Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якого зобов'язати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Харківському районі Харківської області призначити та виплатити їй одноразову страхову виплату, суму якої визначити із розрахунку її середньомісячного заробітку за кожний відсоток страти її працездатності. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] у позові вказала, що вона з 1945 року по 1957 роки працювала в колгоспі ім.. Кірова (на даний час радгосп «Циркунівський»), який розташований в с. Циркуни Харківського району Харківської області. 28.07.1952 року при підвозі силосу кіньми з підводою до корів, з підводи спало колесо , підвода перекинулася , вона з неї випала , була придавлена підводою та отримала травму. В 1957 році через стан здоров'я вимушена була піти з роботи. У 1983 році було проведено розслідування та складено акт форми Н-1, який підтверджував виробничу травму. Після отримання акту вона була оглянута МСЕК та їй було встановлено 3 групу інвалідності. З 1993 року по 03.10.2012 року отримувала пенсію по 3-ій групі інвалідності. Від дати встановлення факту нещасного випадку на виробництві та до квітня 2013 року жодних страхових виплат від відділення Фонду не отримувала. 03.10.2012 року була повторно оглянута ОМСЕК № 2, яка їй встановила першу групу інвалідності та 40% втрати професійної працездатності первинно з 27.07.2012 року - безстроково. 01.11.2012 року звернулася з заявою про призначення їй страхових виплат до відділення виконавчої дирекції Фонду, але Постановою від 01.11.2012 року за № 1 на підставі ст.. 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» їй було відмовлено. Рішенням Харківського районного суду від 14.01.2013 року акт форми Н-1 від 28.07.1952 року визнано дійсним та зобов'язано ВД ФСНВУ у Харківському районі призначити та проводити їй щомісячні страхові виплати, які вона почала отримувати з квітня 2013 року. Позивач відмовив їй в нарахуванні та виплаті одноразової допомоги, посилаючись на те, що стійка втрата професійної працездатності настала ще в 1983 році. Позивач у судове засідання не з'явилася, надіслала заяву, в якій просить розглянути справу за її відсутності через незадовільний стан здоров'я та залучити до матеріалів справи рішення Харківського районного суду від 11.12.2013 року. Представник відповідача позов не визнав та зазначив, що згідно матеріалів справи відносно [PERSON] Фонду відомо, що стійка втрата професійної працездатності за наслідками виробничої травми від 28.07.1952 року у неї настала 22.04.1983 року. Право на відшкодування шкоди, завданої трудовим каліцтвом у останньої настало з 22.04.1983 року . Відповідно до законодавства, яке діяло на той час, виплати по відшкодуванню шкоди здійснювали роботодавці. Одноразова допомога почала призначатися роботодавцями лише після введення в дію Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року за № 2694-ХІІ. Порядок, строки призначення та виплат були також закріплені в «Правилах відшкодування шкоди власником підприємства , установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків» затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 року за № 472. На дату встановлення стійкої втрати професійної працездатності [PERSON], а саме на 22.04. 1983 року , взагалі не існувало такої виплати як - одноразова допомога. В даному випадку діє Конституційна норма щодо дії закону в часі і до правовідносин повинні бути застосовані ті закони та нормативно-правові акти, які діяли на момент виникнення даних правовідносин, а саме станом на 22.04.1983 року. Вислухавши представника Фонду, дослідивши надані докази, суд вважає , що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено , що [PERSON] працювала дояркою ім.. Кірова (нині радгосп « Циркінувський») з 1945 року по 1957 рік, що підтверджується довідкою від 17.06.1993 року. (а.с. 4) 28.09.1952 року при підвозі силосу кіньми з підводою до корів, з підводи спало колесо, підвода перекинулася, [PERSON] випала з підводи, була нею придавлена та отримала травму. Через стан здоров'я [PERSON] вимушена була піти з роботи. Керівництвом колгоспу в той час не було визнано травму виробничою та не було складено відповідного акту. В 1983 році було проведено розслідування нещасного випадку, який стався з [PERSON] у 1952 році. За результатами розслідування та перевірки було складено акт форми Н-1, який підтверджував виробничу травму. (а.с. 5) 22.04.1983 року після огляду МСЕК [PERSON] встановлено 3 групу інвалідності від трудового каліцтва - безстроково. На цей період у останньої виникло право звернення до підприємства, на якому вона працювала та отримала трудове каліцтво, щодо нарахування та виплати щомісячних страхових виплат у зв'язку з трудовим каліцтвом на виробництві. З 01.04.2001 року , після утворення Фонду соціального страхування та професійних захворювань України, особові справи потерпілих передавалися підприємствами до відділень для продовження страхових виплат. Підприємство, на якому працювала [PERSON] в період отримання травми, не сформувало та не передало справу щодо страхових виплат у зв'язку з трудовим каліцтвом до Фонду. 01.11.2012 року [PERSON] звернулася до Фонду з заявою про призначення їй страхових виплат у зв'язку з нещасним випадком на виробництві. На підставі ст.. 37 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» Фонд, Постановою від 01.11.2012 року за № 1 відмовив [PERSON] у призначені страхових виплат та наданні соціальних виплат. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 14.01.2013 року заява [PERSON] була задоволена, акт форми Н-1 від 28.07.1952 року визнано дійсним та зобов'язано відділення ВД ФСНВУ у Харківському районі Харківської області призначити та проводити останній щомісячні страхові виплати. (а.с. 7) Щомісячні страхові виплати [PERSON] почала отримувати з квітня 2013 року за період з 03.10.2012 року - безстроково. 03.10.2012 року рішенням обласної МСЕК № 2 в зв'язку з погіршенням стану здоров'я, [PERSON] була встановлена перша «Б» група від загального захворювання та встановлено 40% втрати працездатності, безстроково, по наслідкам травми від 28.07.1952 року. (а.с. 6) Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» у разі стійкої втрати професійної працездатності , встановленої МСЕК первинно, Фонд проводить страхову одноразову виплату , сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток страти професійної працездатності . Згідно листа голови обласної МСЕК № 2 від 14.01.2014 року за № 3, у [PERSON] відсотки втрати працездатності залишилися попередніми , так як підвищення групи інвалідності не обумовлено наслідками виробничої травми. 09.10.2013 року , згідно заяви [PERSON] , їй було змінена причина інвалідності із «загального захворювання» на «трудове каліцтво», без перегляду відсотків втрати працездатності . (а.с. 17) Таким чином, стійка втрата професійної працездатності за наслідками виробничої травми від 28.07.1952 року у [PERSON] настала 22.04.1983 року. Одноразова допомога почала призначатися роботодавцями після введення в дію Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року за № 2694-ХІІ. [PERSON] встановлено стійку втрату професійної працездатності до введення в дію вказаного вище Закону України , тому підстав для призначення їй одноразової страхової виплати немає. Надіслану [PERSON] копію рішення Харківського районного суду Харківської області від 11.12.2013 року про встановлення факту, що вона на контрактній основі направлялася на роботу до Німеччини у період з 29.03.1945 року по 19.10.1945 рік, суд до уваги не приймає , оскільки це рішення не є доказом втрати професійної працездатності та підставою для задоволення позовних вимог. На підстві викладеного, суд відмовляє [PERSON] в позовних вимогах.

Outcome: dismissed