Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-02 00:00:00

Позивач посилаючись на те, що відповідач не надає допомоги на її утримання, звернулася до суду з позовом та просить стягнути на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу) щомісячно з дня звернення до суду . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є пенсіонером за віком, єдиним джерелом доходу у неї є тільки пенсія, яку вона витрачає на оплату комунальних послуг, ліки, а сума, що залишається є меншою ніж мінімальний прожитковий мінімум і її ледь вистачає на харчування, відтак не має змоги забезпечити себе побутовими предметами першої необхідності. Отже, на даний час має скрутне матеріальне становище, знаходячись на межі бідності, тому звернулася до суду та просила стягнути з відповідача на її користь 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) щомісячно. Позивач в судовому засіданні, позовні вимоги щодо стягнення аліментів на своє утримання підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач 25 березня 2020 року надіслав до суду відзив в якому зазначив, що заперечує проти задоволення позовних вимог повністю. Крім того зазначив, що [PERSON] , дійсно є його матір`ю, яка на теперішній час є пенсіонером. Вказав, що позивач не надала суду жодного доказу щодо придбання нею ліків, які купуються ним особисто, також в період перебування на лікуванні в період з 03 січня 2018 року до 08 січня 2018 року він з дружиною доглядав матір та здійснювали оплату лікарських препаратів. На даний час у відповідача змінився матеріальний та сімейний стан. 17 березня 2020 року відповідач уклав шлюб з [PERSON] . В даний час дружина знаходиться на обліку « Д » по вагітності. Звернув увагу суду на те, що в даний час має мінімальний розмір доходу. Разом з ними проживають діти дружини від попереднього шлюбу [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а тому в даний час він, як голова сім`ї повинен забезпечувати належним рівнем життя дітей та дружину. Відповідач також зазначив, що окрім нього у позивача є донька [PERSON] , 1974 року народження. Крім того, вказав, що має сина [PERSON] , який знаходиться на його утриманні. Позивач надала суду довідку Пенсійоного Фонду України із зазначеним розміром пенсії в сумі 2000 гривень, який значно більше вказаного прожиткового мінімуму. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, вважає позовну заяву [PERSON] такою, що не підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Як вбачається із свідоцтва про народження серія [NUMBER] виданого повторно 21 червня 2019 року Смілянським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області [PERSON] є матір`ю [PERSON] , 1971 року народження (а.с. 6). Позивач є пенсіонером і знаходиться на обліку в Головному управлінні ПФУ в Черкаській області, де отримує пенсію за віком у розмірі станом на грудень 2019 року - 2000 гривень, що підтверджується довідкою про доходи № 7342 1339 2503 7313 від 14 січня 2020 року (а.с. 9). З довідки виконавчого комітету Березняківської сільської ради Смілянського району Черкаської області № 7 від 03 січня 2020 року вбачається, що [PERSON] , 1949 року народження зареєстрована і проживає в [ADDRESS] (а.с. 10). За таких обставин, відповідач вважає, що подані позивачем докази не підтверджують обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та нею не доведено необхідності отримання від нього матеріальної допомоги. Посилання позивача на ті обставини, що нею витрачається щомісячно кошти на лікування, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи та не підтверджені належними письмовими доказами. Разом з тим, суд приймає як належні та допустимі докази посилання відповідача про зміну його сімейного стану. З наданого суду свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] виданого Смілянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) 17 березня 2020 року вбачається, що [PERSON] уклав шлюб із [PERSON] (а.с. 26). Згідно довідки № 35 виданої Смілянською районною лікарнею ім.. Софії Бобринської [PERSON] знаходиться на обліку по вагітності (а.с. 25). Згідно квитанцій АТ КБ «ПриватБанк» [PERSON] перераховував кошти [PERSON] (а.с. 27-33). Як вбачається із свідоцтва про народження [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадянського стану виконавчого комітету Смілянської міської ради народних депутатів 19 листопада 1997 року [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09 липня 2003 року непрацездатними особами, зокрема, є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами. Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Відповідно до статті 203 СК України дочка, син, крім сплати аліментів, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю. За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі. Згідно зі статтею 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги суд бере отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. Стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно з діючим законодавством держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому під час постановлення рішення суду слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Отже, особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Як роз`яснено в п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 № 3, обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. З огляду на вищевикладене вбачається, що право на утримання від дочки, сина мати та батько матимуть за умови, якщо вони є непрацездатними та потребують матеріальної допомоги. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. А необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Таким чином, сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання. Стан непрацездатності повинен супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Застосовуючи положення наведеного правила до правовідносин, що врегульовані статтею 202 СК України, можна зробити висновок, що право на утримання право повнолітньою дочкою, сином виникає у непрацездатних батьків за умови, що їхня заробітна плата, пенсія, доходи від використання належного майна, інші доходи є меншими за розмір прожиткового мінімуму, встановленого законом. З матеріалів справи вбачається, що з січня 2019 по грудень 2019 року позивач отримувала пенсію за віком у розмірі 23223 гривені 76 копійок, що підтверджується довідкою про доходи № 7342 1339 2503 7313 Головного управління ПФУ в Черкаській області (а.с. 9). Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» визначено на 2019 рік прожитковий мінімум дляосіб, які втратили працездатність, з 1 січня 2019 року становив - 1497 гривень. Враховуючи, що станом на час звернення до суду [PERSON] отримувала пенсію у розмірі, яка відповідала розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, доказів того, що нею значна сума коштів витрачається на лікування позивач суду не надала, має у власності майно, а саме будинковолодіння по [ADDRESS] , відтак суд дійшов до обґрунтованого висновку про ненадання нею належних та допустимих доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги сином. Факт непрацездатності позивача та отримання нею пенсійних виплат, у незначній на її думку сумі, не є підставою для стягнення аліментів на її утримання. Крім того, з наданих суду доказів суд позбавлений можливості встановити факт можливості надання такої матеріальної допомоги з боку відповідача. Окрім того, не наведено позивачем належного обґрунтування неможливості їй надання матеріальної допомоги її донькою [PERSON] . Дана позиція суду узгоджується з позицією висловленою в постанові Верховного Суду, що ухвалена у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного Суду від 07 листопада 2018 року (справа № 400/1621/16-ц) та ухвали ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року (справа № 555/664/15-ц) з яких вбачається, що привирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Необхідність матеріальної допомоги визначається в конкретному випадку залежно від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. Сам по собі факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їй утримання та не свідчить про наявність потреби в отриманні матеріальної допомоги. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на вищевикладені доводи сторін, враховуючи надані сторонами суду докази з позиції їх належності та допустимості, враховуючи норми чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed