Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

Позивач просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON], який помер 05 травня 1986 року - на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: вул.Миру,39 в с.Приморське Василівського району Запорізької області. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спадщину в нотаріальній конторі позивачка оформити не може, оскільки спадкодавець за життя не здійснив державної реєстрації свого права власності на вказане нерухоме майно, що було причиною відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії. Позивач у судове засідання не зявилася, суду надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі також у судове засідання не зявилися, суду надано їх заяви про розгляд справи без їх участі та про визнання ними позовних вимог. Представник третьої особи нотаріальної контори також не зявився у судове засідання, суду надано заяву про розгляд справи без участі представника. Представник третьої особи реєстраційної служби Василівського РУЮ [PERSON] суду пояснив, що заперечень проти позову не має. Просить вирішити позовні вимоги на розсуд суду. Вислухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає необхідним позов задовольнити, виходячи з наступного. Ст. 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивачка з другого листопада 1973 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO], постійно проживає та зареєстрована [INFO] з 14 жовтня 1998 року, що підтверджено її паспортом, копія якого є у справі (а.с.3-4) та свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.8). 05 травня 1986 року [PERSON] у віці 34 роки помер у с.Приморське Василівського району Запорізької області, що підтверджено свідоцтвом про смерть, копія якого є у справі (а.с.8). Відповідно до договору купівлі-продажу будинку від 24 червня 1977 року [PERSON] купив житловий будинок по вул.Миру,39 в с.Приморське Василівського району Запорізької області. Зміст та форма договору, посвідченого секретарем сільської ради, відповідають вимогам чинного на час укладення договору Цивільного Кодексу УРСР. Договір був зареєстрований у виконкомі тієї ї ж сільської ради за №42. Відмітка про реєстрацію договору у БТІ у договорі відсутня (а.с.9). Відповідно до довідки Приморської сільської ради Василівського району Запорізької області [PERSON], який помер 05 травня 1976 року по день смерті проживав за вказаною вище адресою разом з дружиною [PERSON], [INFO] (а.с.10). відповідно до запису земельно-шнурової книги Приморської сільської ради Василівського району Запорізької області (а.а.11) земельна ділянка за вказаною адресою площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд не приватизована. У технічному паспорті на вказаний будинок (а.с.12-16) зазначено відомості щодо його характеристики та належних до нього будівель і споруд. Вартість будинку, відповідно до витягу зі зівіту про його оцінку (а.с.17-19) на червень 2015 року становить 67\~483 грн. Постановою нотаріуса від 05 червня 2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого 05 травня 1986 року чоловіка [PERSON] у звязку з не проведенням державної реєстрації права власності спадкодавця на вказаний житловий будинок (а.с.20). З копії спадкової справи та інформаційної довідки зі спадкового реєстру (а.с.38-44) судом встановлено, що єдиним спадкоємцем за законом, яка прийняла спадщину після смерті [PERSON], померлого 05 травня 1986 року є його дружина позивачка у цій справі. До правовідносин у цій справі, відповідно до п.5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, правила книги шостої цього кодексу застосуванню не підлягають. У даному випадку правовідносини регулюються між сторонами положеннями ЦК УРСР, в редакції чинній на час смерті спадкодавця, оскільки спадщину за законом прийняла фактично [PERSON], яка на день смерті проживала та проживає постійно і на теперішній час у вказаному будинку. На час укладення договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку спадкодавцем був чинним ЦК України 1963 року, яким регулювалися правовідносини щодо виникнення права власності на будинок. Відповідно до ст. 100, 101 цього Кодексу в особистій власності громадян міг бути жилий будинок. Відповідно до ст.128 цього ж Кодексу право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Станом на 1986 рік на час укладення договору купівлі-продажу будинку, питання щодо реєстрації обєктів нерухомого майна регулювалися «Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», затвердженою 31 січня 1966 року Міністерством комунального господарства УРСР. Відповідно до п.1 цієї інструкції реєстрацію будинків з обслуговуючими їх будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР проводили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих Рад депутатів трудящих. Таким чином, у звязку зі смертю власника нерухомого майна, реєстрація права власності на яке у БТІ, відповідно до діючого на той час законодавства, не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання належності майна попередньому власнику або наступних власників повинні вирішуватися в судовому порядку. Оскільки отримати свідоцтво про право спадщину на вказаний житловий будинок позивач на теперішній час не може в нотаріальній конторі, бо спадкодавець не здійснював державної реєстрації свого права власності у БТІ, така можливість на сьогодні втрачена, позивачка є єдиним спадкоємцем за законом після смерті чоловіка, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування на житловий будинок обґрунтовані та підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved