Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

\~Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням суду у справі №707/1875/17 стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 20\~142, 05 грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати в сумі 59\~265,25 грн. з відрахуванням всіх необхідних обов`язкових податків та платежів. 05.02.2018р.державним виконавцем Придніпровського ВДВС відкрито виконавче провадження №55706466 про стягнення з підприємства на користь стягувача вказану за судовим рішенням грошову суму з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. 16.08.2018р. постановою ДВС це виконавче провадження закінчене у зв`язку з повним фактичним виконанням. Під час виконання вказаного виконавчого провадження відповідач отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України та визначено рішенням суду. Вказує, що позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив податок на доходи фізичних осіб в сумі 10667,75 грн. і військовий збір в сумі 888,98 грн. за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. На письмову вимогу від 21.04.2020р. позивача до відповідача сплатити ці кошти, останній не відреагував. Таким чином, позивач просить суд, - стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 11\~556,73 грн. та судові витрати. Згідно правил ч.6 ст.19\~ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274\~ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 15.01.2021 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 02.03.2021 року представником відповідача адвокатом Накоп`юком Я.В. подано відзив на позов, в якому він заперечив обставини, вказані у позові та посилаючись на судову практику просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі та зазначив, що кошти, які виплачені відповідачу як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні прирівнюються до заробітної плати і тому до спірних правовідносин підлягає застосування положення ст. 1215 ЦК України, якою передбачено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому, правильність здійснення розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум, в даному випадку на ПрАТ «АЗОТ». 10.03.2021 року ПрАТ «Азот» надано відповідь на відзив, в якій було заперечено обставини, вказані представником відповідача у відзиві, зокрема, позивач вказав,\~що кошти, які є предметом стягнення з відповідача не належить до структури заробітної плати, тому не може бути застосована\~ст. 1215 ЦК України\~до вказаних\~правовідносин. Вважає, що ефективним способом захисту своїх прав є саме стягнення коштів, сплачених за свій кошт, як податок за відповідача. Встановлення наявності або відсутності будь-яких суперечок між позивачем та органом ДВС не входить до предмета доказування у даній справі та не стосується предмету позовних вимог. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року у справі № 707/1875/17 позов [PERSON] до ПАТ «АЗОТ» задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] 20142,05 грн. заборгованості по заробітній платі 20142,05грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Постановою Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 21 листопада 2017 року скасовано, стягнуто з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] 20142,05 грн. заборгованості по заробітній платі, 59\~265,25грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з відрахуванням всіх необхідних податків та платежів. Головним державним виконавцем Придніпровського відділу державної виконавчої служби міста Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області 05 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження №55706466 про стягнення з ПАТ «АЗОТ» на користь [PERSON] 20142,05 грн. заборгованості по заробітній платі, 59 265,25 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку з відрахуванням всіх необхідних податків та платежів. Відповідно до постанови головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області від 16 квітня 2018 року виконавче провадження №55706466 закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. Згідно листа-вимоги від 21 квітня 2020 року №501-06/247 ПАТ «Азот» повідомив [PERSON] про необхідність перерахунку коштів у сумі 11556,73 грн, що складається із суми податку на доходи фізичних осіб у розмірі 10667,75 грн та військовий збір у розмірі 888,98 грн, які ним отримані помилково. Даний лист, який надісланий цінним листом з описом вкладення, згідно даних трекінгу відправлень «Укрпошта» №1800102450205, був отриманий [PERSON] 22 квітня 2020 року. Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений\~ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням\~ст. 16 ЦК України. Відповідно до п. 6 роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до\~пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п. п.\~164.2.20\~п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161\~Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із\~ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника,адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Схожі правові висновки містяться в постановах Верховного Суду від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц,Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №522/13736/15та у справі №369/10046/18,а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30січня 2019 року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27листопада 2019 року, справа №401/1813/16-ц. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами\~Глави 83 Цивільного кодексу України\~про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Згідно з ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України\~встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Так, відповідно до ч. 1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення\~ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування\~ст. 1215 ЦК України\~викладені у: постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року справа №517/186,17, від 28 березня 2018 року, справа №173/166/17, від 03 травня 2018 року справа №473/2859/17. Виходячи із системного аналізу\~ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. Тобто, відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника: за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін. Однак, згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1\~ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно до п.п.14.1.48 ПК України\~заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні\~ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило\~ст. 1215 ЦК України. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач, на виконання рішення суду в примусовому порядку, сплатив відповідачу всю суму боргу, однак без відрахування податків і зборів, що останнім не заперечується, тому направив йому листа, який відповідач отримав, про їх повернення із зазначенням підстави такого повернення. Проте, відповідач, у свою чергу, дізнавшись про це, жодним чином не відреагував та не повернув вказані в листі кошти. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за постановою Апеляційного суду Черкаської області від 20 грудня 2017 року суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Доводи представника відповідача щодо недоведеності позивачем факту сплати ним необхідних податків і зборів ґрунтується на припущеннях і спростовані наданими позивачем доказами. Посилання представника відповідача на судову практику Верховного Суду щодо застосування норм ст.1215 ЦК України, суд не приймає до уваги, оскільки обставини, які були предметом судового розгляду у інших справах, за результатами яких було ухвалено рішення, на які посилається відповідач, з огляду на предмет спору та законодавство, яке регуляє спірні правовідносини в інших справах, не є тотожними тим, що є предметом судового розгляду у даній справі. Згідно\~ст. 11 Цивільного кодексу України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Враховуючи вказані обставини, суд вважає вимоги ПАТ «Азот», є законними, обґрунтованими та підтверджені належними доказами, а тому з відповідача на користь ПАТ «Азот» підлягає стягненню сума заборгованості у загальному розмірі 11556,73 грн. На підставі\~ст. 141 ЦПК України\~з відповідача необхідно стягнути судові витрати на користь позивача у розмірі 2102грн. судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved