Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 14.03.2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір № 014/2080/74/28856, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 23 000 доларів США строком до 14.03.2021 року зі сплатою 12,5% річних. 04.05.2011 року між банком та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Тимчасово на період з 28.05.2001 року по 27.05.2012 року сторони погодили зменшити розмір щомісячного платежу. Позивач свої зобов'язання виконав, проте відповідач, в супереч умовам договору, свої зобов'язання щодо погашення кредитної заборгованості належним чином не виконує. Апеляційним судом ухвалено рішення від 31.07.2013 року, відповідно до якого, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2013 року змінено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 132,35 доларів США, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS]. Таким чином, внаслідок невиконання відповідачем боргового зобов'язання, заборгованість [PERSON] складає 142 825 доларів США 47 центів, що в еквіваленті за курсом НБУ на 10.11.2017р. становить 3 793 240,96 грн., а саме: заборгованість за кредитом 19 213, 23 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 510 276,01 грн., прострочена заборгованість 9 318,72 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 247 491,92 грн., заборгованість по відсоткам 13 492,02 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 358 328,83 грн., прострочена заборгованість по відсоткам 13 406,48 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 356 057 грн., пеня 2 924 636,12 грн. Відповідач у добровільному порядку не погашає заборгованість, в зв'язку з чим, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 23.04.2018 року відкрито провадження у справ, постановлено розглядати справу за правилами загального провадження з викликом сторін. У судове засідання представник позивача не з'явився, надав суду відповідь на відзив, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. 03.08.2018 року відповідач надав суду заяву про застосування строків позовної давності, відповідно до якої просив суд відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що 14.03.2006 року між АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір № 014/2080/74/28856, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 23 000 доларів США строком до 14.03.2021 року зі сплатою 12,5% річних. 04.05.2011 року між банком та відповідачем було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору. Тимчасово на період з 28.05.2001 року по 27.05.2012 року сторони погодили зменшити розмір щомісячного платежу. Відповідно до розрахунку, станом на 10.11.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 3 793 240,96 грн., а саме: заборгованість за кредитом 19 213, 23 доларів США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 510 276,01 грн., прострочена заборгованість 9 318,72 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 247 491,92 грн., заборгованість по відсоткам 13 492,02 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 358 328,83 грн., прострочена заборгованість по відсоткам 13 406,48 долари США, в еквіваленті за курсом НБУ становить 356 057 грн., пеня 2 924 636,12 грн. Відповідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно наявної у матеріалах справи копії кредитного договору № 014/2080/74/28856 від 14 березня 2006 року, пунктом 8.1 сторони визначили, що договір набуває чинності з часу надання позичальнику кредитних коштів та діє до повного погашення кредитної заборгованості. Згідно з вимогами кредитного договору, зокрема пункту 6.5, за наявності невиконання або неналежного виконання позичальником будь-яких зобов'язань за цим договором, кредитодавець використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку за рахунок переданого в іпотеку майна. Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня звернення до суду з позовом про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На думку суду, наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів за кредитним договором. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, позивач звернувся до суду у листопаді 2012 року та Апеляційним судом ухвалено рішення від 31.07.2013 року, відповідно до якого, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 06.06.2013 року змінено, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 21 132,35 доларів США, звернуто стягнення на квартиру [ADDRESS]. Також судом встановлено, що банк звернувся до суду з вимогами про стягнення з [PERSON] заборгованості по дорахованим відсоткам та пені 10.04.2018 року. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно). Таким чином, оскільки позивачем пред'явлено вимоги до позичальника у листопаді 2012 року, то саме з цієї дати слід рахувати строк позовної давності. З огляду на те, що з даним позовом банк звернувся до суду лише 10 квітня 2018 року, суд погоджується з посиланнями відповідача про те, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Таким чином, позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed