Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивач подав до суду вище вказаний позов посилаючись на ті обставини, що в провадженні СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року за фактом незаконного виготовлення посадовими особами Кодимської міської ради свідоцтв про право власності п`яти об`єктів нерухомості, протиправного скасування державної реєстрації, які належать Кодимському РайСТ та подальшого вчинення спроби незаконного заволодіння даним нерухомим майном за ознаками злочину, передбаченого ст. 366 КК України. В даному кримінальному провадженні процесуальне керівництво здійснює Котовська місцева прокуратура Одеської області, а позивач залучений потерпілою стороною. Досудове слідство зазначеного кримінального провадження триває майже сім років, але було неефективним. Бездіяльність правоохоронних органів та безкарність винних стали підставою для постійного морального переживання його батька, як керівника підприємства, так як органами досудового слідства неодноразово вчинялися спроби безпідставно закрити даного кримінального провадження. Після тривалих переживань, не дочикавшись результату розслідування здоров`я його батька раптово погіршилось і у квітні 2020 року останній помер від серцевого приступу. Таким чином, позивач вважає, що тривала бездіяльність правоохоронних органів пов`язана із неефективністю та недотримання розумних строків вказує на надмірну тривалість досудового розслідування кримінального провадження. Також позивач зазначає, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, підривом репутації тощо. В наслідок бездіяльності посадових осіб слідчих органів, порушення кримінально-процесуального законодавства та допущене затягування під час досудового слідства кримінального провадження йому та його родині було завдано моральної шкоди в розмірі 100000 грн. У зв`язку з чим позивач пред`явив до відповідачів відповідний позов шляхом подачі до суду позовної заяви, в якій просить стягнути з Державного бюджету України на його користь моральну шкоду заподіяну надмірною тривалістю досудового слідства в кримінальному провадженні № 12013170320000859 від 11.12.2013 року в сумі 100000 грн. 15.09.2020 року ухвалою суду позовну заяву позивача було залишено без руху та визначено строк для усунення недоліків позовної заяви (а.с.26-27 Т1). 21.09.2020 року ухвалою суду позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у цивільній справі розгляд якої визначено проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.37-38 Т1). 02.10.2020 року до суду надійшло пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову (а.с.48-49, 196-199 Т1), в якому зазначив, що при неефективності та безпідставності затягуванні досудового слідства в кримінальному провадженні № 12013170320000859 від 11.12.2013 року вважає позовні вимоги позивача [PERSON] ,\~як потерпілого,\~обґрунтованими та\~такими,\~що підлягають\~задоволеннюв повному обсязі. 20.10.2020 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні клопотання СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області про виключення органу досудового розслідування з кола відповідачів. 05.11.2020 року на електронну пошту суду (а.с.180-195 Т1), а 09.11.2020 року поштовим зв`язком (а.с.210-225 Т1) надійшов відзив на позовну заяву від імені керівника Котовської місцевої прокуратури В. Мельниченка за № 16.62-52-8981вих-20 від 05.11.2020 року до якого не було додано довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження зазначеної в ньому особи як представника відповідача, що є невиконанням вимог ч.6 ст. 178 ЦПК України, у зв`язку з чим суд за аналогією процесуального закону, передбаченою ч.5 ст. 49 ЦПК України, при розгляді справи не приймає до розгляду заперечення проти позову викладені у даному відзиві та повертає його. 19.11.2020\~року ухвалою\~суду строкпідготовчого провадження у даній цивільній справі було продовжено на тридцять днів (а.с.53-54 Т2). 20.11.2020 року до суду надійшов відзив представника за довіреністю Одеської обласної прокуратури А. Кавун за № 15/3/1-145вих-20 (а.с.60-81, 235 Т2), в якому зазначено, що Одеська обласна прокуратура не визнає позов позивача з огляду на те, що позивачем не надано жодного доказу того, що прокуратурою йому спричинено шкоду, яка підлягає відшкодуванню. Також в самому позові відсутні судові рішення, якими визнано неправомірними дії прокуратури області, а тому прокуратура є неналежним відповідачем у цій справі. 