Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивач просив в розрахунок заборгованості за кредитним договором №ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року в сумі 34235,03 грн., вилучити у відповідача, [PERSON] та передати в заклад ПАТ КБ «Приватбанк»: предмет застави - автомобіль ВАЗ, модель 21099, 2005 року випуску, тип ТЗ, легковий седан, № кузова (шасі) [NUMBER]., реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]; комплект ключів, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) автомобіля ВАЗ модель 21099, 2005 року випуску, тип ТЗ, легковий седан, № кузова (шасі) [NUMBER]., реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON]; звернути стягнення на предмет застави модель 21099, 2005 року випуску, тип ТЗ, легковий седан, № кузова (шасі) [NUMBER]., реєстраційний номер [NUMBER], що належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким особам з іншою особою-покупцем, з наданням повноважень на отримання дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу замість втраченого зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України по свідоцтву про реєстрацію транспортного засобу або його дублікату для його подальшої реалізації, а також надання ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу та зняття вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України; а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» зустрічний позов не визнавав, просив закінчити розгляд справи у його відсутність. [PERSON],як відповідач за основним позовом також позовні вимоги не визнавав і звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просив об'єднати його зустрічний позов з первісним позовом ПАТ КБ «Приватбанк» від 07 червня 2013 року в одне провадження;в порядку ст.ст.203, 234 ЦК України, у зв'язки з тим, що правочини були вчинені без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином (відсутні договори Страхування), визнати фіктивними всі правочини здійснені ПАТ КБ «Приватбанк» по перерахуванню страхових платежів на рахунок ТДВ «Страхова компанія «Кредо», здійснених на виконання п.2.1.3 кредитного договору № ОБКТАК07103434 від 05 вересня 2005 року; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» провести розрахунок заборгованості за договором № ОБКТАК07103434 від 05 вересня 2005 року, укладеного між ЗАТ КБ «ПриватБанком» (правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON], з врахуванням визнання фіктивними правочинами перерахування Банком страхових платежів на розрахунковий рахунок ТДВ «Страхова компанія «Кредо». При проведенні вказаного розрахунку зобов'язати Банк використати результати висновку № 8835-8836 судово-економічної експертизи Одеського НДІ судових експертиз МЮ України, в частині розрахунку заборгованості без врахування сплати Банком страхових платежів; зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» копію вказаного розрахунку направити йому; стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на мою користь: судові витрати за проведення судово-бухгалтерської експертизи - 5402,88 грн., судовий збір - 262,32 грн. Стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь суму переплати по кредитному договору № СЮКТАК07103434, яка була визначена (без врахування страхових платежів) висновком № 8835-8836 судово-економічної експертизи Одеського НДІ судових експертиз МЮ України, без врахування в рахунок погашення тіла кредиту 1537,20 грн. (5366,07 грн. - 1537,20 грн.). А саме, стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» на його користь суму переплати у розмірі 3828,87 грн. Зобов'язати ПАТ КБ «Приватбанк» направити до Котовського МРЕВ листа про дозвіл на зняття заборони про відчуження автомобіля ВАЗ 21099, 2005 року випуску, державний знак [NUMBER], власником якого є [PERSON] При цьому свої позовні вимоги про стягнення шкоди просив залишити без розгляду. Вислухавши сторони, дослідивши представлені докази, суд дійшов до наступного. Достеменно встановлено, що 16 липня 2013 року позивач за основним позовом звернувся до суду наполягаючи на зверненні стягнення у рахунок погашення боргу за визначеним договором кредиту на майно відповідача - автомобіль ВАЗ 21099, 2005 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; при цьому посилався на заборгованість відповідача по кредиту у сумі 8779,75 грн., по відсотках за користування кредитом 410,53 грн., заборгованість за користування кредитом 12167,89 грн. пені. Між тим, з матеріалів справи вбачається, що 05 вересня 2005 року сторони уклали між собою договір кредиту № ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року, згідно якого відповідач отримав від позивача 31100,00 грн. на купівлю автомобіля та споживчі цілі; окрім цього відповідач клопотав перед банком надати йому ще 8619 грн. на оплату страхових внесків (п.2.1.3 договору від 05 вересня 2005 року, (які він не отримав). Повністю виконавши свої зобов'язання по кредиту, відповідач дізнався, що у нього існує заборгованість по кредиту у розмірі 8779,79 грн. та 12876,86 грн. по відсотках за користування кредитом, 410,53 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом та 12167,59 грн. за невчасне виконання своїх зобов'язань за кредитом, а всього 34235,03 грн. Тоді ж він дізнався, що позивач без будь-якої його згоди самостійно перестрахував страхові внески на рахунок ТДВ «Страхова Компанія «Кредо» не зважаючи на те, що перерахування страхових внесків від імені відповідача за основним позовом можливо тільки після укладання відповідного договору страхування (п.2.1.3 та 2.2.7 кредитного договору від 05 вересня 2005 року). Згідно висновку № 768/02 судово-почеркознавчої експертизи від 27 лютого 2008 року заява про укладання договору страхування наземного транспорту та відповідний договір підписані не [PERSON] Зазначені обставини були підставою для визнання недійсним з моменту підписання договору №ODKTAK2440 страхування наземного транспорту від 05 вересня 2005 року між [PERSON] та ДТВ «Страхова Компанія «Кредо» судовим рішенням від 20 липня 2008 року Котовського міськрайонного суду Одеської області. Крім того, рішенням того ж суду від 15 червня 2010 року позивачу було відмовлено у стягненні штрафних санкцій з [PERSON] за невиконання умов договору застави. Зазначені рішення суду ніким не скасовані і мають чинну силу. Тому на підставі ст. 61 ЦПК України відповідач за основним позовом звільнений від зобов'язання доказування фактів, що встановлені судовим рішенням. Тому слід зробити висновок про те, що відповідач не має ніякої заборгованості перед позивачем а ні по страховим внескам, а ні по основному тілу кредиту. Відповідачем надано суду копію зустрічної позовної заяви до Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 липня 2008 року про те, що позивач вже звертався до суду з позовом про звернення стягнення на предмет застави (той же самий за тим же самим кредитним договором). Нарешті, підставою для відмови у задоволенні позову позивачу є те, що відповідно до ст. 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно дійсно здійснюється за рішенням суду. Але, реалізація заставленого майна, на яке звернуто стягнення, проводиться державним виконавцем на підставі виконавчого листа суду або наказу господарського суду, або виконавчого надпису нотаріуса у виконавчому порядку, якщо інше не передбачено цим Законом чи договором. У порушення зазначено норми права, позивач просив по суті надати йому право передати автомобіль від імені відповідача, а тим самим, фактично, видати банку від імені позивальника право на реалізацію майна, що не входить до повноважень суду. Відповідно до ч.2 ст.591 ЦК України початкова ціна предмета застави для його продажу з передбачених торгів визначається в порядку, встановленому договором або законом. Якщо звернення стягнення здійснюється за рішенням суду, суд може у своєму рішенні визначити початкову ціну предмета застави. Позивач, прохаючи звернути стягнення на заставлене майно, не зазначив початкову ціну предмета забезпечувального обтяження для його подальшої реалізації з публічних торгів у порядку виконавчого провадження (ст. 373 ЦПК України), що має важливе юридичне зазначення для правильного вирішення справи. Нарешті, позивач просить звернути стягнення на автомобіль ВАЗ 21099, як на предмет застави і на підтвердження своїх позовних вимог надає копію кредитного договору №ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року та копію договору застави від 08 вересня 2005 року; у той самий час, коли у відповідності до п.1.3 договору кредитування заставою виступає автомобіль марки «ВАЗ 21093» (п.2 договору застави рухомого майна від 08 вересня 2005 року - заставою забезпечується виконання зобов'язань відповідача за основним позовом перед позивачем згідно кредитного договору від 29 серпня 2005 року). Отже, позивач посилається на договір застави зовсім другої марки та на інший договір кредитування. Тому, позовні вимоги позивача за основним позовом задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог за зустрічним позовом, то вони підлягають задоволенню (вимоги про стягнення моральної шкоди суд не розглядає відповідно до заяви [PERSON] від 31 жовтня 2014 року) з наступних підстав. Встановлено, що [PERSON] зазначеним вище судовим рішенням не порушив умов кредитного договору. Тому банк самостійно перерахував ТДВ «Страхова Компанія «Кредо» 6039,66 грн. так як [PERSON] ніяких договорів страхування з відповідною компанією не укладав; тому останній і звернувся до суду про визнання договору страхування недійсним (рішенням суду від 10 липня 2008 року, що має чинну силу, такий договір визнаний недійсним та позов [PERSON] задоволений). У визначений період було проведено судову почеркознавчу та дві судово-економічні експертизи за кошти [PERSON] Згідно висновку експертизи № 8835-8836 з урахуванням в рахунок погашення тіла кредиту 1537,20 грн. без урахування сплачених банком платежів, переплата позивачем за зустрічним позовом по основній частині кредиту зі сплатою [PERSON] відповідних сум складає загалом 5366,70 грн., а інші заборгованості [PERSON] перед банком відсутні. Таким чином, при укладанні договору страхування від 05 вересня 2005 року судом була встановлена відсутність взагалі волевиявлення [PERSON] на укладання такого договору; чому він і був визнанний недійсним. Тому, платежі, що здійснював банк на рахунок ТВД «Страхова Компанія «Кредо» не можуть бути страховими платежами так як самого страхового договору не існувало. При цьому судами не розглядалося питання про те, що платежі, здійсненні банком ТДВ «Страхова Компанія «Кредо» не є страховими платежами, так як не відповідають діючому законодавству. Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору №ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року встановлено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом: перерахування на рахунок ТОВ «Авто-Технологія» у сумі 31100 грн., а також згідно порядку вказаного в п.2.1.3. на строк до 03 вересня 2010 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії в розмірі 39719,00 грн. на наступні цілі: споживчі цілі - в сумі 31100,00 грн. та на оплату страхових платежів у сумі - 8619,00 грн. Згідно пункту 2.1.3 кредитного договору №ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року зазначено, що згідно з даним договором позичальник клопоче перед банком про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів згідно з договорами страхування, укладених згідно з п.2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується робити у випадку не пред'явлення позичальником документів, підтверджуючих сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їх сплати, передбачених договорами страхування відповідно до п. 12 договору страхування наземного транспорту ODKTAK2441 від 05 вересня 2005 року та п.13 договору особистого страхування № ODKTAK2440 від 05 вересня 2005 року встановлено, що чергові страхові платежі повинні сплачуватись не пізніше 05 вересня кожного наступного року. З матеріалів справи вбачається, що станом на 06 серпня 2007 року поточне сальдо (непогашене тіло кредиту) по кредитному договору № ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року склало 7915,01 грн. До 05 вересня 2007 року позивач страхових платежів відповідно до умов договору рахування наземного транспорту і договору особистого страхування не надав ЗАТ КБ «ПриватБанк». Тому, 04 вересня 2007 року ЗАТ КБ «ПриватБанк», з метою належного виконання своїх зобов'язань відповідно 1.3 кредитного договору №ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року надав позичальнику кредит на оплату чергових страхових платежів у сумі 1542,85 грн. яка 04 вересня 2007 року була перерахована ЗАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок страховика ТДВ «Страхова Компанія «Кредо». Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не клопотав перед банком про сплату страхових платежів згідно з договорами страхування, складених згідно з п.2.2.7 даного договору. На момент укладення кредитного договору вказані договори страхування укладені не були, та у відповідності до п.2.2.7 кредитного договору, лише до отримання кредиту він повинен був укласти відповідні договори страхування позичальник зобов'язується до отримання кредиту належним чином оформити договір страхування заставного майна та договір особистого страхування; в такому разі [PERSON] повинен був укласти договори страхування у період після підписання кредитного договору до отримання кредитних коштів. А клопотав він перед банком про можливу сплату страхових платежів по страховим договорам, які він планував в подальшому укласти на виконання умов кредитного договору. Але вказані договори [PERSON] не були укладені, чим він порушив вимоги вказаного пункту. Про те, що [PERSON] не укладав договорів страхування він одразу повідомив представників банку та неодноразово направляв про це листи до банку та контролюючих органів. При цьому банк самостійно визначив розмір щорічних нібито страхових платежів, граничну дату їх сплати, та номер розрахункового рахунку на якій повинні бути перераховані вказані платежі. [PERSON] не укладав самостійно договори страхування з іншими страховими компаніями, так як банк відмовлявся погоджувати будь-яку іншу страхову компанію, ніж ту яку він запропонував. Крім того, у відповідності до ст. 989 ЦК України, «...якщо страхувальник не повідомив страховика про те, що об'єкт вже застрахований, новий договір страхування є нікчемним». В даному випадку [PERSON] опинився у ситуації коли, якщо б він уклав самостійно договори страхування з іншими страховими компаніями, то повинен був би повідомити вказаним страховим компаніям, про те, що страхові договори вже складено. Але в такому разі він б підтверджував законність укладення договорів, які він не укладав. А в разі неповідомлення про вищевказані договори вони згідно законодавства були б нікчемними, та у разі настання страхового випадку йому ніхто б не виплачував страхову виплату. Фактично [PERSON] отримав лише суму у розмірі 31100,00 грн., яка згідно меморіального ордеру №1 від 08 вересня 2005 року була перерахована ТОВ «Авто-Технологія». Інша сума, яка згідно договору передбачена на оплату страхових платежів, у сумі 8619,00 грн., [PERSON] не отримувалася. Визнавати її сумами страхових платежів не можна, так як самих договорів страхування не існувало. Той факт, що [PERSON] в порушення п.2.2.7. кредитного договору не були укладені договори страхування, не надавав банку права самостійно, від його імені укладати вказані договори та встановлювати при цьому суму щорічних страхових платежів, граничну дату їх сплати та номер розрахункового рахунку страхової компанії, на якій вона буде отримувати вказані платежі. Твердження про те, що банк нібито з метою належного виконання своїх зобов'язань, відповідно до пункту 2.1.3 кредитного договору № ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року, надав [PERSON] кредит на оплату чергових страхових платежів у сумі 1542,85 грн., яка 04 вересня 2007 року була перерахована ЗАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок страховика ТДВ «Страхова Компанія «Кредо», є помилковим. Пункт 2.1.3 посилається на умови договорів страхування. Але договори страхування [PERSON] укладені не були. З метою уникнення спірних питань та можливості виконання всіх умов кредитного договору [PERSON] неодноразово повідомляв банк, про те ще договори страхування ним не укладалися. У відповідності до п.2.3.3. кредитного договору, при виникненні будь-якої із наступних подій: - відмова позикодавця в оформленні (переоформленні) будь-якого з договорів страхування, відповідно до п.2.2.7 дійсного договору, банк на особисте бачення має право: змінити умови договору - вимагати від позичальника дострокового повернення кредиту. Банк при виявлення порушень вимог п.п. 2.1.3, 2.2.7 мав право припинити дію кредитного говору. Але банк не скористався своїм правом передбаченим умовами кредитного договору, та перевищив надані йому права, тобто щорічно збільшував [PERSON] суму кредиту виходячи з того, що він виконує вимоги пункту 2.1.3 кредитного договору, обов'язковою умовою виконання п.2.1.3 кредитного договору було погодження його з умовами передбаченими в договорах страхування. Але так як договорів страхування не укладалося, то і посилання банку на виконання умов п.2.1.3 кредитного договору незаконно. Перерахування Банком платежів на рахунок ТДВ «Страхова Компанія «Кредо» не може визнаватися перерахуванням страхових платежів, так як це недійсний правочин. У відповідності до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Враховуючи той факт, що договори страхування укладені не були, то у разі настання якоїсь дорожньої пригоди, жодна страхова компанія не здійснила би на користь [PERSON] страхову виплату, тому, той факт, що ПАТ КБ «Приватбанк» щорічно перераховував на рахунок ТДВ «Страхова Компанія «Кредо» платежі, неможливо вважати правочином спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, вказана компанія виплатила [PERSON] судові витрати за проведення судово-почеркознавчої експертизи договорів страхування (яка визнала їх підробленими), та приймаючи вказані платежі, зрозуміла, що не має права їх приймати, вказані платежі не направлені на реальне настання правових наслідків. Банк також не надавав [PERSON] можливості виконати його зобов'язання по кредитному договору передбачені п. 2.1.3, згідно якого, перерахування кредитних коштів банк зобов'язується здійснювати у випадку не пред'явлення позивальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їх сплати, передбачених договором страхування. Але Банк вже 04 вересня 2007 року, не очікуючи граничної дати встановлено вимогами договору страхування, збільшив [PERSON] суму кредиту до 1542,82 грн., чим не дав йому можливості виконати умови п. 2.1.3 кредитного договору № ODKTAK07103343 від 05 вересня 2005 року. Згідно договорів страхування гранична дата щорічної сплати страхових платежів не пізніше 05 вересня. Згідно розрахунку заборгованості перерахування страхових платежів банком та незаконне збільшення поточного сальдо кредиту, на суму біля 1500 грн., також здійснювалася 04 вересня 2006 року, 4 вересня 2007 року, 04 вересня 2008 року, 04 вересня 2009 року. Слід зауважити, що 04 вересня 2008 року та 04 вересня 2009 року банк перераховував кошти після оголошення рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 липня 2008 року, про визнання договорів страхування недійсними з моменту підписання. Це порушує вимоги ч. 5 ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. В такому разі у відповідності до норм ч.2 ст.215 ЦК України вказані перерахування повинні бути визнані нікчемними правочинами. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно квитанції від 06 вересня 2005 року [PERSON] самостійно сплатив 1537,20 грн. на розрахунковий рахунок ТДВ «Страхової Компанії «Кредо», а не на розрахунковий рахунок ЗАКТ КБ «ПриватБанка» що є також необґрунтованим. Згідно квитанції про сплату вказаної суми вона була оформлена у Котовському відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк», в якому було оформлено кредит і були вказані договори страхування. Підставою для перерахування вказаної суми вказано саме договір страхування № ODKTAK2440, якій рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 10 липня 2008 року визнано недійсним з моменту підписання. Тому підстав для перерахування вказаної суми у банку не було. В цьому випадку порушені вимоги ч.5 ст.203 та ч. 1 ст.215 ЦК України, тому цей правочин є недійсним. Претензії про повернення [PERSON] перерахованої 06 вересня 2005 року, суми у розмірі 1537,20 грн. на розрахунковий рахунок ТДВ «Страхової Компанії «Кредо», [PERSON] може пред'явити саме до СК «Кредо». Тому, враховуючи висновок № 8835-8836 судово-економічної експертизи Одеського НДІ судових експертиз МЮ України шляхом проведення арифметичної дії, станом на 29 лютого 2012 року, тобто, 5366,07 грн. - 1537,20 грн. = 3828,87 грн. Отже,

Outcome: approved