Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач просить розірвати шлюб з відповідачем, мотивуючи тим, що їх сімейне життя не склалося через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства. З квітня 2016 року шлюбні стосунки сторони фактично припинили, не ведуть спільного господарства, мешкають окремо. Подальше збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечить її інтересам та інтересам їх спільної дитини. Позивач зазначила, що спір щодо поділу спільного майна та місця проживання неповнолітньої дитини відсутній, дитина після розірвання шлюбу залишиться проживати з нею. Крім того, позивачка просила стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею, у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. на місяць до досягнення сином повноліття, а у разі продовження ним навчання продовжувати стягувати аліменти на його утримання до досягнення 23-річного віку, мотивуючи тим, що відповідач є батьком дитини, проживає окремо від дитини, син потребує допомоги відповідача, а відповідач може сплачувати аліменти у вказаній сумі. В судове засідання сторони подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позивачка на задоволенні позову наполягала, відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог, погодився з визначеним позивачкою розміром аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі 500 грн. та не заперечував проти розірвання шлюбу. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків: Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 21.02.2012 р. у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 67. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] З квітня 2016 року сторони припинили сімейні стосунки, не ведуть спільного господарства. Спору про майно не заявлено. Між позивачкою та відповідачем досягнуто згоди щодо визначення місця проживання їх неповнолітньої дитини після розірвання шлюбу, дитина проживає і після розірвання шлюбу залишається проживати із матір'ю. Відповідно до ст.ст. 104, 110 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно частини 2 ст. 114, ст. 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин суд вважає, що подальше збереження шлюбу не можливе, воно суперечить інтересам кожного з подружжя і їх дитини, а відтак, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів, суд дійшов наступних висновків: Згідно ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення дітьми повноліття. Той з батьків, з ким проживає дитина, має право вимагати через суд від другого батька стягнення аліментів на утримання дитини. При цьому, згідно ч.1 ст. 182 СК України, розмір аліментів визначається судом з урахуванням сімейного, матеріального становища кожного з батьків та інших обставин, які заслуговують на увагу; аліменти призначаються в частці від доходу, у виключних випадках в твердій грошовій сумі. Згідно ст.10,11 ЦПК суд розглядає справу за принципом диспозитивності, лише за зверненням особи, в межах заявлених позовних вимог і на підставі поданих сторонами доказів. Обов'язок по доказуванню позовних вимог покладено на позивача, і саме він визначає обсяг доказів, які ним надаються суду на підтвердження позовних вимог. Доказуванню не підлягають загально встановлені і відомі факти, а також ті обставини, які визнані відповідачем. У позові позивач зазначила, що вони з відповідачем досягли згоди щодо визначення місця проживання їх сина [PERSON] після розірвання шлюбу, син буде проживати з нею у м.Конотопі Сумської області, тобто окремо від батька. Відповідач проти вказаних обставин не заперечував, а також не заперечував проти визначення аліментів на утримання сина у твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно. За таких обставин, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі 500 грн. на місяць до досягнення ним повноліття. При цьому, суд вважає необхідним зазначити мінімальний розмір щомісячного платежу - у відповідності до вимог закону - 30% від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, що захистить права дитини і позивачки на випадок збільшення прожиткового мінімуму на таку величину, коли визначений даним рішенням розмір аліментів стане нижчим від 30% прожиткового мінімуму. Разом з тим, позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання [PERSON], [INFO], до досягнення ним 23- річного віку у разі продовження навчання - є необґрунтованими та задоволенню не підлягають, оскільки суд на майбутнє не може встановлювати зобов'язання для відповідача утримувати сина після досягнення ним повноліття.

Outcome: partial