Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач ПАТ «Укргазбанк» звернувся до відповідачів [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] в особі законного представника [PERSON] з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи позов наступним. 24.12.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 344-РБФ від 25.12.2007 року, згідно якого відповідачу будо відкрито невідновлювальну кредитну лінію з лімітом 109\~000, 00 доларів США зі сплатою 12, 5 % річних, а у випадку прострочення, відповідно до п. 3.1.11 та 4.1 Кредитного договору, зі сплатою 13,5 % річних та з кінцевим терміном повернення 10.12.2019 року. В забезпечення кредитних зобовязань за Кредитним договорам між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено Договір іпотеки №2665-ІФ від 24.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 8292( далі Договір іпотеки) , предметом якого є двокімнатна квартира, загальною площею 48,5 кв.м., житловою площею 42,8 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] та належить на праві власності відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 14.10.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі вчинення нотаріальних дій за № 5444. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.07.2011 року з відповідача [PERSON] достроково стягнуто на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 125\~841,01 доларів США і 145813,67 грн та постановлено в рахунок погашення заборгованості звернути стягнення, в тому числі на предмет іпотеки, а саме квартиру №12 , що розташована за адресою: м. Суми вул. Кооперативна, буд. 7. На виконання зазначеного рішення, судом 21.07.2011 року було видано виконавчий лист №1806/2-525 на підставі якого Державною виконавчою службою Сумського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження, про що 23.10.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№40411423. Державним виконавцем шляхом складення акту від 03.03.2015 року було зафіксовано, що дана квартира не використовується як жиле приміщення, а в ній розташовано магазин. Відповідно до довідки КП «Сумитеплоренергоцентраль» СМР від 12.11.2015 року, було встановлено, що з 16.12.2014 року за даною адресою зареєстрований [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO]. Враховуючи факт реєстрації місця проживання малолітньої особа за адресою нерухомості, на яку звертається стягнення, державний виконавець звернувся до суду про розяснення можливості реалізації [ADDRESS] та зупинив виконавче провадження, про що 17.11.2015 року винесено відповідну постанову. Ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми у розясненні даного рішення відмовлено. 20.02.2016 року відповідачам було вручено вимоги про виселення. У зазначений 30-ти денний термін відповідачі звільнили приміщення від речей, однак не знялися з реєстрації за даною адресою. Позивач зазначає, що відповідно до даних Реєстру прав власності на нерухоме майно дружина [PERSON], та відповідно мати відповідача [PERSON]- [PERSON] має у приватній власності 1/6 будинку розташованого за адресою: м. Суми вул. Свердлова, буд. 22, а відповідач [PERSON] і відповідно батько відповідача [PERSON] має у приватній спільній сумісній власності 2-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS]. Також позивач зазначає, що не дивлячись на реєстрацію відповідачів за адресою: [ADDRESS] реально вони там ніколи не проживали, оскільки в даній квартирі було розташовано магазин. Більш того, дана нерухомість взагалі мало придатна для проживання. В квартирі відсутня кухня, туалет та ванна. Відсутній водопровід, каналізація та газопостачання. Посилаючись на зазначені обставини, та остаточно уточнивши свої позовні вимоги, просять виселити з квартири №12, розташовану у м. Суми по вул. Кооперативна, буд 7 [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], вказавши їх нове місце проживання квартиру за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача ПАТ «УкргазБанк» позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову, зазначає, що виселення відповідачів з спірної квартири не можливе, оскільки квартира, яка передана в іпотеку, була придбана відповідачем [PERSON] за власні кошти, а не за кошти, які були надані позивачем відповідно до кредитного договору. Просив у позові відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 06.07.2011 року з відповідача [PERSON] стягнуто на користь Публічного акціонерного товариства акціонерний банк «Укргазбанк» в особі Сумської філії АБ «Укргазбанк» заборгованість за кредитним договором № 344-РБФ від 25.12.2007 р. в сумі 125\~841,01 доларів США, що на день ухвалення рішення становить 1\~002\~952, 85 грн., заборгованість по пені - 145813,67 грн. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] в сумі 125\~841,01 доларів США та 145813,67 грн. звернуто стягнення на двокімнатну квартиру №12, що розташована за адресою: м. Суми вул. Кооперативна, буд. 7 та належить на праві приватної власності [PERSON]В.( а.с.18-19) На виконання зазначеного рішення, судом 21.07.2011 року було видано виконавчий лист №1806/2-525 на підставі якого Державною виконавчою службою Сумського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження, про що 23.10.2013 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП№40411423( а.с.20) В матеріалах справи мається копія технічного паспорту на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35-36). З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2016 року ПАТ «УкргазБанк» направив відповідачу [PERSON], та [PERSON] як законному представнику [PERSON] письмові вимоги про звільнення квартири №12 що розташована за адресою: м. Суми вул. Кооперативна, буд. 7 в порядку ч. 3 ст. 109 ЖК України (а.с.31, 32), рекомендованим відправленням з повідомленням про вручення (а.с.37, 38). Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В національному законодавстві принцип непорушності права приватної власності закріплено у ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON] романівна, [INFO] (а.с.29). Вимоги позивача про виселення відповідачів з кваритири, з посиланням на ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ст. 109 ЖК України суд вважає необґрунтованими. Так, відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятий за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.1 і 2 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Згідно висновків Верховного Суду України щодо застосування статті 109 ЖК УРСР та положень Закону України «Про іпотеку», викладених у постанові від 18 березня 2015 року (справа № 6-39цс15), постанові від 24 червня 2015 року (справа № 6-447цс15), постанові від 21 жовтня 2015 року (справа № 6-1484цс15), за змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина 2 статті 109 ЖК Української РСР). За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати, зокрема, передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. В даному випадку двокімнатна квартира, загальною площею 48,5 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. була придбана відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 14.10.2005 року, тобто не за рахунок отриманих кредитних коштів. Дані обставини вбачаються з тексту договору іпотеки №266-ІФ від 24.12.2007 року( а.с.15-17). З матеріалів справи слідує, що інша квартира не надається, а позивач зазначає, що виселити відповідачів, вказавши їх нове місце проживання квартиру [INFO]. Представник відповідача пояснив, що дана квартира є 2-х кімнатна та знаходиться у спільній сумісній власності [PERSON], його батьків та сестри, та при наданні житла не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі. Таким чином в судовому засіданні позивач також не надав доказів і на підтвердження того, що дана квартира відповідає вимогам ст. 50 ЖК України. Враховуючи викладене, в даному випадку відсутні передбачені законом підстави для виселення мешканців із квартири, за адресою: [ADDRESS], постійне жиле приміщення, особам, яких виселяють, не надано, а згідно чинного законодавства жиле приміщення повинно бути зазначено в рішенні суду, а тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed