплат з боку відповідача. З наданих позивачем доказів, суд не знаходить підтвердження факту початку виконання договору. Будь-яких об`єктивних доказів виконання договору або наявності заборгованості у відповідача позивачем не надано. Відповідно до п.1 статті 6 Конвенції Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2 цієї статті, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, суд дослідивши всі наявні у справі матеріали, не вбачає за можливе задоволення позовних вимог за відсутності належних та допустимих доказів.

Outcome: dismissed