Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до відповідача [PERSON], посилаючись на те, що згідно укладеного кредитного договору № б/н від 12.07.2007 року, відповідач отримав кредит у сумі 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Вказує на те, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між ним та позивачем договір. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Однак у порушення зазначених норм закону та умов договору відповідач [PERSON] належним чином не виконав умов договору, в зв'язку з чим станом на 30.05.2014 року заборгованість за кредитним договором становить 20612,43 грн., яка складається із наступного: 4412,39 грн. - заборгованість за кредитом; 14742,31 грн. - заборгованість по процентам за користуванням кредитом; штраф відповідно до пункту 8.6 Умов та правил надання банківських послуг в розмірі 1457,73 грн. Просять стягнути з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором №б/н від 12.07.2007 року в розмірі 20612,43 грн. та судовий збір в розмірі 243,60 грн. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову в повному обсязі, просила їх задовольнити та надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві. Представник також вказала, що відповідачем неодноразово було порушено умови кредитного договору щодо порядку та строків погашення заборгованості по кредиту та з 2009 року за відповідачем рахується прострочена заборгованість, і з вказаного час йому розпочалось нараховування суми штрафу. Відповідач в судовому засідання вимоги позову не визнав, подав свої письмові заперечення відповідно до яких просив відмовити в задоволенні вимог позову, оскільки позивачем при зверненні до суду з даним позовом було пропущено встановлений законом строк позовної давності, так як відповідно до представленого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж по погашенню заборгованості ним був здійснений ще 25.02.2009 року, в зв'язку з чим просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову, вказав, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом та надав пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях відповідача. Суд заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, а також його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволені вимог позову слід відмовити. Судом встановлено, що 12.07.2007 року між сторонами було укладено кредитний договору № б/н, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти в розмірі 5200,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 9.12 Умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же термін. Відповідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормами ст.ст. 257, 258 ЦК України встановлено, що загальний строк позовної давності становить три роки, а позовна давність щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) встановлена строком в один рік. Згідно п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Зазначена норма матеріального права була чинною як на момент підписання відповідачем заяви як позивальника про одержання кредиту, так є чинною і на момент розгляду справи судом. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором та виписки по обліковому рахунку сальдо простроченої заборгованості виникло - 01.02.2009 року, тобто з цього дня позивач довідався про порушення свого права, а останній платіж відповідачем було здійснено 25.02.2009 року, як наслідок розпочався відлік позовної давності. Позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» подана до суду 02.07.2014 року, що підтверджується поштовою відміткою на конверті, тобто пізніше ніж через 5 років з моменту закінчення встановленого законом строку позовної давності. Таким чином, на даний час, позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягає задоволенню у зв'язку із закінченням позовної давності, визначеної ч. 4 ст. 267 ЦК України. Зазначений висновок суду узгоджується з правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною у п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року, суд на підставі ст. 258, 264 ЦК України дійшов висновку про те, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, що передбачено вимогами ч. 2 ст. 258 ЦК України, яка обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права, початком перебігу позовної давності є день, коли боржник повинен був сплатити черговий платіж, проте не сплатив. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 серпня 2012 року, суд дійшов аналогічних висновків та відмовив на підставі ч. 2 ст. 258 ЦК України у стягненні штрафу (неустойки) за кредитним договором, оскільки право на позов у кредитора виникло з моменту порушення боржником строку внесення чергового платежу, з часу якого до пред'явлення позову річний термін збіг. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2012 року міститься висновок про те, що до вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність в один рік згідно із ст. 258 ПК України, який обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається за правилами ст. 253 ЦК України з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок та нараховується за кожен день у межах позовної давності за основною вимогою. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Відповідно до розрахунку заборгованості, який надано позивачем, останній платіж, який здійснювався на виконання умов договору № б/н від 12.07.2007 був платіж на «погашення процентів» в розмірі 168,07 грн., датований 25.02.2009 року, тобто, з огляду на вищевказане, строк позовної давності сплинув 26.02.2012 року. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі є підставною для відмови у позові. На підставі наведеного, враховуючи те, що позивачем не заявлено вимогу про поновлення пропущеного процесуального строку суд вважає, що в задоволенні вимог позову слід відмовити. У зв'язку із відмовою в задоволенні позову понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. Відповідно до вимог ст.ст. 253, 256, 257, 258, 261, 264, 267, 526, 527, 530, 1054, 1055 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», п. 31 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин»,

Outcome: dismissed