Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-19 00:00:00

Позивач просить змінити розмір аліментів, які стягуються з нього на підставі судового рішення від 18.03.2010р. на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , зменшивши їх з 1/4 до 1/8 частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування зазначив, що 04.11.2006р. він вдруге зареєстрував шлюб з [PERSON] . У вказаному шлюбі народилося двоє дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на утримання яких за судовим наказом від 07.11.2018р. з позивача було стягнуто аліменти на користь [PERSON] у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), починаючи з 25.10.2018р. до досягнення дітьми повноліття. Вважає, що після ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на першу дитину його сімейний стан змінився, у зв`язку з чим він не має можливості сплачувати аліменти на її утримання у раніше встановленому судом розмірі. 11.05.2021р. представником позивача було подано до суду відзив на позов, в якому вона зазначила, що під час винесення рішення суду про стягнення аліментів від 18.03.2010р. вже було враховано наявність у позивача другої дитини. Вважають, що судовий наказ від 07.11.2018р. був виданий за попереднім погодженням другої дружини позивача та самого позивача виключно з метою ініціювання цієї справи та без наміру настання реальних наслідків, оскільки позивач з другої дружиною досі перебувають у зареєстрованому шлюбі та проживають спільно, як сім'я, вказаний судовий наказ не поданий до цього часу на виконання до державної виконавчої служби, а аліменти, які протягом 2019-2021р.р. перераховувались на користь відповідача, перераховувались саме другою дружиною позивача. Крім того, дитина сторін вже є студенткою 1 курсу університету, навчається на контрактній основі, оплату за навчання відповідач здійснює самостійно. При цьому, позивач, як батько, не цікавиться життям, здоров'ям, способом життя та долею своєї доньки, не сплачує аліменти на її утримання. Вважають, що розмір аліментів, стягнутий на утримання доньки сторін по справі, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення у зв'язку з тим, що позивач має на утриманні ще двох дітей без підтвердження погіршення його матеріального становища, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. До того ж, позивач має значну заборгованість по аліментам (а.с. 31-34). 10.06.2021р. позивачем було подано відповідь на відзив, в якому вважав, що твердження відповідача щодо видачі судового наказу та ініціювання даної справи пов'язані між собою, не відповідає дійсності, оскільки з даної позовною заявою він звернувся до суду не відразу після видачі судового наказу, так як на той час у нього було стабільне матеріальне становище. На теперішній же час він перебуває у скрутному матеріальному положенні, офіційно не працює. Але намагається працевлаштуватись, має боргові зобов'язання (заборгованість за кредитним договором). Пояснив, що на теперішній час сплачує аліменти своїй дружині [PERSON] на утримання їхніх дітей у товарній формі, тому дружина не звертається з пред'явленням судового наказу до примусового виконання. Зазначив, що у зв'язку з заборгованістю за кредитним договором у нього заблоковані його банківські картки, тому він змушений звертатися до своєї дружини для перерахування його власних коштів, але з її банківської картки. Вказав, що їх з відповідачем донька сама не виявляє бажання з ним спілкуватися. Просив задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 61-64). Представник позивача в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності, позов підтримав та просив задовольнити (а.с. 88). Представник відповідача про час і місце судового засідання повідомлена належним чином, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки (а.с. 85), однак в судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, поважності неявки не убачається, подала відзив на позовну заяву. Внаслідок того, що представником відповідача подано відзив на позовну заяву, тому відсутні підстави для проведення заочного розгляду справи. Судом встановлені такі обставини і визначені відповідні до них правовідносини. Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с. 11). Шлюб між сторонами, який було зареєстровано 22.03.2003р., розірвано за рішенням Балаклійського районного суду Харківської області 07.12.2005р. (а.с. 10, 35-37). За рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 18.03.2010р. з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 заробітку (доходу), але не менше ніж встановленого законодавством мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів, починаючи з 09 лютого 2010 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 12). Позивач 04.11.2006р. зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с. 13), в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 14, 15). За судовим наказом Балаклійського районного суд Харківської області від 07.11.2018р. було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку щомісяця, починаючи з 25 жовтня 2018 року до досягнення дітьми повноліття (а.с. 16). За рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 05.05.2021р. було стягнуто з позивача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 13350,48грн. (а.с. 65-67). Згідно наданого відповідачем розрахунку заборгованості, зробленого БРВ ДВС, у позивача борг по аліментам, які стягуються на утримання доньки [PERSON] , станом на 01.04.2021р. складає 32818,75грн. (а.с. 39, 40). З виписок по картковому рахунку вбачається, що [PERSON] дійсно здійснювала погашення аліментів на утримання доньки сторін зі своєї картки (а.с. 42-47), проти чого також не заперечував позивач. Як вбачається з наданих відповідачем квитанцій, [PERSON] 11.09.2020р. та 25.01.2021р. здійснювала оплату за денне навчання студента [PERSON] у сумі по 8650грн. (а.с. 48, 49). За результатами пошуку виконавчих проваджень в АСВП, станом на 27.04.2021р. судовий наказ про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей до примусового виконання не пред'являвся (а.с. 41), що також було визнано позивачем. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~постановою Верховної\~Ради України\~№ 789-ХІІ\~від 27\~лютого 1991\~року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з статтями 18, 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов`язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Згідно з положеннями статті 181 СК України способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частина третя статті 181 СК України визначає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;\~2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;\~3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;\~3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;\~3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;\~4) інші обставини, що мають істотне значення.\~Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно до статті 192\~СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз положень ст.\~192\~СК України дає підстави для висновку, що зміна раніше встановленого розміру аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: суттєві зміни матеріального та сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Така зміна обставин має настати після того, як суд або батьки (за домовленістю) визначили первісний розмір аліментів, при цьому, вирішуючи спір, суд зобов`язаний застосувати як положення ст. 192 СК України, так і низку інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 СК України, ст. 183 СК України). Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отже, зменшення розміру аліментів можливе при настанні певних умов. Звертаючись до суду з позовом про зміну (зменшення) розміру аліментів, позивач посилався на те, що після стягнення з нього аліментів на утримання їхньої з відповідачем доньки 18.03.2010р. змінилися обставини, що впливають на визначений розмір аліментів у зв`язку з тим, що у нього змінився сімейний стан він одружився та в нього народилася ще двоє дітей, на утримання яких з нього було стягнуто аліменти, які він сплачує у товарній формі, тобто на даний час у нього на утриманні перебуває троє дітей, тому він не має можливості сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі. Статтею 192 СК України передбачено можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Аналіз цієї норми права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного і зміни матеріального стану. Однак, зміна сімейного стану є самостійної, не залежної від зміни матеріального стану підставою для зміни розміру аліментів. Отже, наявність у позивача на утриманні ще двох дітей, самі по собі не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Однак, [PERSON] належними та допустимими доказами не підтверджено погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв'язку з народженням ще двох дітей, один з яких народився ще до стягнення з нього аліментів на утримання їхньої з відповідачем доньки та в рішенні суду було враховано наявність на утриманні [PERSON] неповнолітньої дитини від другого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Такого висновку дійшов Верховний Суд\~у складі\~колегії суддів\~Першої судової\~палати Касаційного\~цивільного судуу постанові від 16 вересня 2020 року в справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20). За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Положення ст. 192 СК України не містять вичерпного переліку обставин та підстав, що можуть бути підставою для зміни розміру аліментів, оскільки частина перша вказаної норми передбачає можливість наявності інших обставин, що можуть слугувати підставою для звернення до суду із відповідним позовом. Позивач також посилався на те, що він перебуває у скрутному матеріальному положенні та має кредитні зобов`язання. Так дійсно, з матеріалів справи вбачається, що з позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором у сумі 13350,48 гривень. Проте наявність кредитних зобов'язань не впливає на обов'язок позивача, як батька, утримувати неповнолітню доньку. Те, що він допомагає своїм дітям від другого шлюбу у товарній формі, замість сплати аліментів у грошовій формі, належними доказами не підтверджено. Батько зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів із метою отримання законних джерел для забезпечення гідних умов проживання й розвитку дитини, оскільки він не є непрацездатною особою, тобто може працювати та отримувати доходи, які б забезпечили йому можливість належним чином утримувати себе і своїх дітей у визначеному судом розмірах. Це відповідає інтересам дітей та захищає їх права. Тому, посилання позивача на неспроможність сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої доньки у первісному розмірі, суд вважає безпідставними. До того ж, відповідач зазначила, що неповнолітня донька навчається на контрактній основі у вищому навчальному закладі, де вона сплачує за її навчання. Таким чином, у справі відсутні достатні та об`єктивні докази про те, що від дня винесення судового наказу матеріальне становище позивача змінилося, погіршився його стан здоров`я, а зазначені позивачем підстави для зменшення розміру аліментів не свідчать про погіршення його матеріального становища, тому він має змогу забезпечити свої витрати у достатніх, розумних розмірах навіть після сплати аліментів, та не буде ставити себе у скрутне матеріальне становище. Встановлений розмір\~аліментів відповідає\~вимогам сімейного\~законодавства та\~інтересам неповнолітньої\~дитини,\~а його\~зменшення за\~наведених мотивів\~позову,\~не може\~буде задоволено,\~оскільки не\~буде спрямовано\~на належне\~забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам. До того ж, відповідно до ч. 3 ст. 70 ЗУ «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає\~справи не\~інакше як\~за зверненням\~особи,\~поданим відповідно\~до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд виходить з принципів судочинства про змагальність судового процесу та ухвалення рішення судом лише на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно ч.1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то судовий збір не підлягає відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed