Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернувся в суд із позовом до відповідачів фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, обґрунтовуючи це тим, що 17.04.2008 р. між позивачем та відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] підписано Генеральну угоду № 6608N4 щодо визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності позичальника, шляхом укладення кредитних договорів із загальним лімітом заборгованості 1 515 000,00 грн. та із кінцевим терміном погашення 16.04.2013 р. На виконання умов Генеральної угоди, 11.01.2011 р. між позивачем та відповідачем фізичною особою - підприємцем [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого позивач відкрив відповідачу відновлювану кредитну лінію в сумі 1 515 000,00 грн., із процентною ставкою - 19 % річних, із кінцевим терміном погашення до 10.01.2012 р. У забезпеченні виконання зобов'язань за кредитним договором від 11.01.2011 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 66511Р1 від 11.01.2011 р., згідно умов якого відповідачі несуть солідарну відповідальність по зобов'язаннях за кредитним договором перед позивачем, у випадку порушення зобов'язань кредитного договору відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] Однак, відповідачі не виконують взятих на себе зобов'язань щодо вчасного повернення кредиту та відсотків, у результаті чого, виникла заборгованість у розмірі 598 864,79 грн. За таких обставин, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 598 864,79 грн. та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на мотиви викладені у позовній заяві та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні подав заперечення проти позову, в яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки кредитний договір є неукладеним, оскільки сторони не дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору. Крім цього, порука [PERSON] є припиненню з підстав, передбачених ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України, також просить застосувати наслідки спливу позовної давності щодо стягнення заборгованості по кредиту, відсотках, комісії, пені, штрафу. Заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 17.04.2008 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та фізичною особою - підприємцем [PERSON] підписано Генеральну угоду № 6608N4 щодо визначення загальних умов фінансування інвестиційної, торгово-закупівельної, виробничої та іншої діяльності позичальника, шляхом укладення кредитних договорів із загальним лімітом заборгованості 1 515 000,00 грн. та із кінцевим терміном погашення 16.04.2013 р. Відповідно виконання умов вищевказаної Генеральної угоди, 11.01.2011 р. між ВАТ «Укрексімбанк», який змінив своє найменування на ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено кредитний договір № 66511К1, надалі - договір. Згідно умов договору, позивач зобов'язався надати відповідачу відновлювану кредитну лінію в сумі 1 515 000,00, із розміром відсоткової ставки - 19 % річних, а відповідач зобов'язався повернути кредит частинами і сплатити відсотки та виконати інші зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі до 10.01.2012 р. Частина 1 статті 1054 ЦК України визначає, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та умовах, встановленні договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачу кредит у розмірі 1 515 000,00, на терміни і на умовах, передбачених у даному договорі. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковий до виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Пунктами 3.4, 3.5, 3.7 договору передбачено, що позичальник зобов'язався в строки, визначені даним договором, погашати кредит, сплачувати проценти та комісію. Із статей 610, 611, 612 ЦК України вбачається, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушення умов, визначених змістом зобов'язання. У разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає іншій у власність грошові кошти, а інша - зобов'язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів. Як вбачається із статей 1048, 1049 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України передбачено право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати належних процентів у випадку прострочення повернення чергової частини позики. Як вбачається із наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором, відповідач має загальну заборгованість у розмірі 598 864,79 грн., яка складається з: 335 638,00 грн. - прострочена сума основного боргу; 96 066,82 грн. - прострочені відсотки; 1 515,00 грн. - прострочена комісія за управління кредитом; 165 644,97 грн. - нарахована пеня. Відповідно до статей 549, 550, 551 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. У забезпеченні виконання зобов'язань за кредитним договором від 11.01.2011 р. між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 66511Р1 від 11.01.2011 р., згідно умов якого відповідачі несуть солідарну відповідальність по зобов'язаннях за кредитним договором перед позивачем, у випадку порушення зобов'язань кредитного договору відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] 23.03.2012 р. між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір про внесення змін № 66511К1-1 від 23.03.2012 р. до кредитного договору № 66511К1 від 11.01.2011 р., згідно якого текст договору викладено в іншій редакції, а саме, одними із змін стало - п.п.3.2.3, 3.2.5 (процентна ставка за кредитом - 23,2 % річних, із кінцевим терміном погашення кредиту до 20.08.2012 р.) У судовому засіданні встановлено, що позивачем не було повідомлено відповідача [PERSON] про підвищення процентної ставки у кредитному договорі, з 19 відсотків річних на 23,2 відсотків річних, та не було укладено з ним додаткових угод. Статтею 559 ЦК України, визначено підстави припинення поруки. Зокрема, згідно ч.1 цієї статті, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. 06.11.2013 р. позивач звернувся до відповідача [PERSON] із письмовою вимогою за № 066-011/1982 про сплату протягом 20 днів з моменту отримання даного повідомлення погасити заборгованість по основному боргу, нарахованих процентах, комісії за управління кредитом та пені за неналежне виконання умов договору, розрахованої на дату здійснення такого погашення. У випадку невиконання даної вимоги, попередили відповідача, що позивачем буде вжито заходів по примусовому стягненню заборгованості за кредитним договором № 66511К1 від 11.01.2011 р. з покладенням на відповідача додаткових витрат. Згідно поштового повідомлення про вручення, згадана вимога банку була вручена позичальнику [PERSON] - 12.11.2013 р. Відповідно до статті 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Статтею 559 ЦК України, визначено підстави припинення поруки. Зокрема, згідно ч.4 цієї статті, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 4.1.1 договору поруки вбачається, що кредитор має право вимагати від поручителя задоволення в повному обсязі всіх грошових коштів, що випливають із зобов'язання позичальника, у випадку, якщо позичальник не виконає грошове зобов'язання, передбачене кредитним договором протягом 20 днів з моменту отримання поручителем письмового повідомлення кредитора про факт такого невиконання. Відповідно до п.7.4 договору поруки, встановлено, що дія цього договору припиняється після повного виконання основного зобов'язання. Проте, протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, позивач не пред'явив до відповідача [PERSON] жодних вимог щодо виконання останнім зобов'язань взятих на себе відповідно до договору поруки. Позивачем пред'явлено вимогу № 066-011/1982 лише 06.11.2013 р., тобто вже після спливу, встановленого ч.4 статті 559 ЦК України, шестимісячного строку. Окрім того, відповідно до ч.2 статті 214 ЦПК України, при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Так, згідно правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 23.05.2012р. прийнятої за наслідками перегляду ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.09.2011р. у справі за позовом публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до товариства з обмеженою відповідальністю «TWM» та інших про стягнення заборгованості за кредитним договором, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника, не свідчать про те, що договором встановлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, а оскільки банком відповідно до умов кредитного договору змінений строк виконання основного зобов'язання, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, вимоги до поручителів могли бути заявлені у межах шести місяців від дня настання цього строку. Таким чином, до вказаних спірних правовідносин слід застосувати положення частин 1, 4 статті 559 ЦК України, щодо припинення поруки, і слід визнати припиненою поруку [PERSON], встановлену договором поруки від 11 січня 2011 року, укладеним між [PERSON] та ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», на забезпечення виконання зобов'язань, які виникають з умов Генеральної угоди від 11.01.2011 р. укладеної між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та фізичною особою - підприємцем [PERSON], і відмовити у задоволенні позовних вимог позивача до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Посилання представника відповідача на ті обставини, що кредитний договір №66511К1 від 11 січня 2011 року являється неукладений, є безпідставним, оскільки між сторонами була досягнена згода з усіх істотних умов договору, що свідчить про укладення договору про внесення змін № 66511К1-1 від 23.03.2012 р. до кредитного договору № 66511К1 від 11.01.2011 р. та часткове погашення відповідачем заборгованості за даним договором. Відповідно до статей 258, 267 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи ті обставини, що позивач звернувся до суду з позовом 17 грудня 2013 року, суд вважає, що позивач міг довідатися про порушення свого права, однак, знаючи про порушення вказаних прав більше одного року позивач не звертався за його захистом до суду, а тому позивачем пропущено строки звернення до суду захистом свого права щодо стягнення пені за кредитним договором після 17.12.2012 р., і відсутні підстави для його поновлення, що є підставою для відмови у задоволенні позову в цій частині також суд враховує обставини, зокрема, що відповідач повинен сплатити позивачу значну частину коштів для погашення тіла кредиту та відсотків, а тому, розмір неустойки не є співрозмірним наслідкам порушення. За вказаних обставин розмір пені значно перевищує розмір збитків, а тому, цю суму слід визначити у розмірі 60 000,00 грн., із врахуванням тих обставин, що відповідач вже тривалий час не здійснює погашення заборгованості за кредитним договором. У відповідності до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд приходить до переконання, що у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] прав позивача щодо порядку погашення заборгованості, та вважає, що позов підлягає до часткового задоволення та стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 493 219,82 грн., що складається з 335 638,00 грн. - прострочена сума основного боргу; 96 066,82 грн. - прострочені відсотки; 1 515,00 грн. - прострочена комісія за управління кредитом; 60 000,00 грн. - пеня. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial