Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , такого, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , стягнути з [PERSON] [INFO] , судовий збір в сумі 768, 40 грн., обґрунтовуючи позов. Згідно Договору купівлі - продажу житлового будинку від 23 листопада 2005 року, будинку [ADDRESS] належить [PERSON] , [INFO] . У вищезгаданому будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] Відповідач не проживає у будинку [ADDRESS] року, не сплачує за житлово-комунальні послуги. Відповідач, будучи зареєстрованим у спірному жилому приміщенні, там не проживає, не маючи перешкод в користуванні ним, своїх речей там не зберігає, жилою площею не цікавляться, витрат по її утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за ним право користування жилим приміщенням, не вчиняється. Наведене вище свідчить про відсутність відповідача в спірному жилому приміщенні понад рік без поважних на те причин. Частиною другою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статей 71, 72 Житлового кодексу Української PCP при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї жиле приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні понад шість місяців з поважних причин, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Якщо особа не проживає в жилому приміщенні без поважних на те причин понад встановлені законом строки, вона може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Відповідно до встановленого статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» порядку реєстрації фізичних осіб за місцем проживання зняття з реєстраційного обліку здійснюється на підставі рішення суду, в тому числі, про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстраційного обліку за його адресою цієї особи не потребується. Враховуючи викладене, є всі підстави визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Відповідно до вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України сплачений позивачем за пред`явлення позовних вимог судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільняються від сплати судового збору інваліди І та II груп. Він, [PERSON] , є інвалідом війни другої групи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений завчасно, про що в матеріалах є оголошення на сайті Кагарлицького районного суду від 02.10.2019 р., причини неявки в суд не повідомив, а тому суд вважає, що відповідач в засідання суду не з`явився без поважних причин і ухвалює заочне рішення на підставі наявних в справі матеріалів. Суд, дослідивши письмові докази, вважає за необхідне позовні вимоги позивача задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 23.11.2005 року, що також підтверджується витягом про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.10.2018 року (а.с. 6). Відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Реєстрація відповідача [PERSON] в будинку позивача підтверджується довідкою із сільської ради (а.с. 12). Актом обстеження матеріально-побутових умов проживання від 11.09.2019 року встановлено, що комісія в складі в.о. сільського голови, секретаря сільської ради - Савченко Наталії Володимирівни, соціального робітника - [PERSON] , депутата Кузьминецької сільської ради 7 скликання - [PERSON] провели візуальний огляд житлового будинку по [ADDRESS] на предмет проживання в ньому громадян та встановили технічний стану житлового будинку. Житловий будинок належить гр.. [PERSON] на підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1661215932222, загальна площа 42,9 кв.м, житлова площа 4,8 кв.м. В житловому будинку за вказаною адресою станом на 11.09.2019 р. зареєстрований громадянин Китаю [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Статтею ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що реєстрація відповідача у належному позивачу будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (як зазначено вище), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення користуванням жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Враховуючи усе вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість задоволення позовних вимог, у зв`язку з чим слід визнати [PERSON] , [INFO] , такого, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . За викладених обставин, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Згідно п.3.ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, так як має посвідчення учасника бойових дій (серія [NUMBER] , виданого 10.06.2017 р.), а тому витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача в сумі 768 грн. 40 коп. На підставі ЖК України, ЦК України та

Outcome: approved