Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-11 00:00:00

Позивач ПАТ «МетаБанк» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON], уточненим в ході судового розгляду справи, в якому просить суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитом в сумі 146080,87 гривень та судові витрати, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 21632,00 доларів США для придбання житла, строком погашення не пізніше 11.10.2026 року включно, зі сплатою 13,5 відсотків річних за користування кредитом. Додатковими угодами №1, №2 та №3 до кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року, укладеними між ПАТ «МетаБанк» та [PERSON] 11.01.2010 року, 11.02.2010 року та 20.06.2013 року відповідно, було внесено зміни до п.1.2 зазначеного кредитного договору, що стосується графіку погашення кредиту. В якості забезпечення наданого кредитного договору 11.10.2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] був укладений договір поруки №9308000001702, на підставі якого остання взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання нею умов кредитного договору. Однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у ньому, та просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що кредитний договір №630800000179 від 11.10.2006 року, укладений між нею та Акціонерним банком «Металург», є удаваним, оскільки обидві сторони договору мали на увазі кредитування в гривні, а не у доларах США, як зазначено в договорі. Крім того, позивач не надав належних доказів існування заборгованості за кредитним договором, зокрема, первинних бухгалтерських документів щодо видачі кредиту і здійснення його часткового погашення. Також нарахована банком пеня є завеликою та порушує її права як споживача. Банком не було надано графіка платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача за кожним платіжним періодом. Крім того, на здійснення валютних операцій необхідно отримання індивідуальної ліцензії НБУ, однак при списанні комісійної винагороди в іноземній валюті з переказом на відповідні рахунки у позивача відсутня зазначена ліцензія. Сума заборгованості є неспівмірною ні з її доходом, ні з самим кредитом, у звязку із збільшенням курсу долара. Банк, видавши завідомо валюту в гривні під видом іноземної валюти, вів її як споживача в оману. Валюта навіть не виходила з банку та в касі на руки не видавалась. Також, вона просила застосувати позовну давність, посилаючись на те, що несплачені до моменту звернення кредитора платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечувала у повному обсязі та просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що кредит брався при значно меншому курсі долару, на даний час у неї немає грошових коштів для погашення заборгованості за кредитом. Також вона підтримала заперечення відповідача [PERSON] у повному обсязі. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачів, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст.ст.58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 11.10.2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є ПАТ «МетаБанк» (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №630800000179, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит для придбання житла на загальну суму 21632,00 доларів США, а [PERSON], в свою чергу, зобовязалася прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 11.10.2026 року включно, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (а.с.4-5). Відповідно до п.1.2 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року позичальник здійснює погашення частини кредиту та сплату відсотків за користування кредитом шляхом внесення на картрахунок суми 270 доларів США щомісячно в період з 1 по 11 число кожного місяця. Згідно п.5.1 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року датою видачі кредиту вважається дата зарахування грошових коштів на рахунок позичальника. На підставі п.2.4 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року позичальник зобовязався щомісячно сплачувати банку відсотки за користування кредитом та погашати частину кредиту. Відповідно до п.5.2 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року нарахування відсотків здійснюється щомісяця в останній робочий день кожного місяця з розрахунку 365 (366) днів у році. При цьому кількість днів, за які здійснюється нарахування, розраховується: в перший місяць починаючи з дня зарахування суми кредиту на рахунок позичальника по день, що передує останньому робочому дню цього ж місяця, в останній місяць починаючи з дня, що є останнім робочим днем в попередньому місяці, по день, зазначений у п.1.1 цього договору, або по той день, що передує дню дострокового погашення кредиту. День погашення кредиту не включається до періоду нарахування відсотків, в інші місяці починаючи з дня, що є останнім робочим днем в попередньому місяці, по день, що передує останньому робочому дню того місяця, за який проводиться нарахування. Нарахування здійснюється виходячи з фактичного розміру кредиту за кожний день, що входить до розрахунку. Згідно п.6.4 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року в разі порушення позичальником своїх зобовязань, передбачений у п.2.4 договору, він сплачує банку штраф у розмірі 0,5 відсотка від суми простроченого платежу за весь період прострочення. Відповідно до п.6.5 кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року в разі виникнення простроченої заборгованості за відсотками або кредитом (частиною кредиту) позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,2% від простроченої суми за кожний день прострочення. Додатковими угодами №1, №2 та №3 до кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року, укладеними між ПАТ «МетаБанк» та [PERSON] 11.01.2010 року, 11.02.2010 року та 20.06.2013 року відповідно, було внесено зміни до п.1.2 зазначеного кредитного договору, що стосується графіку погашення кредиту (а.с.7, 8, 9). 11.10.2006 року в якості забезпечення наданого кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року між Акціонерним банком «Металург», правонаступником якого є позивач (банк), та [PERSON] (поручитель) був укладений договір поруки №9308000001702, на підставі якого поручитель взяла на себе зобовязання відповідати за повне і своєчасне виконання [PERSON] (позичальник) її зобовязань перед позикодавцем та нести солідарну відповідальність за виконання нею умов кредитного договору (а.с.10). Відповідно до п.1 договору поруки №9308000001702 від 11.10.2006 року поручитель у разі невиконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №630800000179 від 11.10.2006 року, укладеним між позичальником та банком, зобовязується в порядку, передбаченому цим договором, погасити борг позичальника банку в сумі наданого кредиту 21632,00 долара США, сплатити відсотки за кредитом, комісії, суми неустойки і нанесених збитків та інші платежі за кредитним договором, виходячи з умов кредитного договору, за весь період користування позичальником кредитом. Однак, [PERSON] вимоги кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відповідну платню по ньому не сплачує. Станом на 12.08.2015 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №630800000179 від 11.10.2006 року у розмірі 146080,87 гривень, а саме: 995,77 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 21281,15 гривень, заборгованість по простроченому кредиту, 4081,90 доларів США, що за курсом НБУ станом на 12.08.2015 року становить 87236,53 гривень, заборгованість по простроченим процентам, 37563,19 гривень пеня за несвоєчасне виконання зобовязань (за період з 11.03.2014 року по 10.03.2015 року). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до ст.553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватись виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Статтею 554 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст.543 Цивільного кодексу України у разі солідарного обовязку боржників кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. На підставі ст.544 Цивільного кодексу України боржник, який виконав солідарний обовязок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Будь-яких доказів, які б спростували надані представником позивача розрахунки заборгованості, процентів та пені за кредитним договором, відповідачами суду не надано. Крім того, ніяких клопотань від відповідачів про призначення експертизи розрахунку заборгованості до суду не надходило. Розмір заборгованості є обґрунтованим, підтверджується умовами кредитного договору, відповідними розрахунками, наданими представником позивача, іншими матеріалами справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач [PERSON] є поручителем перед позивачем за виконання [PERSON] умов кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року, тобто [PERSON] та [PERSON] є солідарними боржниками. У звязку з невиконанням [PERSON] вимог вищезазначеного кредитного договору у позивача виникло право вимагати від відповідачів виконання зобовязань по кредитному договору, які останні ігнорують. Тому є підстави для солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача суми основного боргу по несплаченому кредиту, процентів за користування кредитними коштами та пені, з урахуванням уточнених позовних вимог, відповідно до приведеного позивачем розрахунку, який суд визнає належним доказом по справі. Доводи відповідачів про те, що кредитний договір №630800000179 від 11.10.2006 рокує удаваним, оскільки був укладений з метою приховати інший правочин, який сторони здійснили в дійсності, а саме: надання кредиту не в іноземній валюті доларах США, а в національній валютіУкраїни гривні, так як кредит носив цільовий характер і був наданий для придбання житла, за який кошти було перераховано в гривні, а не у доларах США, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, відповідно до ст.235 Цивільного кодексу України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Аналіз діючого законодавства дає підстави суду вважати, що зазначена норма Цивільного кодексу України визначає, що за удаваним правочином обидві сторони свідомо, підписуючи правочин, діяли так з метою приховати інший правочин, а воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені підписаним ними правочином. У такій ситуації існують два правочини: один удаваний, а інший той, який сторони правочину мали на увазі. Удаваний правочин своєю формою нібито прикриває реальний правочин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.25 Постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Отже, удаваний правочин не має іншої мети, ніж приховування іншого правочину. Згідно ч.3 ст.10, ч.2 ст.59, ч.ч.1, 4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У звязку з вищезазначеним, відповідно до вимог ст.60 ЦПК України відповідачі, посилаючись в своїх запереченнях на те, що спірний кредитний договір є удаваним, мали б довести суду: факт укладання правочину, що, за їхньою думкою, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином, а також надати суду належні та допустимі докази на підтвердження цих обставин. Таким чином, для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Однак, відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень, зокрема, тих обставин, що сторони, у тому числі і відповідач [PERSON], підписуючи кредитний договір, мали на меті укладання зовсім іншого правочину і діяли саме з такою метою, тобто, що воля обох сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, що виникли між сторонами в результаті укладення кредитного договору. Відповідачами також не надано суду доказів наявної між сторонами домовленості про укладення удаваного договору в частині валюти кредиту. Разом з тим, судом встановлено, що сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і в частині валюти кредитування, підстав, які свідчили б про необхідність укладення удаваного правочину та приховання іншого правочину встановлено не було. Доводи відповідача [PERSON] про те, що банк виконав свої зобов'язання щодо надання споживчого кредиту в національній валюті України, а не в доларах США, не можуть бути прийняті судом до уваги. Крім того, однією із засад цивільного законодавства є свобода договору (п.3 ч.1 ст.3 ЦК України). Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ч.1 ст.638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних його умов. У кредитному договорі та договорі поруки зазначено, що кредит надається у доларах США, договори були підписані сторонами без будь-яких застережень. Укладаючи кредитний договір №630800000179 від 11.10.2006 року, сторони мали на меті укласти саме такий договір, за яким банк зобов'язався надати гроші в кредит під відсотки, а інша сторона, отримавши кредитні кошти, зобов'язалась їх повернути в установлений договором строк.При укладанні кредитного договору сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами договору, в тому числі і в частині валюти кредитування.[PERSON] також зобов'язалася повернути кредит шляхом сплати щомісячно мінімально необхідного платежу в розмірі 270 доларів США. При цьому відповідач [PERSON] як позичальник пояснила суду, що при укладені договору представник банку запропонував їй укласти кредитний договір на отримання коштів в іноземній валюті, а вона погодилася з цим, оскільки такі умови договору на той час їй були вигідні і відповідали її волі, а стали невигідними коли змінився курс долара США в сторону збільшення, а відповідно збільшились і щомісячні платежі по поверненню кредиту в перерахунку на гривню. Крім того, поки банк не звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідачі умови укладеного кредитного договору не оспорювали. Тобто, всі попередні роки у відповідачів не виникало питання щодо удаваності даного правочину та він виконувався останніми на умовах, які були в ньому визначені. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що погашення заборгованості по даному договору здійснювалося [PERSON] у валюті кредиту доларах США до 28.10.2013 року включно. Таким чином, [PERSON] не була обмежена у виборі валюти кредитування, при укладенні договору усвідомлювала значення своїх дій і своїм підписом засвідчила власне волевиявлення укласти оспорюваний договір саме на тих умовах, що в ньому викладені. Посилання відповідачів на те, що [PERSON] не отримувала на руки кошти в іноземній валюті, а банк перерахував безпосередньо на рахунок продавця житла кошти у національній валюті України гривні не являється підставою для визнання кредитного договору удаваним, оскільки стосується вже виконання сторонами договору, а не його укладення. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі не надали належних та допустимих доказів на підтвердження своїх доводів і підстави для визнання укладеного сторонами кредитного договору удаваним правочином відсутні. Зміст спірного кредитного договору не суперечить вимогам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Спірний кредитний договір укладено у формі, встановленій законом, та був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, при цьому сторони правочину мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, що свідчить про відповідність укладеного між сторонами кредитного договору №630800000179 від 11.10.2006 року вимогам ст.203 Цивільного кодексу України. Також у своїх запереченнях відповідач [PERSON] зазначає, що законом не передбачено використання на території України готівкову іноземну валюту для придбання нерухомості на території України з іншим резидентом України, або конвертації валюти для подальшого придбання нерухомості, тому банк не мав права надавати кредит в іноземній валюті для розрахунків резидентами України на території країни. Відповідно до ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст.99 Конституції України національною одиницею України є гривня. За приписами ст.35 Закону України «Про Національний банк України», гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Статтею 533 Цивільного кодексу України визначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банки на підставі банківської ліцензії мають право на розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. На підставі ст.49 цього Закону, розміщення банком залучених коштів від свого імені, на власний ризик, власних умовах є кредитною операцією. Згідно ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. З огляду на викладене, надання та одержання грошових коштів в рамках кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу можливо при дотриманні відповідними суб'єктами імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Судом під час розгляду справи встановлено, що Акціонерний банк «Металург», правонаступником якого є позивач, на момент укладання спірного кредитного договору мав видану в установленому законом порядку ліцензію на здійснення валютних операцій та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями. Доводи відповідача [PERSON] про необхідність застосування позовної давності по кожному із платежів є також необґрунтованими, з наступних підстав. Так, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 Цивільного кодексу України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в Постанові від 19 березня 2014 року у справі №6-20цс14. Черговий платіж боржник повинен був здійснювати кожного календарного місяця строку кредитування, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника. Відповідно до ст.256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України). Відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 28.10.2013 року у зв'язку з несплатою останньою поточних щомісячних платежів із погашення кредиту та процентів за користування ним. У звязку із викладеним, загальний строк позовної давності у три роки на момент подачі позову до суду не сплив. Також, посилання відповідачів на те, що сума заборгованості є неспівмірною ні з їхнім доходом, ні з самим кредитом, у звязку із збільшенням курсу долара, суд не приймає до уваги, оскільки згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Також відповідно ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Таким чином, у звязку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами та не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, з урахуванням уточнених останнім позовних вимог, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів. Крім того, відповідно до ч.2 ст.79 Цивільного процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно до п.1 ч.1 ст.7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Як вбачається з матеріалів справи, у судовому засіданні 12.08.2015 року представник позивача надав суду заяву про зменшення розміру позовних вимог, в якій, зокрема, просив суд вирішити питання про повернення позивачу суму судового збору у розмірі 276,54 гривень у звязку із зменшенням розміру позовних вимог (173734,50 гривень 146080,87 гривень = 27653,63 гривень). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що необхідно повернути з державного бюджету ПАТ «МетаБанк» у звязку із зменшенням розміру позовних вимог судовий збір згідно платіжного доручення №198/3 від 11.03.2015 року у розмірі 276,54 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved