Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

Позивач - ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову позивач вказав, що відповідно до укладеного кредитного договору № VIY0GK0000000007 від 12 серпня 2008 року [PERSON] 12 серпня 2008 року отримала кредит у розмірі 11730,87 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, розмірі - 15 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 серпня 2018 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку, щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також, інші витрати. В порушення зазначених норм закону та умов договору [PERSON] зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконала, що призвело до збитків позивача. В зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором [PERSON] станом на 04 червня 2014 року має заборгованість, в сумі - 17127,12 доларів США, яка складається з наступного: 7751,51 дол. США - заборгованість за кредитом; 3922,84 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1048,82 дол. США - заборгованість по комісії за користуванням кредитом; 3568,31 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також, штрафи, відповідно до вищевказаного кредитного договору: 21,06 дол. США - штраф (фіксована частина); 814,57 дол. США - штраф (процентна складова). Позивач вважає свої майнові права порушеними і просить їх захистити за судовим рішенням. Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з»явився, надав письмову заяву у якій просить справу слухати у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явилась, надала письмову заяву в якій просить справу слухати у її відсутність, позовні вимоги не визнала повністю та заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.1 ст.197 ЦПК України - в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, за таких обставин судове засідання по справі було проведено без засобів технічної фіксації судового процесу. Згідно ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Дослідивши матеріали справи і надані в ній сторонами докази на обґрунтування заявлених позовних вимог, суд вважає позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до укладеного кредитного договору № VIY0GK0000000007 від 12 серпня 2008 року [PERSON] 12 серпня 2008 року отримала кредит у розмірі 11730,87 Доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом, розмірі - 15 % на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 серпня 2018 року. Згідно умов зазначеного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку, щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також, інші витрати. Позивач не підтвердив обставини, які є підставою висунутих ним вимог. Відповідно до ч. З ст. 10 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своих вимог або заперечень. Так як позовною вимогою є дострокове, порівняно з передбаченою договором датою 12 серпня 2018 року, стягнення із відповідача суми непогашених платежів, позивач повинен довести факт порушення договору відповідачем, який згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦПК є підставою для дострокового повернення частини позики, що залишилась. Згідно п.1.1.2 кредитного договору, у разі порушення терміну сплати на 120 календарних днів, сторони дійшли згоди вважати строком повернення кредиту (залишку заборгованості по кредиту) останній день місяця, в якому відбулося порушення термінів оплати на 120 календарних днів. Однак, у позовній заяві відсутні будь-які відомості про підстави пред'явлення дострокової вимоги банку, тобто конкретного факту непогашення заборгованості по платежах за 120 днів. Крім цього, позивачем не надано виписку щодо руху коштів по рахунку (форма 1220), у яких відображається зміна зобов'язань у кредитних правовідносинах. Отже, позивач не надав відомості щодо того, чи пройшов строк існування заборгованості, по закінченню якого він отримає право вимагати дострокового повернення кредиту, а також як дійсно проходив розрахунок по кредиту. Відповідно до п. 5.4 нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов'язання має бути виконане позичальником. Згідно з графіком розрахунку заборгованості за договором від 04 червня 2014 року, перший випадок нарахування пені датується 23 квітня 2009 року, а тому сплив трирічного строку нарахування повинен відбуватися 19 квітня 2012 року. Однак, не зважаючи на це, позивач сумує заборгованість по пені аж до дня пред'явлення позову та вимагає сплати 3568.31 дол. США пені за весь час прострочення, а не в межах встановленого відповідно до договору трирічного строку. Крім того, відповідно до п. 5.5 термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків по користуванню кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років. Враховуючи той факт, що заборгованість за різними частинами платежів виникала з перших днів виплати кредиту (а семе: пеня нараховувалась з 29 квітня 2009 року), позивач порушуючи строк пред'явлення позову, вимагає виплати суми з розрахунку за весь час прострочення до пред'явлення позову, що є неправомірним, так як в загальну суму вимог входять кошти, які нараховувались після спливу позовної давності. Таким чином, позивач допустив грубі порушення норм цивільного законодавства, договірних умов, що мало наслідком заявления вимог, що перевищують обсяг, який може бути законно задоволений. Тому, суд вважає, що вимоги позивача пред'явлені в порушення норм закону та положень договору щодо строків нарахування платежів, що підлягають сплаті, та пред'явлення вимог по їх стягненню. Відповідно до п.1.3 кредитного договору, забезпеченням виконання зобов'язань за договором виступає іпотека житлового будинку загальною площею 32,00 кв. м., що знаходиться за адресою вул. Зарічна, буд.10 м. Ямпіль Ямпільського району Вінницької області. Відповідно до п. 16.7.1, звернути стягнення на предмет іпотеки можна у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь зобов'язання, передбаченого договором, воно не буде виконане. Забезпечення договору кредитування іпотекою, а також положення ст.. 33 ЗУ «Про іпотеку», стали умовою зверненням з позовом 06 липня 2012 року про звернення стягнення на будинок, належний відповідачу як іпотекодавцю для задоволення від виручених від продажу предмета іпотеки вимог за основним зобов'язанням за кредитом, а також зняття з реєстрації та виселення відповідача. Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області позов був задоволений, будинок проданий, а на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2013 року відповідач був виселений з будинку, що становив предмет іпотеки. Не зважаючи на пов'язані з цим значні матеріальні втрати, на погашенні кредитних відносин це ніяк не відобразилось, адже в таблиці розрахунків заборгованості відповідача, складеної станом на 04 червня 2014 року погашення боргу за рахунок цього джерела не відображено. Тому, суд вважає, що позивач пред'явив цей позов, яким фактично повторно безпідставно хоче стягнути з відповідача кошти, які ним через втрату предмета іпотеки вже були сплачені. Жодних відомостей про предмет іпотеки, звернення на нього стягнення у даній позовній заяві не зазначено. Тобто, на умисний характер дій позивача щодо пред'явлення відповідачу надлишкових вимог, ніж це визначено кредитним договором, свідчить замовчування позивачем в пред'явленому позові про факт реалізації способу погашення кредитних зобов'язань. Вказане свідчить, що вимоги, заявлені у позові, не можуть бути задоволені, адже кошти, які в цьому випадку зможе стягнути позивач, ним набуватимуться не інакше як без достатньої правової підстави. А тому, таке рішення не внесе правову визначеність в наявні між сторонами спірні правовідносини, а лише породить нові, про повернення безпідставно набутого згідно із ч. 1 ст. 1213 ЦПК. Тому, суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором, якщо ці заходи двічі погашають одне й те ж зобов'язання. Відповідно до рішення від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011, Конституційний Суд України підкреслює, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про не обґрунтованість позовних вимог і не має підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed