Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач просить позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO]. Законом України №2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року прийнято нову редакцію Цивільного процесуального кодексу України, який набрав чинності 15 грудня 2017 року. Згідно п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Закону визначено, що справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією кодексу. Сторони у судове засідання не з'явились. Позивач надала заяву про підтримання позову, розгляд справи без її участі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про що свідчать рекомендовані поштові повідомлення про повернення викликів суду з поштовою відміткою «за закінченням терміну зберігання», у судові засідання двічі поспіль не з'явився, без повідомлення причин, відзив на позов не надав. Відповідно до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно з ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Представник третьої особи у судове засідання також не з'явився, надав висновок щодо можливості позбавлення відповідача батьківських прав та заяву про розгляд справи без його участі. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не надав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд, до початку розгляду справи по суті, визнав можливим її заочний розгляд, на підставі наявних у ній доказів. Згідно з позовом, 26 травня 2016 року позивач уклала шлюб з відповідачем, про що в Книзі реєстрації шлюбів Київського районного у м. Полтава відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено запис за № 63 та проживала з ним деякий час однією сім'єю у власній квартирі в м. Полтава. Від цього шлюбу [INFO] народилася дочка, [PERSON], про що 04 серпня 2016 року у Книзі реєстрації народження Київського районного у м. Полтава відділу реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області зроблено запис відповідний запис за № 1002. Батьком дитини в її свідоцтві про народження записаний відповідач. Фактично шлюбні стосунки було припинено з січня 2017 року, сторони проживають окремо, дитина проживає з позивачем та її матір'ю. Спорів стосовно місця проживання дитини не було, відповідач не заперечував, що дитина буде проживати з позивачем. Весь цей час відповідач життям доньки не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні. Спільне життя з відповідачем у позивача не склалося через те, що він весь цей час не мав постійного місця проживання, приїжджаючи до позивача декілька разів на місяць. Дійсну заробітну платню від позивача приховував. Не виділяв в достатній кількості коштів на утримання дитини та ведення домашнього господарства. Щодо дитини не виконував батьківських обов'язків. Через це в родині часто виникали сварки. З січня 2017 року позивач має стосунки з іншою жінкою в м. Харків, грошового та іншого забезпечення не надає. Після цього шлюбні відносини сторони не підтримують. Позивачем дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем та дитиною склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Так як дитина знаходиться на штучному вигодовуванні, потребує відповідних курсів масажів, постійного медичного нагляду різними фахівцями та через постійну нестачу коштів позивач була змушена вийти на роботу на пів ставки з грудня 2016 року. Оскільки дитина народилася передчасно, то, окрім дільничної поліклініки вона також знаходиться на обліку в Центрі розвитку дітей раннього віку Полтавської обласної дитячої лікарні м. Полтава. Дитині вчасно проведені профілактичні щеплення, проводились регулярні амбулаторні огляди, нагляд за станом здоров'я з жовтня 2016 року і по сьогоднішній день здійснює позивач. Батько участі в цій сфері життя дитини не приймає. Також, перебуваючи ще в добрих стосунках, відповідач вмовив позивача взяти кредит на покупку двох мобільних телефонів їм обом, обіцяючи виплачувати кредит навпіл, про що свідчить договір № 2013998938 від 19 листопада 2016 року. Та, оскільки, з січня 2017 року шлюбні стосунки сторони не підтримують відповідач не виплачує свою частину кредиту за телефон яким користується. Добровільно повернути мобільний телефон, або виплачувати за нього кошти відповідач відмовляється. Під благородним приводом зробити на обручках сторін гравіювання, відповідач неодноразово закладав їх до ломбарду. На що витрачав кошти позивач не знає, оскільки до родини їх не надходило. Таким чином, обручка й залишилась без викупу. Також, з метою поліпшити умови праці чоловіка, позивач взяла з попереднього місця роботи зі згоди керівництва ноутбук ASUS у вересні 2016 року та передала на тимчасове користування відповідачеві. Ноутбук також був закладений до ломбарду, на даний час відповідач відмовляється його викупати або повертати кошти. Окрім того, відповідач, згідно протоколу про адміністративне правопорушення серія АП 2 № 166915 від 25 грудня 2016 року 25 грудня 2016 року о 16 год. 15 хв. на 6 км. а/д Полтава - Красноград, керуючи власним автомобілем [NUMBER] не витримав безпечного бокового інтервалу здійснив наїзд на смугу зустрічного руху, внаслідок чого допустив зіткнення з іншим автомобілем, який рухався у зустрічному напрямку. При ДТП автомобілі отримали механічні пошкодження, чим відповідач порушив п. п. 13 Правил дорожнього руху, за що передбачена відповідальність за ст. 124 КУпАП. Оплату ремонту автомобіля відповідач повністю поклав на позивача, нею були витрачені кошти з кредитної картки, які відповідач обіцяв, але не повернув. Таким чином, відповідач не лише не надає достатніх коштів на утримання дитини, а ще й залишив позивача з кредитними зобов'язаннями. Шлюб позивача з відповідачем для нього четвертий офіційний. Від першого шлюбу є син 2003 р. н., який знаходиться на утриманні своєї матері, оскільки вона підписала нотаріально завірену відмову від аліментів. Від другого шлюбу у відповідача є донька 2008 р. н., але він офіційно був позбавлений батьківських прав. В третьому шлюбі дітей не було, але відповідач змінював власне прізвище на прізвище третьої дружини - Банах з невідомих позивачеві міркувань. Їй достовірно відомо, що відповідач в 2004 році проходив примусове лікування в Полтавській обласній психіатричній лікарні, за адресою: м. Полтава, вул. Медична, 1, про що свідчать копії листів відповідача, наведені в додатках. Позивач вважає, що відповідач є емоційно нестабільною людиною, без моральних якостей та сімейних цінностей. Тому така особистість не має права виховувати та впливати на свідомість їх спільної дитини. З травня 2017 року відповідач постійно ображає та погрожує позивачеві в особистій переписці, поводить себе агресивно, користуючись своєю посадою та службовими зв'язками. Також відповідач наполягає на грошовій компенсації щодо будь-якої офіційної згоди, як законного батька. Відповідач заперечує проти виїзду позивача з дитиною, як до родичів в АР Крим на відпочинок та оздоровлення, так і на працевлаштування за кордон, чим порушує права та свободи вільного волевиявлення та пересування. Робота за кордоном за контрактом, а також гідна реабілітація та медичний нагляд доньки, забезпечили б матеріальну та фізичну базу для всебічного розвитку дитини. В серпні 2017 року відповідач особисто та через свого адвоката, почав наполягати на тому, щоб позивач віддала йому своє власне авто та дві тисячі доларів США за те, що він офіційно відмовиться від дитини. За таких обставин позивач наполягає на позбавленні відповідача батьківських прав відносно їх дитини. У судовому засіданні досліджені: копія свідоцтва про народження [PERSON] [INFO], виданого Київським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області; копії паспортів позивача та відповідача з підтвердженням їх анкетних даних; копія свідоцтва про шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 26 травня 2016 року, актовий запис №63, виданого Київським районним у м. Полтаві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області 26 травня 2016 року [NUMBER]; заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] від 10 жовтня 2017 року про те, що відповідач [PERSON] не бере участі у вихованні та утриманні дитини [PERSON]; копія постанови Октябрського районного суду м. Полтави про притягнення ОСОБИ 1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в сумі 340 грн. за ст. 124 КУпАП; копії ухвал Київського районного суду м. Полтави від 26 червня 2017 року про повернення позовної заяви [PERSON] за непідсудністю та від 10 жовтня 2017 року про виправлення описки в ухвалі Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05 жовтня 2017 року про повернення судових витрат [PERSON]; копії листів, датованих 06 грудня 2004 року, 20 грудня 2004 року та 23 грудня 2004 року, підписаних собою з іменем [PERSON] (мовою оригіналу); копії скринів електронної переписки між невизначеними особами, надані позивачем як копії скринів переписки з відповідачем, в яких він, зі слів позивача, вимагає грошову компенсацію за будь-який його дозвіл у відношенні дитини; копія рішення виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради від 28 листопада 2017 року №307 «Про затвердження висновку щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON]»; висновок виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON], останнє відоме місце проживання: с. Бесарабівка Кегичівського району Харківської області відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], згідно з яким, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON]; копія кредитного договору між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк» № 2013998938 від 19 листопада 2016 року. Крім того, в судовому засіданні заслухано наданий позивачем аудіо запис розмови не встановленої особи (жінки) з представником [PERSON] (мовою оригіналу) [PERSON], в якій йдеться про наміри останнього мирно врегулювати спір між сторонами щодо розірвання шлюбу та позбавлення батьківських прав за матеріальну компенсацію з боку невстановленої особи (жінки) за відмову від дитини. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Правовідносини сторін регулюються ст. 150 СК України, згідно з якою батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п. п. 2, 3 ч. 2 ст. 164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, жорстоко поводяться з дитиною. Відповідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 3, ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою ВР №789- ХІІ від 27 лютого 1991 року, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін. ), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Пунктом 16 цієї ж постанови встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до узагальнення Верховного Суду України від 11 грудня 2008 року щодо практики розгляду судами справ, пов'язаних із позбавленням батьківських прав, поновленням батьківських прав, усиновленням, установленням опіки та піклування над дітьми, для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, обов'язково здійснювати необхідні дії для залучення відповідача у справі та з'ясування його позиції та обґрунтувань. З огляду на зазначені норми, враховуючи неможливість з'ясування позиції та обґрунтувань відповідача щодо предмету спору через його неявку, суд, дослідивши та проаналізувавши надані позивачем докази на предмет їх належності та допустимості, вважає їх недостатніми для вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав. Винна поведінка та свідоме нехтування батьківськими обов'язками відповідача, які б свідчили про ухилення від виховання дитини і, як наслідок, необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України, не знайшли підтвердження беззаперечними доказами. Позивачем не обґрунтовано в чому саме полягає злісне небажання відповідача виконувати свої обов'язки по вихованню дитини, доказів застосування відносно нього попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, не надано. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Так, позивачем, на підтвердження факту ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків, надано до суду заяви своєї матері, сусідки та подруг про те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини та не піклується про неї, що, як на їх думку, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов'язками. Такі докази суд не може вважати належними та допустимими, оскільки зазначені особи перебувають у родинних та дружніх відносинах з позивачем, та, як наслідок, є в певній мірі заінтересованими у вирішенні спору саме на її користь. Інші надані позивачем докази, як то скріни електронної переписки між невизначеними особами, надані позивачем як копії скрінів переписки з відповідачем, в яких він, зі слів позивача, вимагає грошову компенсацію за будь-який його дозвіл у відношенні дитини, копії, начебто, листів відповідача під час його перебування на лікуванні у психіатричній лікарні у 2004 році, аудіо запис розмови позивача з представником відповідача, мають знеособлений характер, встановити їх належність саме відповідачеві неможливо, тому суд також вважає ці докази неналежними та не допустимими при вирішенні цього спору. Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад. Висновок органу опіки та піклування має бути оформлений на бланку державних адміністрацій районів, районів міст Києва та Севастополя, виконавчих органів міських чи районних у містах, сільських, селищних рад, підписаний головою (заступником голови) та скріплений печаткою. З огляду на зазначену норму, суд критично ставиться до висновку виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дочки [PERSON], [INFO], згідно з яким, виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно його малолітньої дочки [PERSON], оскільки даний висновок, що, крім того, складений з порушенням вимог законодавства, не містить жодних посилань на обставини негативної поведінки відповідача щодо дитини. В даному висновку лише підтверджено наявність підстав для позбавлення батьківських прав, які на думку органу опіки та піклування, існували на момент складання висновку 28 листопада 2017 року. З висновку також не вбачається чи запрошувався відповідач на засідання органу опіки і піклування, чи заслуховувалась його думка. Відомостей щодо вжиття органом опіки та піклування заходів направлених на з'ясування обставин, що можуть бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, або зміну негативної поведінки відповідача відносно своєї дитини суду також не надані. Посилання позивача на те, що між ними існує спір щодо майна та взятих відповідачем зобов'язань, та, що в минулому відповідач притягувався до адміністративної та кримінальної відповідальності, не може вважатись достатніми обставинами для позбавлення його батьківських прав. А свідчать лише, про наявність непорозумінь між подружжям та його незадовільної поведінки у суспільному житті. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.

Outcome: dismissed