Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 11.06.2015 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року. Відповідно до змісту п.п. 1.1 Кредитного договору ПАТ «РОДОВІД БАНК» надав Позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 35000,00 доларів США терміном по 20.03.2028 року включно. Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у зв'язку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних. Видача кредиту здійснювалась шляхом видачі готівки з каси банку. Позивач вважає, що він виконав свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі. В свою чергу, позивач зазначає, що позичальник, тобто відповідач, зобов'язався відповідно до п. 4.1, 4.2 Кредитного договору починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати кредит рівними частками в сумі 146,00 доларів США та сплачувати нараховані проценти шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок № 37395000055409, повернути одержаний кредит не пізніше 20.03.2028 року. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (п. 4.5 Кредитного договору). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року між АТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 20.03.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ЗРНОЗО Нєлєпіною Н.О. 20.03.2008 року за реєстровим № 216. В іпотеку банку передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0718 га. Позивач вказує, що відповідачем [PERSON] були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків (порушення виконання зобов'язань почалось з 11.09.2008 року) внаслідок чого станом на 12.08.2014 року виникла наступна заборгованість за кредитним договором у розмірі 48256,70 доларів США, що еквівалентно 634060,76 гривень за курсом НБУ (станом на 12.08.2014 року курс НБУ складав 13,139331 гривень за 1долар США) та 4056270,60 гривень, а саме: - Сума поточної заборгованості за кредитом становить 23758,00 доларів США, що еквівалентно 312164, 23 грн.; - Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107, 52 грн.; - Сума простроченої заборгованості за процентами становить 16575,35 доларів США, що еквівалентно 217789, 01 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 1384884,17 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 2650669, 25 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 7109,69 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення процентів становить 13607,49 грн. 25.01.2016 року до суду представником позивача надано заяву, в якій зазначено, що з урахуванням ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України проведено перерахунок заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] Відповідно по проведеного перерахунку сума заборгованості становить 48256,70 доларів США, що еквівалентно 634060,76 гривень за курсом НБУ (станом на 12.08.2014 року курс НБУ складав 13,139331 гривень за 1долар США) та 1632956,06 гривень, а саме: - Сума поточної заборгованості за кредитом становить 23758,00 доларів США, що еквівалентно 312164,23 грн.; - Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107,52 грн.; - Сума простроченої заборгованості за процентами становить 16575,35 доларів США, що еквівалентно 217789,01 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 535305,75 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 1079081,09 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 6176,01 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення процентів становить 12393,21 грн. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором у розмірі 48256,70 доларів США, що еквівалентно 634060,76 гривень за курсом НБУ (станом на 12.08.2014 року курс НБУ складав 13,139331 гривень за 1долар США) та 1632956,06 гривень, а також суму сплаченого судового збору в розмірі 3654,00 грн. 05 серпня 2015 року від третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги [PERSON] подано до суду позовну заяву до ПАТ «РОДОВІД БАНК», [PERSON] про визнання недійсного кредитного договору. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року. Відповідно до змісту п.п. 1.1 Кредитного договору ВАТ «РОДОВІД БАНК» надав Позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 35000,00 доларів США терміном по 20.03.2028 року включно. Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у зв'язку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних. [PERSON] вказує, що вона дізналась про укладений кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року укладений між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та її чоловіком [PERSON] лише в січні 2015 року. Також позивачка за зустрічним позовом зазначає, що вона є дружиною [PERSON] починаючи з 04.10.2003 року, а отже на момент укладення кредитного договору між банком та позичальником вона перебувала у шлюбі з останнім. Весь час, починаючи з 20.03.2008 року чоловік позивачки за зустрічним позовом приховував від неї факт отримання грошових коштів від ВАТ «РОДОВІД БАНК», а також факт використання сімейних коштів, для внесення щомісячних чергових платежів за користування кредитом. [PERSON] як дружина не надавала [PERSON] згоди на укладення кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року, а також на укладення додаткової угоди до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року, укладених між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та її чоловіком [PERSON] Враховуючи положення ст. 65 СК України позивачка [PERSON] вважає, що дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. У зв'язку з вищевикладеним [PERSON] просить суд визнати недійсним кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року. В судове засідання представник позивача ПАТ «РОДОВІД БАНК» не з'явився, повідомлявся належним чином, заяви про відкладення розгляду справи не надав, надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином. В попередніх судових засіданнях відповідачем були подані письмові заперечення проти позову ПАТ «РОДОВІД БАНК», в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає категорично. Відповідач посилається на п. 5.1 Кредитного договору, згідно якого ПАТ «РОДОВІД БАНК» має право у разі недотримання Позичальником умов Кредитного договору вимагати дострокового повернення одержаної суми кредиту, сплати нарахованих за ним процентів, а також звернути стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки від 20 березня 2008 року. 20 червня 2014 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» скористався правом, передбаченим п. 5.1 Кредитного договору, направивши вимогу про дострокове повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом і суми нарахованої пені строком до 23.07.2014 року. Таким чином, відповідач вважає, що надіславши таку вимогу, ПАТ «РОДОВІД БАНК» в односторонньому порядку встановлює новий строк виконання зобов'язання за кредитним договором, а графік повернення кредиту втрачає чинність. Таким чином, на думку відповідача, строк кредитного договору сплинув 23.07.2014 року і Договірні правовідносини між сторонами припинилися, а залишилися лише невиконані зобов'язальні правовідносини, натомість ПАТ «РОДОВІД БАНК», вважаючи, що кредитний договір продовжує діяти, нараховував проценти по кредиту, а також пеню за несвоєчасне повернення кредиту та несплату процентів вже після спливу строку дії кредитного договору, тобто після 23.07.2014 року, крім того ПАТ «РОДОВІД БАНК» і по теперішній час продовжує нараховувати підвищені проценти та пеню. Також відповідач в своїх запереченнях відповідач вказує, що позивачем було прийнято рішення про списання заборгованості по кредитному договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року за рахунок страхового резерву, як безнадійної та віднесено її на збільшення валових витрат банку. На підставі вищевикладеного відповідач просить суд у задоволенні позовних вимог ПАТ «РОДОВІД БАНК» відмовити у повному обсязі. Представник [PERSON] в судовому проти первісних позовних вимог заперечував, просив суд у задоволенні первісного позову відмовити, позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Тому суд вважає за необхідне розглядати справу на підставі наявних у ній доказів, відповідно з частиною 4 ст. 169 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, вислухавши поясненні осіб, які беруть участь у справі, суд прийшов до наступного. 17.06.2009 року виконуючи вимоги ЗУ «Про акціонерні товариства» від 17.09.2008 року найменування Відкритого акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» було змінено на Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК». Публічне акціонерне товариство «РОДОВІД БАНК» є правонаступником Відкритого акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК», що підтверджується статутом ПАТ «РОДОВІД БАНК» в новій редакції за 2012 рік, який затверджений річними Загальними зборами акціонерів АТ «РОДОВІД БАНК» від 09.04.12-10.04.12, протокол № 1. В судовому засіданні встановлено, що 20.03.2008 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 із змінами внесеними додатковою угодою до кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року від 24.07.2007 року. Відповідно до змісту п.п. 1.1 Кредитного договору ВАТ «РОДОВІД БАНК» надав Позичальнику кредит на споживчі цілі на загальну суму 35000,00 доларів США терміном по 20.03.2028 року включно. Згідно п. 1.3 Кредитного договору процентна ставка за кредитами за цим договором становила 15,00 % річних, а з 24.07.2008 року у зв'язку укладенням додаткової угоди 17,00 % річних. Видача кредиту здійснювалась шляхом видачі готівки з каси банку, що підтверджується заявою на видачу готівки № 1808_101 від 20 березня 2008 року, згідно якої [PERSON] отримав від ВАТ «РОДОВІД БАНК» грошові кошти в розмірі 3500,00 доларів США, що еквівалентно 176750,00 гривень. Позивачем виконано свої зобов'язання перед позичальником за кредитним договором у повному обсязі. В свою чергу, позичальник, тобто відповідач, зобов'язався відповідно до п. 4.1, 4.2 Кредитного договору починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати кредит рівними частками в сумі 146,00 доларів США та сплачувати нараховані проценти шляхом внесення готівкових грошових коштів у касу банку або безготівкового перерахування зі свого поточного рахунку на рахунок № 37395000055409, повернути одержаний кредит не пізніше 20.03.2028 року. За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, позичальник зобов'язався сплачувати Банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6% від суми простроченої заборгованості (п. 4.5 Кредитного договору). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року між АТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] був укладений договір іпотеки від 20.03.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом ЗРНОЗО Нєлєпіною Н.О. 20.03.2008 року за реєстровим № 216. В іпотеку банку передано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0718 га. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою (ч. 1 ст. 546 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1, 3 ст. 549 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ч. 1 ст. 624 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). У відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідачем [PERSON] були порушені умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків (порушення виконання зобов'язань почалось з 11.09.2008 року) внаслідок чого станом на 12.08.2014 року виникла наступна заборгованість за кредитним договором Згідно заяви позивача від 25.01.2016 року з урахуванням ст. 257, ч. 2 ст. 258 ЦК України проведено перерахунок заборгованості за кредитним договором укладеним між АТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] Відповідно по проведеного перерахунку сума заборгованості становить 48256,70 доларів США, що еквівалентно 634060,76 гривень за курсом НБУ (станом на 12.08.2014 року курс НБУ складав 13,139331 гривень за 1долар США) та 1632956,06 гривень, а саме: - Сума поточної заборгованості за кредитом становить 23758,00 доларів США, що еквівалентно 312164,23 грн.; - Сума простроченої заборгованості за кредитом становить 7923,35 доларів США, що еквівалентно 104107,52 грн.; - Сума простроченої заборгованості за процентами становить 16575,35 доларів США, що еквівалентно 217789,01 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочення кредиту становить 535305,75 грн.; - Сума нарахованої пені за прострочені проценти становить 1079081,09 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення кредиту становить 6176,01 грн.; - Сума нарахованих 3% річних за прострочення процентів становить 12393,21 грн. Судом встановлено, що 20.06.2014 року позивачем було направлено [PERSON] лист-претензію в якому повідомлено про заборгованість станом на 19.06.2014 року. Вказаний лист відповідач не отримував, а конверт повертався двічі за закінченням терміну зберігання. Як вбачається із зустрічної позовної заяви [PERSON], підставою для визнання недійсним кредитного договору № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 р., який укладений між АТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON], вона зазначає відсутність її згоди на укладення цього кредитного договору, яка нібито потрібна у відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. У відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належать дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, спільною сумісною власністю подружжя є майно набуте ними під час шлюбу, яким вони розпоряджаються за взаємною згодою. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави (статті 1046-1053 ЦК України), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Водночас, у відповідності до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються саме розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання позики, оскільки договір позики є право чином щодо отримання у власність грошових коштів і не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для позичальника, як сторони такого договору. Згідно ч. 2 ст. 65 Сімейного кодексу України, один із подружжя має право звернутись до суду про визнання недійсним договору про розпорядження майном спільної сумісної власності іншим членом подружжя, без його згоди на таке розпорядження. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України передбачено право особи на звернення до суду виключно за захистом своїх, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які вставлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України: - зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - особа, яка вчиняє право чин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - право чин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України. Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Під майном згідно з ч. 1 ст. 190 ЦК України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обов'язки. На підставі ч. 4 ст. 65 СК України укладений одним із подружжя договір створює обов'язки для другого з подружжя лише в тому разі, якщо договір укладено в інтересах сім'ї, а майно, одержане за цим договором, використане для задоволення потреб сім'ї. Як вбачається з матеріалів справи та неоспорюється сторонами грошові кошти, отримані [PERSON] за кредитним договором, укладеним між ним та Банком було придбане житло для родини, а саме: житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0718 га. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що грошові кошти за кредитним договором були витрачені саме в інтересах сім'ї, що узгоджується з приписами ст. 65 СК України та відповідно спірний кредитний договір породив майнові обов'язки для [PERSON] як дружини [PERSON] Зазначений правовий висновок також міститься у Постановах ВСУ від 12.09.2012 року № 6-88цс12; від 20.02.2013 року № 6-163цс12; від 17.11.2010 року № 6-42353св10; від 19.06.2013 року № 6-55цс13, оскільки в даних Постановах ВСУ зроблено висновок, що договір, укладений одним із подружжя, створює обов'язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім'ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім'ї. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. За змістом ст.216 ЦК України та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину. Інші наслідки недійсності оспорюваного правочину (відшкодування збитків, моральної шкоди тощо) суд застосовує відповідно до ст.11 ЦПК України. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків. Відповідно до п.п.5,10 вказаної Постанови вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним, чи який визнано недійсним. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір між Банком та [PERSON] були порушені права своєї дружини [PERSON], які підлягають судовому захисту, а укладений між ПАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] кредитний договір № 34.12/ІЖ-002.08.1 від 20.03.2008 року підлягає визнанню його недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити, позов [PERSON] задовольнити частково.

Outcome: partial