21.12.2020\~року ухвалами\~суду відмовлено в задоволенні клопотань представника ГУНП в\~Одеській області\~про залученнядо участі у даній справі в якості співвідповідачів ГУ ДКСУ в Одеській області та ГУМВС України в Одеській області, клопотання позивача про витребування доказів, задоволено клопотання представника Одеської обласної прокуратури про виправлення описки в ухвалі суду постановленій 20.10.2020 року, а також закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У встановлений строк відповідач ГУНП в Одеській області не скористалось своїми процесуальними правами відповідача, відзив на позовну заяву не подало. При цьому, 09.02.2020 року відповідач ГУНП в Одеській області надіслало до суду електронною поштою відзив на позовну заяву датований 27.01.2021 року № 20/146 з клопотанням про поновлення строку на його подання. Однак, за результатами розгляду зазначеного клопотання під час судового розгляду, в його задоволенні судом було відмовлено, а сам поданий відзив залишений судом без розгляду у відповідності до положень ч.2 ст. 126 ЦПК України. У встановлений судом, під час підготовчого засідання проведеного 21.12.2020 року, строк позивач [PERSON] не скористалось своїми процесуальними правами позивача, відповідь на поданий Одеською обласною прокуратурою відзив не подав. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав пред`явлений ним до відповідачів позов та просив задовольнити з підстав викладених в позовній заяві та розрахунку моральної шкоди наданого до суду 12.11.2020 року (а.с.1-4 Т2) зазначивши, що внаслідок неодноразових передчасних завершень досудового розслідування у кримінальному провадженні був позбавлений звичного способу життя, був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав потерпілого, втрати спокійний сон, що в свою чергу спричинило йому моральні страждання. Також зазначив, що Кодимське ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області змінило свою назву на Подільське районне управління поліції ГУНП в Одеській області. Представник третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] в судовому засіданні вважав позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Представники за довіреністю відповідача Одеської обласної прокуратури Баюш В.В. і Сосонський О.В., які представляють інтереси органів Одеської обласної прокуратури, в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову пред`явленого позивачем посилаючись на його необґрунтованість, зокрема з підстав викладених у відзиві. Представники ГУНП в Одеській області та Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, про дату, час і місце судового засідання були своєчасно повідомлені належним чином. Вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи суд встановив наступні фактичні обставини. В провадженні СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року з правовою кваліфікацією за ч.1 ст. 366 КК України за фактом незаконного виготовлення свідоцтв про право власності на п`ять об`єктів нерухомості, які належали Кодимському РайСТ, шляхом внесення недостовірних відомостей до рішення сесії Кодимської міської ради від 21.06.2011 року за № 171-VI «Про скасування рішення виконавчого комітету міської ради № 230 від 02.07.2003 «Про оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна у м. Кодима», що підтверджується копією листа прокуратури Одеської області від 14.11.2014 року № 04/2/2-322-13 (04/2/2- 8201вих-2014) (а.с.24 Т1). Досудове розслідування зазначеного кримінального провадження у відповідності до положень ч.2 ст. 214 КПК України розпочате з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, тобто з 11.12.2013 року. Кодимське споживче товариство є юридичною особою, керівником та представником якої відповідно до Статуту є [PERSON] , про що свідчить копія витягу (виписки) з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.09.2020 року № 171604322331 (а.с.50 Т1). Позивач [PERSON] з 1997 року є членом Кодимського споживчого товариства, згідно копії членського квитка № [NUMBER] виданого 01.10.2009 року (а.с.128 Т1). Листом прокуратури Одеської області від 21.04.2014 року № 04/2/2-322-13 (04/2/2- 4029вих-15) (а.с.22 Т1) заступник прокурора області С. Костенко повідомляв [PERSON] про розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, а хід досудового розслідування взятий на контроль прокуратурою області з направленням вимоги начальнику СУ ГУМВС України в Одеській області про вжиття заходів до прийняття законного рішення у розумні строки. 28.04.2014\~року [PERSON] , за відповідною заявою, як члена споживчого товариства, якому внаслідок вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 366 КК України, було завдано моральної шкоди, визнано потерпілим у кримінальному провадженні № 12013170320000859, про що свідчить зміст ухвали слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 26.06.2014 року у справі № 503/1237/14-к (а.с.32-33 Т1). Крім того, 28.04.2014 року старшим слідчим СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Михелєм Р.В. винесено постанову про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні № 12013170320000859 за фактом отримання останнім тілесних ушкоджень , про що свідчить зміст відповідної постанови (а.с.31 Т1). 11.06.2014 року слідчим СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Михелєм Р.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. 24.06.2014 року ухвалою слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області скасовано постанову слідчого СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Михеля Р.В. від 11.06.2014 року про закриття кримінального провадження № 12013170320000859, про що свідчить зміст ухвали слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 25.12.2015 року у справі № 503/2413/15-к (а.с.14-15 Т1), з підстав передчасності закриття та відсутності всебічності і об`єктивності зібраних та досліджених доказів, а також невиконання вказівок прокуратури Одеської області. 26.06.2014 року ухвалою слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області у справі № 503/1237/14-к (а.с.32-33 Т1), за результатом розгляду скарги [PERSON] , скасовано постанову слідчого СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Михеля Р.В. від 28.04.2014 року про відмову у визнанні [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні № 12013170320000859. Листом прокуратури Одеської\~області від\~14.11.2014\~року №\~04/2/2-322-13\~(04/2/2-\~8201вих-2014)\~(а.с.24\~Т1)\~заступник прокурора\~області [PERSON] повідомляв\~заступнику голови\~правлінняКодимського РайСТ [PERSON] , що розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, прокурору Кодимського району вказано на негайну активізацію досудового розслідування з метою прийняття законного рішення, а стан досудового розслідування контролюється прокуратурою району. 28.11.2014 року старшим слідчим СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Михелєм Р.В. винесено постанову про визнання [PERSON] потерпілим у кримінальному провадженні № 12013170320000859 за фактом завдання йому фізичної та моральної шкоди спричинених тілесними ушкодженнями, про що свідчить зміст відповідної постанови (а.с.30 Т1). При цьому, на даній постанові міститься розписка [PERSON] про ознайомлення з її змістом 28.04.2014 року. 13.05.2015 року ухвалою слідчого\~судді Кодимського\~районного суду\~Одеської області\~у справі\~№ 503/697/15-к\~(а.с.19-20\~Т1),\~за результатом\~розгляду скарги\~представника Кодимського\~РайСТ Панченка В.Ю., визнано незаконною бездіяльність слідчого СВ Кодимського РВ\~ГУМВС України\~в Одеській\~області Грабара\~В.В.\~та прокурора\~прокуратури Кодимського\~району \~процесуального керівника\~ [PERSON] у кримінальному провадженні № 12013170320000859 внаслідок не виконання в ньому процесуальних дій з 2014 року та зобов`язано слідчого виконати відповідні слідчі дії, а процесуального керівника здійснювати постійний процесуальний контроль за діяльністю слідчого, щляхом визначення конкретних дат виконання слідчих дій. Листом ГСУ МВС України від 12.06.2015 року № 13/П-5113 (а.с.21 Т1) заступник начальника [PERSON] повідомив [PERSON] , що відомості щодо неналежного здійснення досудового розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 знайшли своє підтвердження, з метою організації належного досудового розслідування у кримінальному провадженні, вжиття всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин провадження, прийняття обґрунтованих рішень надано письмові вказівки, хід виконання яких взято на контроль. 04.08.2015 року заступником начальника СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Гальчинським А.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Листом прокуратури Одеської області від 02.09.2015 року № 04/2/2-322-13 (04/2/2- 9095вих-2015) (а.с.18 Т1) заступник прокурора області С. Костенко повідомляв [PERSON] , що зазначене вище рішення про закриття від 04.08.2015 року було прийнято передчасно, без з`ясування всіх фактичних обставин, у зв`язку з чим 28.08.2015 року постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року було скасовано, а матеріали кримінального провадження направлено для організації подальшого досудового розслідування до прокуратури Кодимського району, що підтверджується копією відповідної постанови заступника прокурора Одеської області Костенка С.К. від 28.08.2015 року (а.с.165 Т2). 28.09.2015 року ухвалою слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області у справі № 503/1742/15-к (а.с.16-17 Т1), за результатом розгляду скарги представника Кодимського РайСТ Панченка В.Ю. на бездіяльність слідчого та начальника СВ, останню задоволено частково внаслідок того, що закривши провадження слідчий не повідомив про це представника Кодимського РайСТ Панченка В.Ю. і не вручив йому копії постанови про закриття кримінального провадження, у зв`язку з чим слідчий суддя зобов`язав заступника начальника СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Гальчинського А.П. вручити скаржнику копію постанови від 04.08.2015 року про закриття кримінального провадження № 12013170320000859.\~ 20.10.2015 року заступником начальника СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Гальчинським А.П. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. 25.12.2015 року ухвалою слідчого\~судді Кодимського\~районного суду\~Одеської області\~у справі\~№ 503/2413/15-к\~(а.с.14-15\~Т1),\~за результатом\~розгляду скарги\~представника Кодимського\~РайСТ Панченка В.Ю., скасовано постанову заступника начальника СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області Гальчинського А.П. від 20.10.2015 року про закриття кримінального провадження № 12013170320000859, внаслідок передчасності її прийняття та того, що остання не гуртувалась на всебічності та об`єктивно зібраних і досліджених доказах, а також без виконання вказівок прокуратури Одеської області. Листом СУ ГУНП в Одеській області від 07.03.2016 року № 4/П-579 (а.с.13 Т1) заступник начальника слідчого управління [PERSON] повідомив [PERSON] , що заступник начальника СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області [PERSON] під час досудового розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 допустив тяганину та порушення розумних строків розслідування, у зв`язку з чим вирішувалось питання щодо доручення проведення досудового розслідування іншому слідчому, а сам хід досудового розслідування у даному кримінальному провадженні взято на контроль слідчим управлінням ГУНП в Одеській області. 09.03.2016 року ухвалою слідчого\~судді Кодимського\~районного суду\~Одеської області\~у справі\~№ 503/315/16-к\~(а.с.11-12\~Т1),\~за результатом\~розгляду скарги\~представника Кодимського\~РайСТ Панченка\~В.Ю.,визнано незаконною\~бездіяльність заступника начальника СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області Гальчинського А.П. у кримінальному провадженні № 12013170320000859 щодо не розгляду клопотання потерпілого [PERSON] про призначення почеркознавчої експертизи та зобов`язано до 01.04.2016 року задовольнити клопотання потерпілого [PERSON] від 02.02.2016 року та призначити і провести почеркознавчу експертизу у даному кримінальному провадженні, ознайомивши представника потерпілої сторони з постановою про її призначення. 14.04.2016 року ухвалою слідчого\~судді Кодимського\~районного суду\~Одеської області\~у справі\~№ 503/554/16-к\~(а.с.9-10\~Т1),\~за результатом\~розгляду скарги\~представника Кодимського\~РайСТ Панченка В.Ю., визнано незаконною\~бездіяльність заступника начальника СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області Гальчинського А.П. у кримінальному провадженні № 12013170320000859 щодо не виконання обов`язку виконати процесуальні дії визначені ухвалою слідчого судді Кодимського районного суду Одеської області від 09.03.2016 року у справі № 503/315/16-к. Листом Котовської місцевої прокуратури від 15.07.2016 року № (16-95)4080вих-16 (а.с.8 Т1) заступник керівника Ковальчук Т.В. повідомляв [PERSON] , що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859\~проводиться неефективно,\~15.06.2016\~року слідчим\~призначено судову\~почеркознавчу експертизу,\~проведення якої\~станом на\~день складення\~листа не\~розпочато,\~процесуальним керівником\~з метою\~активізації досудового\~розслідування та\~прийняття законного\~рішення слідчому\~надано вказівки,\~а сам\~подальший хід\~досудового розслідування\~перебуває на\~постійному контролі Котовської\~місцевої прокуратури. 30.08.2016 року винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Листом прокуратури Одеської області від 31.01.2017 року № 04/2/2-322-13 (710вих) (а.с.18 Т1) заступник прокурора області С. Костенко повідомляв [PERSON] , що стан досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859 не в повній мірі відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, всі необхідні слідчі дії не проведено, попередні вказівки в повному обсязі не виконано, тому 30.01.2017 року прокуратурою області скасовано постанову про закриття вищезгаданого кримінального провадження, а матеріали з вказівками спрямовано керівнику Котовської місцевої прокуратури для організації належного досудового розслідування та забезпечення належного процесуального керівництва, що підтверджується копією відповідної постанови заступника прокурора Одеської області Кічука Ю.В. від 30.01.2017 року (а.с.164 Т2). 10.06.2018 року заступником начальника СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області Клемпушем В.Д. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859. Листом Котовської місцевої прокуратури від 20.12.2018 року № (16-67)160вих-15 16-11668-18вих (а.с.6 Т1) перший заступник керівника Ю. Тіора повідомляв [PERSON] , що постанова від 10.06.2018 року про закриття кримінального провадження була винесена необґрунтовано з порушенням ч.2 ст. 9 КПК України, без всебічного, повного та неупередженого дослідження всіх обставин скоєного кримінального правопорушення та прийняття всіх можливих заходів щодо виявлення цих обставин, завдання кримінального провадження щодо притягнення кожного, хто вчинив кримінальне правопорушення, до відповідальності не виконано, у зв`язку з чим 20.12.2018 року скасована. З метою активізації досудового розслідування та прийняття законного рішення 20.12.2018 року процесуальним керівником надано вказівки слідчому, а подальший хід досудового розслідування перебуває на постійному контролі Котовської місцевої прокуратури, що також підтверджується копією самої відповідної постанови прокурора Котовської місцевої прокуратури Баюша В.В. від 20.12.2018 року (а.с.166 Т2). Листом Котовської місцевої прокуратури від 03.09.2020 року № 16.62-52-7662вих-20 (а.с.5 Т1) перший заступник керівника [PERSON] повідомляв [PERSON] , що за наслідками вивчення стану досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859 від 11.12.2013 року, з метою його активізації, 03.09.2020 року слідчому в порядку ст. 36 КПК України було надано письмові вказівки, а подальший хід досудового\~розслідування перебуває\~на постійному\~контролі Котовської\~місцевої прокуратури. 01.10.2020 року слідчим СВ Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області Шевчуком М.В. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року. 22.12.2020 року ухвалою Одеського апеляційного суду у справі № 503/554/16-к (а.с.141-143 Т2) скасовано постанову слідчого СВ Кодимського ВП\~Балтського ВП\~ГУНП в\~Одеській області\~Шевчука М.В.про закриття кримінального провадження № 12013170320000859 від 11.12.2013 року, внаслідок того, що слідчим не було проведено повне та всебічне досудове розслідування кримінального провадження, не в повній мірі дослідженні обставини, викладені у заяві та показах представника потерпілого і отриманих в ході допиту свідків обставин та передчасно за відсутності правових і фактичних підстав для цього, винесено рішення про закриття кримінального провадження. Нормативно-правове обґрунтування: Позивач в позовній заяві обґрунтовує свої вимоги посиланням на положення загальної норми ст. 23 ЦК України. Відповідно до\~ч.1-3\~ст.\~23\~ЦК України,\~особа має\~право на\~відшкодування моральної\~шкоди,\~завданої внаслідок\~порушення її\~прав. Моральна\~шкода полягає: 1)\~у фізичному\~болю та\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з каліцтвом\~або іншим\~ушкодженням здоров`я; 2)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~з протиправною\~поведінкою щодо\~неї самої,\~членів її\~сім`ї чи\~близьких родичів; 3)\~у душевних\~стражданнях,\~яких фізична\~особа зазнала\~у зв`язку\~із знищенням\~чи пошкодженням\~її майна; 4)\~у приниженні\~честі та\~гідності фізичної\~особи,\~а також\~ділової репутації\~фізичної або\~юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При цьому, цивільне законодавство містить також спеціальні норми відшкодування моральної шкоди, передбачені ст. 1167, 1174, 1176 ЦК України. Згідно ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч.1 ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Водночас із\~цим ч.6\~ст.\~1176\~ЦК України\~передбачає,\~що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Право особи на ефективний засіб правового захисту\~закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту\~за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити «належний захист» (рішення від 27 вересня 1999 року у справі «Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства» (Smith and Grady v.\~The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі «Аксой проти Туреччини» (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. ЄСПЛ,\~оцінюючи ефективність різних національних засобів правового захисту у зв`язку з надмірною тривалістю провадження, розробив кілька критеріїв та принципів, які сформулював у своїх рішеннях. Так, ЄСПЛ вказав, що вирішальним питанням при оцінюванні ефективності засобу правового захисту у випадку скарги щодо тривалості провадження є те, чи може заявник подати цю скаргу до національних судів з вимогою конкретного відшкодування; іншими словами, чи існує будь-який засіб, який міг би вирішити його скаргу шляхом надання безпосереднього та швидкого відшкодування, а не просто опосередкованого захисту його прав, ґарантованих статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Меріт проти України» (Merit v. Ukraine) від 30 березня 2004 року, заява № 66561/01). Cуд також постановив, що цей засіб вважатиметься «ефективним», якщо його можна використати, щоб прискорити постановлення рішення судом, який розглядає справу, або надати скаржникові належне відшкодування за зволікання і затримки, що вже відбулися (§ 78 того ж рішення). Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави (висновок Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 27\~травня 2020\~року у справі № 585/724/19). Висновки суду: Щодо належності суб`єктного складу відповідачів: Відповідно до положень ч.2 ст. 48 ЦПК України, відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. З інформації наявної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.125-126 Т1, 105, 228-232 Т2) судом встановлено, що Котовська місцева\~прокуратура та\~Кодимське ВП\~БалтськогоВП ГУНП в Одеській області не є юридичними особами, а є відокремленими структурними підрозділами, відповідно, Одеської обласної прокуратури та ГУНП в Одеській області. У зв`язку з чим Котовська місцева\~прокуратурата Кодимське ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області не можуть бути відповідачами у даній справі. При цьому, суду не надано належних і допустимих доказів того, що Кодимське ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області змінило свою назву на Подільське районне управління поліції ГУНП в Одеській області і що вони не є окремими структурними підрозділами ГУНП в Одеській області. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (висновок Великої палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 40). У зв`язку з чим суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позовних вимог позивача пред`явлених до Котовської місцевої\~прокуратурита Кодимського ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області, як до неналежних відповідачів. Позовна заява надійшла до суду 14.09.2020 року (понеділок) з зазначенням в ній одним із відповідачів Прокуратури Одеської області. При цьому, наказом Генерального прокурора від 03.09.2020 року № 410 «Про окремі питання забезпечення початку роботи обласних прокуратур» перейменовано юридичну особу «Прокуратура Одеської області» на «Одеську обласну прокуратуру» без зміни ідентифікаційного коду юридичної особи в Єдиному державному\~реєстрі юридичних\~осіб,\~фізичних осіб-підприємців\~та громадських\~формувань (а.с.105\~Т2).\~Наказом Генерального\~прокурора від\~08.09.2020\~року №\~414\~«Про день\~початку роботи\~обласних прокуратур»\~11.09.2020\~(п`ятниця)\~визначено днем\~початку роботи\~обласних прокуратур,\~зокрема Одеської\~обласної прокуратури. Таким чином визначений позивачем в позові відповідач у даній справі Одеська обласна прокуратура (колишня назва Прокуратура Одеської області), посадові і службові особи якої та відповідного її структурного підрозділу здійснювали процесуальне керівництво під час досудового розслідування, є належним відповідачем за пред`явленою позовною вимогою. Досудове розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 триває з 11.12.2013 року. При цьому, ГУНП в Одеській області, до структури якого належить Кодимське ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області, було зареєстроване в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 07.11.2015 року. У зв`язку з чим з вказаного часу досудове розслідування кримінального провадження № 12013170320000859 здійснювалось саме Кодимським ВП Балтського ВП ГУНП в Одеській області, тобто близько 5 останніх років. В той час, як досудове розслідування згаданого кримінального провадження СВ Кодимського РВ ГУМВС України в Одеській області, яке належало до структури ГУМВС України в Одеській області, проводилось в період з 11.12.2013 року до 07.11.2015 року, тобто менше 2 перших років. Також суд зважає на ту обставину, що ГУМВС України в Одеській області та ГУНП в Одеській області хоча і є окремими юридичними особами, але входять до структури одного міністерства Міністерства внутрішніх справ України. У зв`язку\~з чим\~суд також\~вважає,\~що ГУНП\~в Одеській\~області також є належним відповідачем за пред`явленою позивачем в своєму позові позовною вимогою. Крім того, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача.\~Натомість,\~встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновок Великої палати Верховного Суду в постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 41). Таким чином суд не вбачає підстав вважати, що позов пред`явлений позивачем [PERSON] до Одеської обласної прокуратури та ГУНП в Одеській області був пред`явлений ним до неналежних відповідачів. Щодо надмірної тривалості досудового розслідування внаслідок неефективності його проведення та недотримання розумних строків: У відповідності до положень ст. 3 КПК України слідчий - службова особа органу Національної поліції уповноважена в межах компетенції, передбаченої цим Кодексом, здійснювати досудове розслідування кримінальних правопорушень, а прокурор - особа, яка обіймає посаду, передбачену\~статтею 15\~Закону України «Про прокуратуру», та діє у межах своїх повноважень. Частини 1 і 4 статті 40 КПК України передбачають, що слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій. Слідчий зобов`язаний виконувати доручення та вказівки прокурора, які надаються у письмовій формі.\~ При цьому, згідно ч.2 ст. 36 КПК України, прокурор, здійснюючи нагляд за додержанням законів під час проведення досудового розслідування у формі процесуального керівництва досудовим розслідуванням, уповноважений, зокрема доручати слідчому, органу досудового розслідування проведення у встановлений прокурором строк слідчих (розшукових) дій, негласних слідчих (розшукових) дій, інших процесуальних дій або давати\~вказівки щодо їх проведення чи брати участь у них, а в необхідних випадках - особисто проводити слідчі (розшукові) та процесуальні дії в порядку, визначеному цим Кодексом; скасовувати незаконні та необґрунтовані постанови слідчих. Згідно ч.7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. У зв`язку з чим та враховуючи положення ч.4-6 ст. 82 ЦПК України суд вважає необхідним при розгляді даної справи надати оцінку якості проведення досудового розслідування, зокрема з урахуванням самих підстав скасування постанов про закриття кримінального провадження. З аналізу змісту вище згаданих ухвал постановлених слідчими суддями, постанов прокурорів, листів органів прокуратури та системи МВС, суд дійшов висновків, що слідчими в провадженні яких знаходилось кримінальне провадження № 12013170320000859 своєчасно не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження, а прокурорами під час досудового розслідування не організоване належне процесуальне керівництво. Крім того, суд звертає увагу на ту обставину, що численні повідомлення органів