Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діє представник за довіреністю [PERSON], звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON], в якому просить на підставі ст.ст.509, 525, 526, 527, 530, 598, 599, 610, 615, 629, 1050, 1054 ЦК України стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 53704,65 грн. та судові витрати в сумі 1600 грн., мотивуючи тим, що відповідно до укладеного між сторонами у справі договору № б/н від 07.11.2011 року, який складається з Анкети-Заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг, відповідач отримав у позивача кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки; однак, зобовязань за договором позивач належним чином не виконував, у звязку з чим станом на 28.02.2017 року утворилась заборгованість в сумі 53704,65 грн., яка складається із заборгованості по кредиту, процентів, пені і комісії за користування кредитом та штрафу; відповідно до ч.2 ст.1054 ЦК України та ч.2 ст.1050 ЦК України наслідками порушення боржником зобовязання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Позивач участі представника в судовому засіданні не забезпечив, заявив клопотання про розгляд справи за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи; про причини неявки позивач суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав. Відповідно до ст.ст.224, 225 ЦПК України суд здійснює заочний розгляд справи на підставі наявних у справі даних та доказів, що відповідає положенням ч.4 ст.169 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем [PERSON] шляхом підписання останньою 07.11.2011 року Анкети-заяви позичальника про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, був укладений договір, відповідно до умов якого відповідач став клієнтом банку і отримав платіжну картку кредитну, отримав у позивача кредит у розмірі 3200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно з п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг Умов та правил надання банківських послуг, клієнт дає згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання договору є прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Згідно з п.1.1.2.5, п.2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобовязався погашати заборгованість по кредиту, відсотках за його користування, по перевитратах платіжного ліміту, а також сплачувати комісію на умовах передбачених даним договором. Відповідно до п.1.1.2.6, п.2.1.1.5.6 Умов та правил надання банківських послуг, відповідач зобовязався у разі невиконання зобовязань за договором, на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та Овердрафту), оплатити винагороди банку. Згідно з п.1.1.5.32, п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії. Як стверджує позивач в позовній заяві та вбачається із доданого до позовної заяви розрахунку суми заборгованості, відповідач зобовязань за договором щодо погашення кредиту, сплати відсотків, комісії, штрафу належним чином не виконав, внаслідок чого у нього станом на 28.02.2017 року виникла заборгованість перед позивачем в загальній сумі 53704,65 грн., що підтверджується доданим до позовної заяви розрахунком суми заборгованості, яка складається з наступного: 3484,51 грн. заборгованість за кредитом; 43404,74 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 3781,85 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; а також нарахованих, відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов і правил надання банківських послуг, штрафів: 500 грн. штраф (фіксована частина); 2533,56 грн. штраф (процентна складова). У відповідності до ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 530 ЦК України встановлено: якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час; боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно з ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази відсутності заборгованості відповідача перед позивачем в сумі кредиту, відсотків, комісії у матеріалах справи відсутні та сторонами суду не надані. Розрахунок заборгованості по кредиту проведено позивачем у відповідності до Умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку, які разом із заявою відповідача складають між сторонами у справі договір про надання банківських послуг, та з врахуванням сплачених щомісячних платежів. Правильність проведення розрахунку позивачем відповідач належними та допустимими доказами не спростував, будь-яких клопотань з цього приводу не заявляв, зокрема і про проведення відповідної експертизи. Відтак, відповідно до ст.ст.212, 213 ЦПК України судове рішення повинно бути ухвалене на підставі наявних у справі доказів, в тому числі й наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача по кредиту, що утворилась станом на дату, вказану у цьому розрахунку та позові. Тому оцінивши наявні докази у справі, з врахуванням встановлених її обставин і вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України, суд вважає, що відповідач істотно порушив умови договору, зокрема щодо взятого на себе зобовязання по поверненню отриманого кредиту та з врахуванням вимог ст.ст.526, 527, 530 ЦК України доходить висновку про наявність підстав для примусового стягнення з відповідача кредитної заборгованості. Проте вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення штрафів, а саме їх фіксованої частини 500 грн. та процентної складової від суми заборгованості, суд враховує наступне. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні позичальником строків платежів за будь-яким з грошових зобовязань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми заборгованості за кредитним лімітом, з урахуванням нарахованих та прострочених відсотків та комісії. Тобто сторонами передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником будь-якого грошового зобовязання, зокрема за несвоєчасну сплату платежів за будь-яким з грошових зобовязань. Отже, вбачається, що вказані штрафи є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного суду України від 21.10.2015 року у справі № 6-2003цс15. Відтак, підстав для стягнення штрафу у розмірі 2533,56 грн., як процентної складової, у суду немає, а тому позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості в загальній сумі 53704,65 грн. підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому

Outcome: approved