Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк», звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення\~ заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що\~ відповідно до укладеного договору № б/н від 12.07.2008 року відповідач отримав кредит у розмірі 10 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. В свою чергу відповідач несвоєчасно виконує свої зобовязання за договором, в звязку з чим станом на 31.12.2016 року у нього виникла заборгованість в сумі 127 480 грн. 34 коп., яку позивач просить стягнути. У судове засідання представник позивача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений, звернувся до суду з клопотанням, прохаючи розглядати справу без його участі, позовні вимоги прохав задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що не отримував кредитну картку «Приватбанк», по якій\~ відповідач просить стягнути заборгованість. При цьому звернув увагу суду на те, що відповідно до розрахунку заборгованості позивачем було самостійно змінено процентну ставку, що не відповідає умовам предявленої ним угоди. Також відповідач навів власний розрахунок боргу, з якого вбачається що сума заборгованості, заявлена позивач, в декілька разів більша. Також зазначив, що відповідач не надав докази підписання відповідачем [PERSON] та правил надання банківських послуг. Також у випадку, якщо суд дійде до переконання щодо обґрунтованості цих вимог, просив застосувати строк позовної давності. Зясувавши обставини справи дослідивши, заслухавши доводи представника відповідача, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобовязання не допускається . Також, згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що 12.07.2008 року відповідач уклав договір з ПАТ КБ «Приватбанк», за яким отримав кредит у розмірі 10 200 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобовязання за відповідним договором виконав в повному обсязі, а саме, надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Позивачу було оформлено карту № 5577212905738921. В свою чергу відповідач несвоєчасно виконує свої зобовязання за договором, в звязку з чим станом на 31.12.2016 року у нього виникла заборгованість в сумі 127 480 грн. 34 коп. В підтвердження таких доводів позивачем надано заяву, підписану відповідачем, від 21.07.2008 року, [PERSON] і правила надання банківських послуг, фотокартку, на якій зображений чоловік з карткою в руці, виписки по трьом кредитним рахункам відповідача. Також позивач надав власну довідку про те, що відповідачу були надані наступні кредитні картки: № 5577212905738921 від 21.07.2008 року зі строком дії до 12.11, № 5577212910703209 від 06.11.2009 року зі строком дії до 09.13, № 5577212713501107 від 30.11.2011 року зі строком дії до 06.15. В судовому засіданні представник відповідача категорично заперечив факт підписання заяви від 21.07.2018 року, відповідного і укладання кредитного договору, за яким він нібито отримав кредитну картку № 5577212905738921. Вказав на недопустимість доказів, наданих позивачем. Підтвердив те, що позивач неодноразово предявляв йому претензії щодо повернення невідомої йому заборгованості. Надав суду докази, з яких вбачається, що протягом 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» неодноразово звертався до відповідача щодо погашення невизначеного боргу, при цьому прикладав копії неіснуючих рішень суду, яким цей борг був стягнутий. В свою чергу відповідач неодноразово звертався до ПАТ КБ «Приватбанк» і повідомляв про відсутність між ними договірних відносин (а.с. 153-165). Зокрема, 24.07.2013 року та 16.09.2013 року відповідач звернувся до позивача з заявою, в якій вказав, що на його особистий номер телефону отримано смс повідомлення про наявність заборгованості. Повідомив, що у нього відсутні будь-які документи, які встановлюють його зобовязання перед КБ «Приватбанк». Просив надіслати відомості про договір, рахунок, суму заборгованості. Листом від 17.06.2013 року позивач відмовив відповідачу в наданні такої інформації, посилаючись на те, що вона містить банківську таємницю. В звязку з цим в судовому засіданні, представник відповідача просив витребувати у ПАТ КБ «Приватбанк» оригінали документів, щодо відносин за спірним кредитним договором, для перевірки їх в судовому засіданні. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду від 14.12.2017 року клопотання представника відповідача задоволено та витребувано у позивача оригінали заяви «Про оформлення картки», документи за підписом відповідача, що підтверджують виконання банком свого обовязку згідно договору щодо видачі кредитної картки та грошових коштів. На виконання вимог ухвали суду позивачем надано виписку з банківського рахунку. Оригінали витребуваних документів суду не надано. Надаючи правову оцінку спірним відносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.ст. 76, 78, 81, 84 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~ Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. У разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не надав переконливих доказів того, що між ним та відповідачем було укладено кредитний договір, з видачею кредитної картки № 5577212905738921, по якій він просить стягнути заборгованість. Так, за версією позивача, єдиним доказом наявності зобовязальних відносин між сторонами є підпис відповідача на заяві від 21.07.2008 року. Цей факт категорично заперечує відповідач. При цьому, як вбачається з матеріалів справи в 2013 році, тобто задовго до розгляду цього спору в судовому порядку, він повідомляв банк про відсутність у нього будь-яких правовідносин з банком. Проте банк не вчинив жодних дій щодо позасудового врегулювання спору. За таких підстав обґрунтованим є клопотання відповідача про витребування оригіналу цієї заяви з метою проведення експертизи його підпису. Однак, всупереч вимоги ухвали суду така заява не надана. Таким чином, банк не надав суду допустимі докази укладання кредитного договору. Крім того, в підтвердження факту укладання кредитного договору позивачем суду надано фотокопію чоловіка, який тримає в руці кредитну картку. Однак, суд відхиляє цей доказ. В судовому засіданні представник відповідача заперечив той факт, що на фотокартці зображений відповідач, а ЦПК України не передбачає механізму ідентифікації судом особи за фотокарткою. При цьому по цій фотокартці неможливо встановити номер картки, а тому неможливо і визначитися чи вона стосується суті спору. Вимога ухвали суду від 26.03.2018 року про надання відповідних доказів позивачем не виконана. При цьому доводи позивача не узгоджуються між собою. Так, позивач зазначає, що відповідачу була надана кредитна картка: № 5577212905738921 від 21.07.2008 року зі строком дії до 12.11. Разом із тим, розрахунок заборгованості відповідача за цією карткою проведено до 31.12.2016 року. Обґрунтованих пояснень з цього приводу суду не надано. Можливо припустити, що наступні картки № 5577212910703209 від 06.11.2009 року зі строком дії до 09.13, № 5577212713501107 від 30.11.2011 року зі строком дії до 06.15. видавалися в продовження дії цього договору, однак жодних підтверджуючих даних таким обставинам суду не надано. При цьому навіть в такому випадку незрозуміло чому розрахунок заборгованості проведено за межами дії останньої кредитної картки 06.15. Неподання відповідних доказів унеможливлює прийняття судом рішення, оскільки в такому випадку воно всупереч нормам ЦПК буде ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що всупереч ст.ст. 76,78,81 ЦПК України позивачем не надано суду допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. При цьому відповідно до ч.4 ст.81, ч.10 ст.84 ЦПК України суд визнає встановленою обставину, на яку посилається відповідач, а саме відсутність події укладання кредитного договору, з видачею кредитної картки № 5577212905738921. Також суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не надав належного розрахунку своїх вимог. Шляхом простих арифметичних розрахунків відповідачем обґрунтовано поставлено під сумнів правильність розрахунку позивача. На вимогу ухвали суду від 26.03.2018 року, позивач не надав розгорнутий розрахунок заборгованості за всіма складовими, обмежившись наданням виписки по рахунку. Самостійний розрахунок заборгованості за такими доказами потребує спеціальних знань, тобто призначення експертизи. Однак, така суду не заявлялася. Також суд звертає увагу на позицію ВС України в постанові від 14.02.2018 року у справі № 578/132/16-ц, за якою статтею 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). [PERSON] не містять підпису відповідача, а в заяві позичальника від 29 вересня 2005 року відсутня домовленість щодо сплати пені та штрафів за невиконання договору. При цьому суди не встановили наявності належних і допустимих доказів, які підтверджували б, що саме [PERSON], на які посилається позивач, є складовою укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці [PERSON] мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву позичальника, та, відповідно, чи брала на себе зобов'язання зі сплати неустойки в разі порушення зобов'язання з повернення кредиту.\~\~\~ Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у стягненні з відповідачки на користь банку пені та штрафів, який також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 22 березня 2017 року № 6-2320цс16. Судом встановлено, що [PERSON], на які посилається позивач у цій справі, також не підписані відповідачем, а тому враховуючи позицію ВС, позивач не може посилатися на них в обґрунтування своїх вимог. Крім того, як вбачається з наданого суду позивачем розрахунку заборгованості відповідача банк допустив односторонню зміну процентної ставки за договором. В силу п.5.3 [PERSON], на які посилається позивач, банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків, однак при цьому зобовязаний не менше ніж за 7 днів до дня введення змін проінформувати клієнта. Як зазначено в постанові ВС від 30.01.2018 року у справі № 505/3492/15-ц згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. За частиною третьою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов'язання змінюється з моменту досягнення домовленості про зміну договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Отже, якщо сторони кредитного договору досягнули домовленості щодо всіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитом з дотриманням певної процедури, то таке збільшення може відбуватись виключно в разі дотримання передбаченої договором процедури. У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 30 листопада 2016 року\~ № 6-82цс16. За правилами частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (чинної на час укладення кредитного договору) у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки НБУ або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів із дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв'язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України\~ від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для\~ пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку. Згідно з пункту 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових\~ переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім'ї за умови пред'явлення ними документа, що посвідчує особу. Аналогічні положення містять пункти 2, 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270. З огляду на зазначене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Однак, доказів того, що у передбачений Умовами спосіб відповідач був повідомлений про зміну процентної ставки суду не надано. З урахуванням викладеного, суд не знаходить підстав для задоволення цього позову.

Outcome: dismissed