системи МВС та прокуратури про взяття / перебування досудового розслідування у кримінальному провадженні на «контроль» та «постійний контроль» залишились декларативними, оскільки за 7 років тривання досудового розслідування останнє завершувалось слідчими 6 разів, а саме 11.06.2014\~року, 04.08.2015 року, 20.10.2015 року, 30.08.2016 року, 10.06.2018 року та 01.10.2020\~року. При\~цьому,\~кожне таке\~завершення було\~передчасним,\~без з`ясування\~всіх фактичних\~обставин іпроведення повного та всебічного досудового розслідування кримінального провадження, зокрема внаслідок невиконання слідчими вказівок прокурора. Зазначенні передчасні\~завершення досудового\~розслідування призвели\~до того,\~що в\~періоди з\~часу закриття\~провадження і\~до скасування\~постанов про\~закриття кримінального\~провадження останні\~не здійснювались,\~а саме\~в періоди\~з 11.06.2014\~року до\~24.06.2014\~року, з 04.08.2015 року до 28.08.2015 року, з 20.10.2015 року до 25.12.2015 року, з 30.08.2016 року до 30.01.2017 року, з 10.06.2018 року до 20.12.2018 року та з 01.10.2020 року до 22.12.2020 року, тобто загалом період становить більше ніж 17 місяців. Факт бездіяльності\~органів слідства\~та процесуального\~керівництва підтверджується\~необґрунтовано тривалим\~проведенням досудового\~розслідування та\~відсутністю ефективних\~дій з\~метою забезпечення\~швидкого,\~повного та\~неупередженого розслідування;\~а також\~не усуненням\~під час\~досудового розслідування\~у повному\~обсязі обставин,\~які були\~підставами для\~скасування попередніх\~постанов про\~їх закриття\~слідчими суддями\~і прокурорами;\~невиконання вказівок\~самих процесуальних\~керівників щодо\~вчинення відповідних\~дій викладених\~у письмових\~вказівках прокурорів. Подібні висновки зроблені Касаційним цивільним судом Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 127/12338/19. Досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859 розпочате з 11.12.2013 року, що на дату звернення до суду позивача з позовною заявою у вересні 2020 року становило вже майже 7 років. За такий строк, навіть з урахуванням 5 річного строку перебування в провадженні органу структури ГУНП, орган досудового розслідування мав би прийняти законне і обґрунтоване рішення щодо закінчення досудового розслідування у відповідній формі, тобто або закрити провадження, або звернутися до суду з обвинувальним актом,\~клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Подібний за змістом висновок Великої палати Верховного Суду зроблений в постанові від 13 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17, пункт 68)\~При цьому,\~незалежно від\~форми завершення\~досудове розслідування можливо було провести повно і всебічно. У зв`язку з чим суд вважає доведеною позивачем [PERSON] ту обставиною, що досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859 не було проведено в розумні строки внаслідок неефективності його здійснення, а тому тривалість даного кримінального провадження є надмірною. Щодо заподіяння відповідачами моральної шкоди позивачу: Надмірна тривалість\~кримінального провадження\~здатна призвести\~до моральних\~страждань особи,\~зумовлених тривалою\~невизначеністю спірних\~правовідносин;\~необхідністю відвідування\~органів досудового\~розслідування;\~неможливістю здійснювати\~звичайну щоденну\~діяльність;\~підривом репутації\~тощо (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03\~вересня 2019\~року у справі № 916/1423/17, пункт 69). Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що відповідно до статті 1\~Першого протоколу до\~Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю\~кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір (висновок Великої Палати Верховного Суду в постанові від 03\~вересня 2019\~року у справі № 916/1423/17, пункт 70). Статтею 81 ЦПК України\~встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд установлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша\~статті 89 ЦПК України). Положеннями частин 1-3 статті 13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положенням ч.2 ст. 83 ЦПК України встановлено процесуальний обов`язок позивача подати докази разом з поданням позовної заяви. В своїй позовній заяві позивач [PERSON] в обґрунтування своїх вимог зазначив обставини про те, що: -«бездіяльність правоохоронних органів та безкарність винних стали підставою для постійного морального переживання мого батька, як керівника підприємства», так як органами досудового слідства неодноразово вчинялися спроби безпідставно закрити даного кримінального провадження з метою приховання злочину та ухилення від притягнення до відповідальності причетних»; -«після тривалих переживань, не дочикавшись результату розслідування здоров`я мого батька раптово погіршилось і у квітні 2020 року останній помер від серцевого приступу»; -«мені та моїй родині було завдано моральної шкоди». Тобто з\~наведеного виходить,\~що моральних\~переживань внаслідок\~неефективного досудового\~розслідування кримінального\~провадження зазнавав\~батько позивача [PERSON] , а не сам позивач. Позивачем