Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач подала до суду позов до відповідача, який в подальшому уточнила, в якому просить розподілити майно подружжя автомобіль [NUMBER] /197/ 2014 року випуску, просить визнати за нею право власності на ? частину автомобіля [NUMBER] /197/ 2014 року випуску та стягнути з відповідача компенсацію за ? частину вказаного автомобіля у сумі 195000 грн. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що вказаний автомобіль відповідач придбав в 2014 році під час шлюбу з нею. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що такого автомобіля у відповідача немає, таке майно під час шлюбу з позивачкою відповідач не купував, крім того, вони вже два роки спільно родиною не проживають, відповідач є громадянином України. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.07.2007 року. Від шлюбу мають доньку [PERSON] [INFO]. На даний час в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Згідно наданих суду та не засвідчених копій сторінок паспорта громадянина України на ім»я [PERSON], він в 1997 році отримав паспорт громадянина України СА 342587, був зареєстрований в [INFO], потім знятий з реєстрації в 2002 році, та зареєстрований 28.11.2002 року в [ADDRESS]. При цьому, суду надана фотокопія паспорту громадянина РФ на ім»я [PERSON], який був виданий в 2013 році, ксерокопія тимчасового посвідчення на право тимчасового проживання в Україні від 09.04.2010 року, з якого видно, що з 08.05.2007 року він був зареєстрований в [INFO] до 09.04.2009 року. При цьому, з довіреності представника [PERSON], виданої 23.09.2016 року та засвідченої приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON] є громадянином України згідно паспорта громадянина України, виданого 08.09.2016 року. Вислухавши сторони та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволені бути не можуть з наступних підстав. У відповідності до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК - майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2,4,5 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При цьому, відповідно до ст.11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обов»язок надання яких покладається на сторони по справі. В даному випадку вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який на день винесення цього рішення суду не розірвано. Позивачем надані суду дані про те, що під час шлюбу відповідач мав громадянство РФ та був зареєстрований в Орловській області, при цьому, мав дозвіл на тимчасове проживання в Україні. Проте, позивачем не надано суду жодного належного та допустимого доказу у розумінні ст.57-59 ЦПК України в обґрунтування того, що відповідачу належить автомобіль [NUMBER] /197/ 2014 року випуску. В судовому засіданні представник позивача подавав клопотання про витребування доказів з різних установ РФ, в тому числі доказів щодо належності у відповідача будь-якого рухомого та нерухомого майна та банківських рахунків на території Російської Федерації, та забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно, яке належить відповідачу. У відповідності до ст.137 ЦПК України у випадках, якщо у сторони щодо отримання доказів є складнощі, суд з зобов»язаний витребувати такі докази, проте сторона має долучити відомості про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яке бере участь у справі. Посилаючись на відсутність у позивача відомостей щодо наявності у відповідача автомобіль [NUMBER] /197/ 2014 року випуску, її представник посилався на те, що вона не має можливості особисто отримати такі дані, та на те, що вона можливо дізнається про ці обставини особисто у відповідача, коли вона його зустріне. Проте, суду не надано будь-яких доказів того, що позивач, як дружина відповідача, взагалі вчиняла будь-які дії щодо отримання відомостей про майно свого чоловіка, навіть зверталась особисто до відповідача з цього приводу, та у неї виникли будь-які складнощі з отриманням такої інформації. Крім того, подане позивачем клопотання про забезпечення позову та про витребування з реєстраційних органів РФ відомостей про будь-яке майно відповідача, яке не є предметом цього позову, суд розцінює як намагання покласти на суд свій процесуальний обов»язок, передбачений ст.60 ЦПК України, щодо визначення предмету позову та доказування своїх позовних вимог. При цьому, клопотання про судове доручення у відповідності до вимог ст.132 ЦПК України та Конвенції отримання за кордоном доказів по цивільних та комерційних справах /2000 року/ про витребування будь-яких доказів за межами України, позивачем не заявлялось. Враховуючи викладене, у суду немає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed