Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 179369,72 гривень та судові витрати, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач, та [PERSON] кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року, остання отримала споживчий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 15000 гривень, строком погашення не пізніше 30.08.2009 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 24,00 відсотки річних. 30.08.2006 року в якості забезпечення наданого кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач, та [PERSON] був укладений договір поруки №014/17-39/1182-34/1 (з фізичною особою), на підставі якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] її зобов'язань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Крім того, 30.08.2006 року в якості забезпечення наданого кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач, та [PERSON] був укладений договір поруки №014/17-39/1182-34/2 (з фізичною особою), на підставі якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] її зобов'язань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору. Однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. 13.01.2014 року до канцелярії суду надійшла заява представника позивача за довіреністю про зміну розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просить суд стягнути з відповідачів нараховану пеню лише за період з 05.11.2011 року по 05.11.2012 року у розмірі 55601,52 гривні, заборгованість за кредитом у розмірі 13499,11 гривень, заборгованість за відсотками у розмірі 18413,83 гривень. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що вона уклала лише кредитний договір з позивачем, самі кредитні кошти вона віддала [PERSON], який був притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення шахрайських дій відносно неї та інших відповідачів по справі. Також вона просила суд застосувати позовну давність до позовних вимог позивача. Відповідачі [PERSON], [PERSON], повідомлені судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки. В попередніх судових засіданнях відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивач пропустив строк пред'явлення позову до суду. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. За таких обставин, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника позивача та відповідачів [PERSON], [PERSON] Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON], вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, надані сторонами, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 30.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач (кредитор), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №014/17-39/1182-34, згідно умов якого банк надав позичальнику споживчий кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом у розмірі 15000 гривень з оплатою за користування кредитом по процентній ставці - 24,00 відсотки річних. В свою чергу, [PERSON] зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 30.08.2009 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (том 1 а.с.9-10). На підставі п.1.3 кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року погашення кредиту в залежності від обраної програми може здійснюватися або згідно графіку погашення кредиту в розмірі 1/36 від суми ліміту отриманого кредиту згідно п.1.1 кредитного договору, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно, або згідно графіку погашення кредиту ануїтетними платежами. Відповідно до п.5.1 кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року позичальник зобов'язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, часткове погашення кредиту та остаточне погашення отриманого кредиту до 30.08.2009 року на рахунок, зазначений в п.4.1 кредитного договору; щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця, наступного за місяцем отримання кредиту, та при остаточному погашені кредиту сплату відсотків за фактичне використання кредитних коштів. Згідно п.9.1 кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користуванням кредитом, передбачених кредитним договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення, починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобов'язань, зазначеного в кредитному договорі. 30.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач (кредитор), та [PERSON] (поручитель) був укладений договір поруки №014/17-39/1182-34/1, на підставі якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] (боржник) її зобов'язань перед кредитором та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору (том 1 а.с.13). Відповідно до п.2.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/1 від 30.08.2006 року сторони договору визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України. Згідно п.3.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/1 від 30.08.2006 року сторони договору встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України. На підставі п.3.2 договору поруки №014/17-39/1182-34/1 від 30.08.2006 року днем виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість боржника вважається день закінчення строку надання кредиту за кредитним договором, в тому числі з урахуванням пролонгації. Відповідно до п.4.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/1 від 30.08.2006 року сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України). 30.08.2006 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач (кредитор), та [PERSON] (поручитель) був укладений договір поруки №014/17-39/1182-34/2, на підставі якого поручитель взяв на себе зобов'язання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] (боржник) її зобов'язань перед кредитором та нести солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору (том 1 а.с.14). Відповідно до п.2.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/2 від 30.08.2006 року сторони договору визначили, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України. Згідно п.3.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/2 від 30.08.2006 року сторони договору встановили, що у випадку невиконання або неналежного виконання боржником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором на всю суму заборгованості, встановлену на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України. На підставі п.3.2 договору поруки №014/17-39/1182-34/2 від 30.08.2006 року днем виникнення зобов'язання поручителя погасити заборгованість боржника вважається день закінчення строку надання кредиту за кредитним договором, в тому числі з урахуванням пролонгації. Відповідно до п.4.1 договору поруки №014/17-39/1182-34/2 від 30.08.2006 року сторони договору встановлюють, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (п.4 ст.559 ЦК України). У зв'язку з тим, що позичальником не було дотримано умов кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року, позивачем були здійснені вимоги про виконання грошових зобов'язань за кредитним договором та договором поруки. Так, позивач направив [PERSON] вимогу вих.№3039 від 03.03.2010 року про виконання грошових зобов'язань, яка була ним отримана 15.03.2010 року (том 1 а.с.17, 18). Крім того, позивачем було направлено [PERSON] вимогу вих.№3038 від 03.03.2010 року про виконання грошових зобов'язань, яка була отримана останнім 16.03.2010 року (том 1 а.с.19, 20). Також 22.06.2012 року позивачем було направлено [PERSON] вимогу виконання грошових зобов'язань (том 1 а.с.21), яка не була отримана останньою у зв'язку з тим, що вона не проживає за вказаною в кредитному договорі адресою: [ADDRESS]. На момент подання позову до суду вимоги про виконання грошових зобов'язань не виконані і відповідні суми позивачу не сплачені. Таким чином, [PERSON] вимоги кредитного договору не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому (відсотки, комісію) не сплачує. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останні заходів до погашення заборгованості не вжили. Станом на 01.10.2012 року у [PERSON] з урахуванням заяви позивача про зміну розміру позовних вимог від 13.01.2014 року виникла заборгованість за кредитним договором №014/17-39/1182-34 року від 30.08.2006 року в сумі 87514,46 гривень, а саме: 13499,11 гривень, - сума заборгованості за тілом кредиту, 18413,83 гривень, - сума заборгованості за відсотками, 24635,88 гривень - сума пені за прострочення сплати кредиту, 30965,64 гривень - сума пені за прострочення сплати відсотків по кредиту. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. На підставі ст.544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обов'язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Доводи відповідача [PERSON] у судовому засіданні про те, що вона уклала кредитний договір з позивачем, в результаті вчинення відносно неї шахрайських дій [PERSON], не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду справи. Відповідач [PERSON] не заперечувала факту укладання нею кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року та отримання кредитних коштів. При отриманні кредиту вона усвідомлювала та гарантувала, що умови договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам. В матеріалах справи є розрахунок заборгованості за кредитом, наданий Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в особі Запорізької обласної дирекції «Райффайзен Банк Аваль», який суд вважає належними доказом по справі. Будь-яких доказів, які б спростували наданий розрахунок заборгованості, процентів та пені за кредитним договором, відповідачами суду не надано. Крім того, ніяких клопотань від відповідачів про призначення експертизи розрахунку заборгованості до суду не надходило. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач (кредитор), надав відповідачу [PERSON] кредит. Однак, остання порушила вимоги кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року, а саме не виконала в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту, відсотків та пені по ньому. Крім того, в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] є поручителями перед позивачем за виконання [PERSON] умов кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року та солідарними боржниками з останньою. У зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] вимог зазначеного кредитного договору у позивача виникло право вимагати від відповідачів виконання зобов'язань по кредитному договору та солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на користь позивача суми основного боргу по несплаченому кредиту, відсотків та пені по ньому відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі. При цьому, згідно ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. На підставі п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», встановлено, що враховуючи положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Відповідно до ч.5 ст.261 ЦК України за зобов'язаннями з визначеними строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. На підставі п.1.2 кредитного договору №014/17-39/1182-34 від 30.08.2006 року встановлено, що кредит було надано [PERSON] до 30.08.2009 року (том 1 а.с.9). Таким чином строк виконання зобов'язання було визначено конкретною датою - 30.08.2009 року. Як вбачається зі штампу суду на позовній заяві, позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Запоріжжя з позовом до відповідачів 05.11.2012 року, тобто після пропуску позовної давності у три роки. В позовній заяві позивачем зазначено, що у липні 2012 року позивач звернувся з позовом до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя за місцем реєстрації [PERSON] згідно копії паспорту останньої, що був в кредитній справі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 27.07.2012 року позовну заяву було повернуто позивачу з причини того, що відповідачі не зареєстровані на території Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя та непідсудності розгляду справи Орджонікідзевському районному суду м.Запоріжжя. При цьому позивач посилається на ст.264 ЦК України та вважає, що у зв'язку з пред'явленням позову до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя і перериванням позовної давності, перебіг позовної давності почався заново. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Ні в матеріалах позовної заяви, ні в судовому засіданні представник позивача не просив поновити строк позовної давності, у зв'язку з тим, що на його думку перебіг позовної давності перервався з пред'явленням позову до Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя. Виходячи з принципу аналогії права, відповідно до п.4.4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом ч.2 ст.264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону. Тому якщо судом у прийнятті позовної заяви відмовлено або її повернуто, то перебіг позовної давності не переривається. Таким чином, пред'явлення позову до суду з порушенням правил підсудності не перериває перебіг позовної давності, а лише може свідчити про те, що позовна давність пропущена з поважних причин. Так як представник позивача не заявляв клопотання про поновлення строку позовної давності, тому суд не вирішував питання про поважність причин її пропуску. Документів, які б свідчили про переривання або зупинення перебігу строку позовної давності, в матеріалах цивільної справи відсутні. Згідно п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.13 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що спливла позовна давність за додатковими вимогами (стягнення неустойки, поруки тощо). Таким чином, ст.266 ЦК України встановлює наслідки дії строку позовної давності стосовно додаткових вимог. Після закінчення строку позовної давності на головну вимогу автоматично вважається, що він закінчився і на додаткову вимогу. Додатковими є вимоги, що виникають з відносин, якими згідно із законом або договором забезпечується головна вимога. В даному випадку додатковими вимогами є вимоги про сплату неустойки та вимоги, що виникають із договорів поруки, укладених між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач, та [PERSON], а також між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого відповідно до п.1.3 статуту у зв'язку з перейменуванням є позивач, та [PERSON] За змістом ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредиту кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У відповідності до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позивачем пропущена позовна давність, клопотання про поновлення позовної давності представник позивача не заявляв, а тому у задоволені позову слід відмовити. У зв'язку з тим, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, відповідно до ст.88 ЦПК України понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви до суду не підлягають стягненню з відповідачів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed