Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-20 00:00:00

Позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за період затримки розрахунку з 04.02.2015 року по 28.12.2015 року в розмірі 24332.07 грн. Також просить суд стягнути з відповідача компенсацію за нараховану, але не виплачену заробітну плату станом на 28.12.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 9490.42 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 31.12.2014 року він був звільнений з роботи, однак лише 28.12.2015 року відповідач провів з ним кінцевий розрахунок. Виходячи із середньоденної зарплати 74.41 грн. і просить стягнути середній заробіток. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Представник відповідача проти позову заперечує посилаючись на те, що згідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю, так як відшкодування за ст.117 Кодексу законів про працю вже було раніше присуджене позивачу за рішенням суду. Також посилається на те, що вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації не були подані позивачем до Господарського суду Харківської області у справі №922/3048/15. Крім того, посилається на те, що позов подано за межами строку звернення до суду. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював у відповідача ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на посаді контролера КПП і наказом № 30/12-03 від 30.12.2014 року був звільнений з роботи згідно п.2 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с.38). В день звільнення остаточний розрахунок по зарплаті з позивачем проведений не був і він був вимушений звертатися до суду про стягнення належних йому сум. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 15.04.2015 року було стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] зарплату в сумі 4457.87 грн., грошову компенсацію за невикористану відпустку - 893.16 грн., середній заробіток за затримку розрахунку з 31.12.2014 року по 03.02.2015 року в сумі 1637.46 грн., а всього 6988.49 грн. (а.с.5). Згідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Як вбачається із матеріалів справи заборгованість позивачу була фактично виплачена у повному обсязі лише 28 грудня 2015 року (а.с.39-43). Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 зазначеної норми закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Посилання представника відповідача на те, що позивач без поважних причин пропустив тримісячний строк на звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з ухвалення судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати, є безпідставними. Згідно розяснень, що містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна правова позиція мітиться в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 28 грудня 2015 року. З позовом позивач звернувся 24 березня 2016 року із дотримання строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду з позовом є безпідставними. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Середньомісячна зарплата позивача за два останніх місяця роботи складала 1600 грн. відповідно до довідки про нараховану зарплату за два останніх місяця роботи (а.с.64). Середньоденна заробітна плата позивача становила 74.41 грн. Відповідач прострочив виплату позивачу заробітної плати на 327 днів, а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 24332.07 грн. (74.41 грн. х 327 днів). Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 зі змінами, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. За наявності зазначених умов у тому самому порядку компенсації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у звязку з несвоєчасним виконанням рішення. Компенсація, як підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 2263 грн.48 коп. Розрахунок: не своєчасно виплачена за судовим наказом зарплата складає 5351.03 грн.; індекс споживчих цін за період з січня 2015 року по листопад 2015 року складає 142.3 %; Формула розрахунку суми компенсації - (5351.03х42.3):100=2263.48 Щодо посилань представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» необхідно зазначити, що за змістом пункту 58 вказаного рішення, визначено: «обґрунтуванню наведеному судами щодо оскаржуваних рішень не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю; Європейський суд з прав людини не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам». Представник відповідача також вказує на відсутність вини підприємства, яке перебувало в процедурі банкрутства. Ці посилання суд не приймає до уваги, так як Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Таким чином, передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. З урахуванням вищевикладеного суд і задовольняє позовні вимоги, спростовуючи заперечення представника відповідача на позов. У відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 551.20 грн.

Outcome: partial