Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

Позивач просить суд розірвати шлюб з відповідачкою, посилаючись на те, що сім'я розпалася та збережена не може бути. Ухвалою Ленінського р/с м. Харкова від 23.07.18 року відкрито провадження та справу призначено у підготовче судове засідання. Ухвалою від 16 серпня 2018 року сторонам було надано строк для примирення. В судове засідання сторони з'явились. Відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечувала. Позивач заявив що примирення не досягнуто. Згідно до положень ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем в порядку встановленому ст.ст. 206, 207 ЦПК України. За згодою сторін суд вважає можливим увалити рішення у підготовчому судовому засіданні. Суд, оглянувши матеріали справи, вислухавши сторони, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено у судовому засіданні та як вбачається із матеріалів справи, 07.05.16 року було зареєстровано шлюб між сторонами, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, копія якого є у справі. Від шлюбу сторони мають сина - [PERSON], [INFO] Позивач наполягає на розлученні, відповідачка проти цього не заперечує, строк на примирення судом надавався. Діючим законодавством України передбачено право подружжя на розірвання шлюбу за позовом одного із них на підставі рішення суду: ст.ст.104ч.2,105ч.3,110ч.1СК України. При цьому, згідност.112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частинами 3, 4ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою, чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Таким чином, враховуючи вищевикладене, аналізуючи законодавчі норми, виходячи з принципів об'єктивності, розумності, справедливості та доцільності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, так як дана сім'я розпалася та підстав до її збереження в судовому засіданні встановлено не було. При цьому, судом встановлено, що розлад у сім'ї носить вже постійній характер і розірвання шлюбу не порушуватиме особисті та майнові права сторін. Крім того, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням його до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати разом з матір'ю. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved