Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 07.03.2006 року між сторонами було укладено договір кредиту №062/29-0202. Предметом договору кредиту є надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 4 000 грн. зі сплатою 18% річних за порядком погашення суми основної заборгованості згідно графіку, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 02 березня 2007 року, на умовах визначених договором кредиту. Відповідно до п.1.2 договору кредиту, кредит надається на споживчі потреби. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачеві кредит у розмірі 4 000 грн., однак відповідач не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 17.10.2013 року виникла заборгованість на загальну суму 4 992,52 грн., тому позивач вимушений звертатись до суду з даним позовом. До судового засідання представник позивача за довіреністю Савченко І.Ю. не з'явилась, однак від останньої надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Вінниччина» від 14.02.2014 року №12. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 07.03.2006 року між сторонами було укладено договір кредиту №062/29-0202. Предметом договору кредиту є надання у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошових коштів в сумі 4 000 грн. зі сплатою 18% річних за порядком погашення суми основної заборгованості згідно графіку, з кінцевим терміном повернення заборгованості до 02 березня 2007 року, на умовах визначених договором кредиту. Відповідно до п.1.2 договору кредиту, кредит надається на споживчі потреби. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачеві кредит у розмірі 4 000 грн., однак відповідач не виконував належним чином зобов'язання за кредитним договором, у результаті чого станом на 17.10.2013 року виникла заборгованість на загальну суму 4 992,52 грн., з них: 2 014,27 грн. - заборгованість за кредитом; 2 601,47 грн. - заборгованість за відсотками; 355,02 грн. - пеня за несвоєчасне повернення відсотків; 10,07 грн. - інфляційні витрати за кредитом; 11,69 грн. - інфляційні витрати за відсотками. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Натомість позивач та представник позивача не надали належних та допустимих доказів щодо нарахування відповідачеві розміру основної кредитної заборгованості, заборгованості по процентам, комісії, пені. Окрім того, із наданого розрахунку заборгованості не можливо встановити останню дату проплати відповідачем за кредитом і чи взагалі була така проплата для змоги встановлення можливого переривання строку позовної давності. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 261 ЦК України, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлена в три роки, щодо вимог про стягнення пені - один рік. Перебіг строку позовної давності за зобов'язаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. За таких обставин у даному випадку строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості сплив 02.03.2010 року. Згідно ч.3 ст.267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, як вбачається з матеріалів справи, кредит надано позичальнику на споживчі цілі. У відповідності до п.7 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У п.31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), що кореспондується зі ст.266 ЦК України. Враховуючи вказані вимоги закону та зважаючи, що позивач пред'явив даний позов лише 30.12.2013 року із пропуском строку позовної давності, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed