Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивач ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості з відповідача за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати), комунальні послуги в розмірі 1129,35 грн. 25.08.2015 року, було видано судовий наказ. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.11.2015 року судовий наказ від 25.08.2015 року скасовано. Таким чином, позивач 22.12.2015 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території (експлуатаційні витрати), комунальні послуги в розмірі 1354,92 грн. за період з серпня 2012 року по грудень 2015 року. Позов обґрунтовано тим, що балансоутримувачем житлового будинку по [ADDRESS] є ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляції». ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляції» перебуває в процедурі банкрутства в стадії санації, ухвалою господарського суду Київської області від 28.04.2014 року по справі №Б8/180-10 призначено керуючим санацією ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляції» арбітражного керуючого Лахненка Є.М. Між позивачем та відповідачем існують відносини з приводу надання житлово-комунальних послуг, однак, за відповідачем за період з серпня 2012 року по грудень 2015 року, числиться заборгованість за спожиті житлово-комунальні послуги в розмірі 1354,92 грн. Незважаючи на неодноразові попередження про необхідність своєчасної оплати, відповідач борг не сплатив, тому основний борг станом на 01.12.2015 року становить 1354,92 грн. На підставі викладеного, позивач змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права із відповідним позовом. У судовому засіданні 22.03.2016 року представник позивача Лахненко Є.М., позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. У судовому засіданні 22.03.2016 року, представник відповідача [PERSON], проти задоволення позову заперечувала, надавши до суду письмові заперечення. В поданих письмових запереченнях, відповідач просив застосувати строки позовної давності, та відмовити в задоволенні позову в цілому. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] станом на 19.01.2015 року знаходився на балансі ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція», відповідно до довідки № 16 від 19.01.2015 року виданої головним бухгалтером ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» - [PERSON] (а.с. 9). З довідки форми №3, виданої ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» від 18.12.2015 року, вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] (а.с 10). Ухвалою господарського суду Київської області від 28.04.2014 року по справі №Б8/180-10 призначено керуючим санацією ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» арбітражного керуючого Лахненка Є.М. (а.с. 14-15). 26.06.2014 року постановою Київського апеляційного господарського суду, ухвалу господарського суду Київської області від 28.04.2014 року, скасовано. Постановою Вищого господарського суду України від 06.08.2014 року по справі №Б8/180-10 постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.06.2014 року у справі №Б8/180-10 скасовано, ухвалу Господарського суду Київської області від 28.04.2014 року у справі № Б8/180-10 залишено в силі (а.с. 16-17). Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дає визначення поняттю балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Отже, балансоутримувачем будинку може бути власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно. ПрАТ «Білицький завод «Теплозвукоізоляція» є балансоутримувачем житлового будинку, [ADDRESS] що підтверджується довідкою від 19.01.2015 року №16, копіями розрахунків заборгованості за житлово-комунальні послуги, довідкою форми № 3. Частиною 2 ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що договір на надання житлово-комунальних послуг (крім послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньо-будинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК Української РСР власник та члени його сім'ї зобов'язані своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Положення ст. ст. 66-68 ЖК Української РСР покладають на користувачів житла (власників) обов'язок щомісяця вносити плату за житлово-комунальні послуги (теплопостачання, газ, водопостачання, каналізація тощо) та витрати на утримання будинку (житла) та прибудинкової території пропорційно до займаної площі. Статтею 179 ЖК Української РСР визначено, що користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюються з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року зі змінами, внесеними Постановою Кабінету Міністрів України №45 від 24.01.2006 року, власники квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги. Обов'язок на власника житлового приміщення по несенню витрат на утримання будинку та прибудинкової території, сплаті комунальних послуг покладений ст. 322 ЦК України, ст.ст. 12, 13, 20, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно до статей 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, по житловому приміщенні квартирі [ADDRESS] власником якої є [PERSON] числиться заборгованість у розмірі 1354,92 грн. за період з серпня 2012 року по грудень 2015 року. Згідно даного розрахунку, відповідач оплату за надані послуги здійснює періодично, проте, частково (а.с. 11-13). Судом надана правова оцінка запереченням відповідача проти позову, однак, останні не заслуговують на увагу, та розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від виконання зобов'язань, тому вказані заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення, як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Щодо посилань відповідача на сплив строків позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в їх застосуванні, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги, по житловому приміщенні квартирі [ADDRESS] власником якої є [PERSON] числиться заборгованість у розмірі 1354,92 грн. за період з серпня 2012 року по грудень 2015 року. Згідно даного розрахунку, відповідач оплату за надані послуги здійснює періодично, проте, не в повному обсязі (а.с. 11-13). Таким чином, суд приходить до висновку, що має місце переривання строку позовної давності, а тому суд дійшов висновку про відмову в застосуванні строків позовної давності. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 2 ст. 99 ЦПК України у разі відмови в прийнятті заяви про видачу судового наказу або в разі скасування судового наказу внесена сума судового збору стягувачу не повертається. У разі пред'явлення стягувачем позову до боржника у порядку позовного провадження сума судового збору сплаченого за подання заяви про видачу судового наказу зараховується до суми судового збору, встановленої за позовну заяву. Представником відповідача не надано суду в оригіналі письмового доказу (у розумінні ст. 64 ЦПК України), що відповідача звільнено від сплати судових витрат. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 1036,20 грн. сплачена позивачем згідно платіжного доручення № 743 від 15.12.2015 року (а.с. 4), сплачену позивачем за подання до суду позовної заяви про стягнення заборгованості та 121,80 грн. сплачену позивачем за подання до суду заяви про видачу судового наказу (а.с. 6), що разом становить 1158,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved