Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що йому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.12.2012, на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована його дочка [PERSON] , онука [PERSON] , та колишній чоловік його дочки [PERSON] , який з серпня 2016 в будинку фактично не проживає, не сплачує комунальні платежі в утриманні житла участі не бере, його особистих речей в будинку немає. Факт реєстрації відповідача порушує його право на вільне розпорядження і користування майном, крім того він змушений нести додаткові витрати на утримання будинку. Вирішити вказане питання в добровільному порядку він не має змоги, оскільки фактичне місце перебування відповідача йому невідоме, а тому і змушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлений завчасно та належним чином (через офіційний веб-сайт Судової влади України), а тому суд вважає, що відповідач в судове засідання не з`явився без поважних причин та вважає за можливе розглядати справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, при цьому виносить заочне рішення. Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву до суду не подав, жодних заяв чи клопотань не надіслав. Відповідно до ухвали суду від 13.12.2021 постановлено провести заочний розгляд даної справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази справи, вважає за необхідне заявлений позов задовольнити повністю. Вимоги позивача законні та обґрунтовані. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.12.2012 (а.с.7), Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.8), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (а.с.9). Згідно записів у будинковій книзі (а.с.10-12), довідки про склад сім`ї від 06.10.2021 (а.с.16) у будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстрований відповідач - [PERSON] , [INFO] , який є колишнім чоловіком дочки позивача [PERSON] , що підтверджується заочним рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 29.11.2017 (а.с.14-15). Однак фактично у будинку він не проживає з серпня 2016, що підтверджується актом депутата Ватутінської міської ради Бебік Т.І. від 12.03.2021 (а.с.13). Реєстрація відповідача у будинку порушує право позивача як власника та створює йому перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні своєю власністю, крім того він змушений нести додаткові витрати на утримання будинку. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із положеннями ст. 16, 383, 386, 391 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а також вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що відповідає змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі ... судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Під час розгляду позову про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї. Так, власник житла має право вимагати визнання колишнього члена його сім`ї таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права користування цим приміщенням із зняттям останнього з реєстрації, що відображено в п. 34 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 р. №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Згідно постанови ВСУ від 16 листопада 2016 р. у справі № 6-709цс16, згідно ст.391 ЦК України,- власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Отже, позивач на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути його порушене право, обравши усунення перешкод шляхом надання постійного безперешкодного доступу та визнання осіб такими, що втратили право користування. А тому, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов [PERSON] задовольнити повністю та визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до змісту ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позивачем, при подачі позовної заяви було сплачено судовий збір, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача, понесені витрати у справі по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі ст. 41 Конституції України, ст. 16, 316, 317, 319, 321, 383, 386, 391, 405 ЦК України, ст. 72 Житлового кодексу УРСР, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та

Outcome: approved