не зазначено внаслідок чого та яким саме чином ним були перенесенні моральні страждання. При цьому, позивачем не зазначено доказів на підтвердження тієї обставини, що його моральні страждання були похідними від моральних страждань свого батька, оскільки погіршення стану здоров`я останнього з подальшим настанням смерті були викликані саме неефективністю досудового розслідування. Водночас позивачем не зазначено доказів наявності взаємозв`язку між погіршенням стану здоров`я свого батька і причиною його смерті з неефективним досудовим розслідуванням. Водночас в судовому засіданні позивач [PERSON] надав пояснення, що внаслідок неодноразових завершень досудового розслідування у кримінальному провадженні був позбавлений звичного способу життя, був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав потерпілого, втрати спокійний сон, що в свою чергу спричинило йому моральні страждання. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, розмір відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди суд\~визначає залежно\~від характеру\~та обсягу\~страждань (фізичних,\~душевних,\~психічних тощо),\~яких зазнав\~позивач,\~характеру немайнових\~втрат (їх\~тривалості,\~можливості відновлення\~тощо)\~та з\~урахуванням інших\~обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналогічного правового висновку дотримується Верховний Суд (постанови Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18) і Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 390/116/18 (провадження № 61-6481св 19). Таким чином суд вважає, що з позовної заяви та матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , висловлюючи свої доводи щодо відшкодування йому моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та процесуального керівництва, які він оцінив у 100000 грн., належним чином не обґрунтував та не довів жодними належними та допустимими доказами фактів заподіяння йому такої шкоди,\~наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним\~діянням відповідачів. Позивач [PERSON] не довів доказами, яким чином проведення слідчих дій у кримінальному провадженні йому були заподіяні моральні страждання, шляхом надання доказів, зокрема тих, які відповідають критеріям належності і допустимості. Також в самій позовній заяві позивач не вказав, яких саме вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках він зазнав та яким чином це пов`язано із проведенням слідчих чи інших дій органів досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12013170320000859 від 11.12.2013 року, хоча і зазначив їх вже в судовому засіданні під час судового розгляду без посилань на їх докази. При цьому,\~суд звертає\~також увагу\~на ту\~обставину,\~що під\~час підготовчого\~засідання у\~даній справі,\~яке відбулось\~21.12.2020\~року в\~період часу\~12:12:10-12:13:14\~(а.с.115\~Т2),\~судом у\~відповідності до\~положень ст.\~12\~ч.5\~п.3-4\~і 197\~ч.2\~п.8\~ЦПК України\~в позивача\~ [PERSON] \~було з`ясовано\~питання про призначення\~експертизи,\~виклик у\~судове засідання\~свідків,\~а також\~роз`яснено право\~на звернення\~до суду\~з клопотанням\~про призначення\~психологічної експертизи,\~згідно пунктів 1.2.6. розділу І і розділу VI Інструкції про призначення\~та проведення\~судових експертиз\~та експертних\~досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08.10.1998\~року № 53/5. Зокрема пункт 6.6. зазначеної Інструкції передбачає можливість, підчас проведення психологічної експертизи, вирішення питань: Чи є\~ситуація,\~що досліджується\~за справою,\~психотравмувальною для\~особи (прізвище,\~ім`я та\~по батькові)?\~Якщо так,\~то чи\~завдані особі\~(прізвище,\~ім`я та\~по батькові)\~страждання (моральна\~шкода)? Чи\~спричинені особі\~(прізвище,\~ім`я та\~по батькові)\~страждання (моральна\~шкода)\~за умов\~ситуації (зазначаються\~умови ситуації),\~що досліджуються\~у справі?\~Якщо особі\~(прізвище,\~ім`я та\~по батькові)\~завдані страждання\~(моральна\~шкода),\~який можливий\~розмір становить\~грошова компенсація\~за завдані\~страждання (моральну\~шкоду)?\~Однак,\~позивач [PERSON] \~не скористався\~своїм процесуальним\~правом на\~про призначення\~експертизи,\~виклик у\~судове засідання\~свідків. Сукупність умов передбачених відповідними цивільно-правовими нормами відшкодування моральної шкоди і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (висновок Касаційного цивільного суду Верховного Суду в постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 127/12338/19). Проте позивачем у даній справі не доведено наявності в нього моральної шкоди та її розміру, а також причинного зв`язку між протиправною поведінкою відповідачів із заподіяною шкодою. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший\~статті\~6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент (пункт 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» («Рrоnіnа V. Ukrаіnе») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00).\~ Враховуючи вище викладене суд вважає, що заявлений позивачем позов є необґрунтований, у зв`язку з чим не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed