Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

Позивач подав до суду позовну заяву до ПАТ КБ «ПриватБанк», у якому з урахуванням уточнень просив визнати п.1.1 кредитного договору № HAGAGF01270012 від 29.07.2005 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ним, в частині включення до місячного платежу складової частини по сплаті комісії за користування кредитом з дати укладення договору та визнати п.3.7 кредитного договору недійсним з дати укладення договору. Свій позов обґрунтовує тим, що між ним та банком 29 липня 2005 року був укладений кредитний договір № HAGAGF01270012. Відповідно до умов п.1.1 кредитного договору банк надав кошти у розмірі 18000,00 доларів США строком повернення до 28.07.2025 року зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п.311 даного договору. Період сплати з 25 до 30 числа кожного місяця у сумі 127,45 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, відсоткам та комісії. Для обліку комісії відкрито рахунок №35788052214068. Згідно графіку повернення кредитних коштів розмір щомісячного платежу складає 222,07 доларів США, з яких 32,40 доларів США по сплаті комісії. Позивач вважає зазначену умову кредитування несправедливою, такою що порушує права та інтереси позичальника та суперечить вимогам законодавства України. Зазначив, що у розумінні\~ Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» \~виданий йому кредит є споживчим. Відповідно до ст.11 цього Закону кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Вважає, що відповідачем з порушенням вимог законодавства включено до умов кредитного договору № HAGAGF01270012 від 29.07.2005 року п.1.1, згідно до якого позичальник зобов`язаний сплатити кредитору комісію. В судовому засіданні позивач не з`явився, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав повністю, просив їх задовольнити. Також просив розгляд справи проводити у його відсутність. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутності. В матеріалах справи є відзив на позов, в якому представника відповідача О [PERSON] .Кураксіної просить відмовити у задоволенні позову та застосувати строки позовної давності, посилаючись на те, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 29.07.2005 року був укладений кредитний договір № HAGAGF01270012 . Згідно договору банк надав кредит позивачу у розмірі 22917,00 доларів на термін до 28.07.2025 року, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Банк свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 16.06.2016 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № HAGAGF01270012 від 29 липня 2005 року станом на 24.11.2015 року в загальному розмірі 490486 грн. 92 коп., в іншій частині позову відмовлено. Зазначила, що предметом розгляду даного спору був кредитний договір № HAGAGF01270012 від 29 липня 2005 року. В судовому засіданні, під час розгляду справи будь які клопотання чи заперечення з приводу визнання недійсним кредитного договору чи визнання недійсним окремих пунктів договору від позивача не надходило. Вказала, що відповідно до діючого законодавства Банк установив комісію у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту, саме за резервування кредитної лінії, які розраховуються на пропорційні часті протягом строку дії зобов`язання. А також за розрахункове касове обслуговування клієнта, що і зазначено в п. 2.2.3. Кредитного договору. Також, комісія в розмірі 0,18 % зазначалася і в Анкеті-заяві Позичальника яка була підписана 15.07.2005 року, тобто за 14 днів до підписання Кредитного договору. До підписання Кредитного договору позивач мав змогу повністю ознайомитися із його змістом. Якщо клієнта щось не влаштовувало то він мав повне право відмовитись від оформлення кредиту в цьому банку. Щодо строку позовної давності зазначила, що перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій ст. 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Вказала, що вся інформація позичальнику була надана ще в 2005 році, жодних перешкод Банк не чинив в її отриманні на протязі усього часу з моменту укладення оспорюваного правочину. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Вимогами ч.3 ст.\~12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Судовим розглядом встановлено, 29 липня 2005 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № HAGAGF01270012. Відповідно до умов п. 1.1. вказаного кредитного договору банк надав [PERSON] кредині кошти шляхом надання готівкою через касу на строк по 28.07.2025 року включно,. У вигляді непоновлювальної кредитної лінії у сумі 22917,00 доларів США на наступні цілі: придбання квартири за адресою: [ADDRESS] у сумі 18000,00 доларів США і на оплату страхових платежів у сумі 4917,00 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,93% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісії у розмірі 0,18% від суми наданого кредиту щомісячно в період сплати плюс сума, розрахована відповідно до п.3.11 даного договору. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, за який приймається період з 25 по 30 число кожного місяця позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) згідно графіка, зазначеного в Додатку 1 для погашення заборгованості на кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитом, відсотками та комісією. Згідно графіку погашення кредиту розмір щомісячного платежу складає 222,07 доларів США, що підтверджується додатком №1, який є невід`ємною частиною кредитного договору. Згідно із ч. ч. 1, 3\~статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 29 липня 2005 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються\~Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті\~11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті\~18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої\~статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~ нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до\~статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Згідно зі\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не можу суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~ст. 203 ЦК України. Постановою Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 визначено, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). За таких обставин, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача просила застосувати позовну давність до виниклих правовідносин. Відповідно до вимог\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності визначається\~статтею 261 ЦК України. За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» передбачає форму захисту - шляхом пред`явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред`явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об`єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб`єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов`язане з порушенням суб`єктивного матеріального цивільного права. Суб`єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду. Враховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримання захисту за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Пунктом 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»\~(далі - Конвенція), яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав-учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (§ 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; § 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Відповідно до\~статті 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Відлік позовної давності обчислюється з моменту, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися» дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. До позовних вимог про визнання частково недійсним кредитного договору від 29.07.2005 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] згідно зі\~ст. 257 ЦК України\~встановлено позовну давність тривалістю у три роки. Частинами четвертою, п`ятою\~статті 267 ЦК України\~передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права. Початок перебігу позовної давності визначається відповідно до правил\~ст. 261 ЦК України. Згідно з частиною першою\~статті 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Враховуючи те, що порушення вимог\~Закону України «Про захист прав споживачів»,\~Закону України «Про банки і банківську діяльність»\~та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, було допущено саме у момент укладення правочину, позивач був обізнаний з умовами договору, то саме в цей момент [PERSON] повинен був знати про те, що в силу вказаних нормативно-правових актів його права порушені. Під час вирішення питання про застосування позовної давності суд враховує загальний період часу, який минув з моменту укладання договору, що становить більш 11 років (оскаржуваний кредитний договір укладено 29.07.2005 року, а з позовом до суду [PERSON] звернувся 05.01.2017 року). Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, однак з урахуванням заяви банку про застосування позовної давності та недоведенням позивачем, що строк подання позову пропущено з поважних причин, у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати приймаються за рахунок держави. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed