Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач просить визнати недійсним та скасувати державну реєстрацію договору дарування від 29.08.2013 р., за яким [PERSON] передала [PERSON] безоплатно нежитлові будівлі А-1 площею 10,9 кв.м і Б-1 площею 10,0 кв.м по вул. Блажевича, 69 в м. Маріуполі, посилаючись на неправомірність набуття дарувальницею права власності на предмет договору. Відповідачі позов не визнали, стверджуючи, що договір укладено з додержанням вимог цивільного законодавства. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 717 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ст. 717 ЦК). Згідно зі ст. 722 ЦК право власності обдаровуваного на дар виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунку. За змістом наведених норм дарувальником майна може бути лише особа, яка має право власності на дарунок, набуте нею у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У випадках передбачених цивільним законодавством право власності може бути визнане судом. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться, зокрема, на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Пленум Верховного Суду України (далі ПВСУ) у постанові від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п. 7). Відповідно до ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК, якими передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 згаданої постанови ПВСУ). З матеріалів справи вбачається, що 29.08.2013 року відповідачами укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким [PERSON] передала [PERSON] безоплатно нежитлові будівлі А-1 площею 10,9 кв. м і Б-1 площею 10,0 кв. м по вул. Блажевича, 69 в м. Маріуполі, що належали їй на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 20.09.2011 р., зареєстрованого Маріупольським БТІ 03.11.2011 р. та внесеного до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно згідно з рішенням про державу реєстрацію від 29.08.2013 р., індексний номер 5389559. За змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає один з визначених ст. 16 ЦК України чи встановлений іншим законом або договором спосіб захисту цивільного права. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підстави недійсності правочину. Звертаючись до суду, позивач у даній справі посилався на загальні підстави визнання договору чи його окремої частини недійсним, передбачені ст. ст. 203, 215, 216 ЦК. В ході судового розгляду, намагаючись визначитися з правовими підставами визнання правочину недійсним, позивач наводив положення ст. ст. 220, 229-335 ЦК. Однак, поєднання зазначених позивачем підстав для визнання правочину недійсним не ґрунтується на законі. Так, ст. 203 ЦК встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Вимога про визнання правочину недійсним внаслідок недодержання відповідних вимог має містити вказівку на конкретні положення цієї статті з відповідним обґрунтуванням, що позивачем не зроблено. Оспорюваний договір посвідчено нотаріусом, а тому посилання позивача на ст. 220 ЦК є недоречним. Наявність підстав, передбачених ст. ст. 229, 230 ЦК означає здійснення правочину за обставин, коли волевиявлення особи не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Проте, ці різні вади волі: коли особа вчиняє правочин добровільно, свідомо, проте хибно оцінює дійсні обставини в наслідок як своїх дій, так і ненавмисних (помилка), умисних (обман) дій іншої сторони є щодо одного й того ж правочину несумісними як між собою, так і з підставами, передбаченими ст. 231 ЦК, що передбачає недійсність правочину, вчиненого особою проти її справжньої волі в наслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, та ст. 232 ЦК, застосування якої, крім того, виключається внаслідок відсутності факту укладення договору через представника, а також ст. 233 ЦК, за правилами якої правочин визнається недійсним, якщо він вчинений особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, про що в даному позові не йдеться, так само як і ст. 234 ЦК, за змістом якої, здійснюючи фіктивний правочин, обидві сторони усвідомлюють, що такий вчиняється без наміру створення передбачених ним правових наслідків, і врешті ст. 235 ЦК, що встановлює недійсність удаваного правочину, який умисно вчиняється сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили і який повинен назвати позивач, чого в даному разі не сталося. Таким чином, позивачем на обґрунтування своїх вимог наведені взаємовиключні підстави. Вважаючи своє право порушеним, позивач, по суті, не визначився з характером порушення, способом захисту права, із правовими нормами, що регулюють спірні правовідносини, а суд за змістом ст. ст. 4, 11 ЦПК України не має права на власний розсуд визначати підстави позову та обирати спосіб захисту порушеного права, оскільки це є виключним правом позивача. Кожну з підстав недійсності правочину, кожну обставину, на які посилалася позивач, слід належним чином доводити, але цих вимог закону позивач не виконав, відповідні підстави і обставини позову не довів, позов належно не вмотивував та не обґрунтував. Крім того, судом встановлено і не заперечується сторонами, що рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 20.09.2011 р. про визнання за дарувальницею права власності на предмет договору дарування набрало законної сили й було чинним на момент вчинення оспорюваного правочину, а відтак дарувальниця була належною власницею подарованого майна та мала право на його відчуження, у звязку з чим перешкод для нотаріального посвідчення договору не існувало. Договір дарування укладено у письмовій формі, нотаріально посвідчено та зареєстровано в реєстрі прав на нерухоме майно, тобто вчиненого з додержанням вимог ст. 203 ЦК, а отже передбачені законом підстави для визнання правочину недійсним на момент його укладання не існували, а та обставина, що рішення Іллічівського райсуду м. Маріуполя від 20.09.2011 р. було скасовано ухвалою того ж суду від 19.09.2014 р. і в подальшому позов залишено без розгляду за заявою позивачки, не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки підставами недійсності правочину є обставини, що існували саме на момент вчинення правочину, а не ті, що виникли через певний час після його вчинення. До того ж, заочне рішення, на яке посилається позивач, скасовано судом, який його ухвалив, у звязку з недодержанням вимог цивільного процесуального законодавства щодо судових викликів і повідомлень. Законність та обґрунтованість цього рішення по суті не перевірялися вищестоящими судовими інстанціями, тому підстави для оцінки зазначеного рішення як незаконного, на чому наполягає позивач, у суду першої інстанції відсутні, а отже і юридичні підстави вважати набуття дарувальницею права власності на предмет договору дарування неправомірним також відсутні, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed