Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

Позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем, що укладений між ними 22.12.2001 р., а також просить визнати спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки «Jeep Cherokee» д.н.з. [NUMBER] , котрий зареєстрований на ім`я відповідача 03.01.2018 р., та поділити це майно між ними у рівних частках, залишивши автомобіль у користуванні відповідача, стягнувши з нього у її користь половину вартості транспортного засобу, що становить 210 тис.грн., після чого право власності на автомобіль має перейти до відповідача. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, сімейні відносини не підтримують, проживають окремо, сім`я існує лише формально. Також вказала, що спірний автомобіль був придбаний за спільні сімейні кошти за 15 тис.дол. США, що еквівалентно 420 тис.грн., тому претендує на виплату їй відповідачем половини вартості транспортного засобу із подальшим його залишенням у власності чоловіка. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, у судові засідання 08.02.2019 р., 14.06.2019 та 06.12.2019 р. не з`явився, заяв чи клопотань про розгляд справи за його відсутності не подавав, про причини неявки не повідомляв. При цьому, відповідачем не було подано відзиву. На підставі норм ст.ст.280-281 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Вислухавши позивачку, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 22.12.2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 28.05.2010 р. відділом РАЦС Сокальського МУЮ Львівської області. Як вбачається з копії свідоцтва серії [NUMBER] , сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , за відповідачем 03.01.2018 р. зареєстровано автомобіль марки «Jeep Cherokee», № шасі 1 [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , чорного кольору, 2006 року випуску. Згідно позовної заяви та клопотань по суті справи, сімейне життя в сторін не склалося, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Відомості про укладення сторонами шлюбного договору чи договору про поділ спірного майна відсутні. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як визначено ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ч. 2 ст. 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. В силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Випадки, коли співвласник майна бажає позбутися належної йому частки в спільному майні шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно регулюються ст. 364 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі належної йому частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. При цьому, за правилами ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Фактичні обставини справи дають підстави для висновку про те, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства. Тому позовна вимога про розірвання шлюбу є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За правилами цивільного та сімейного законодавства спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Шлюбний договір та договір про поділ спірного майна сторони не уклали. Тому виходячи із засади рівності часток, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовної вимоги про поділ автомобіля з визначенням права кожної із сторін на 1/2 ідеальної частки цього транспортного засобу. Поряд з цим, позивачкою не надано суду належних та допустимих доказів як на підтвердження того, що автомобіль марки «Jeep Cherokee» було придбано за 15 тис.дол. США, що еквівалентно 420 тис.грн., так і його дійсної вартості на час розгляду справи. При цьому, частки сторін є рівними, а відтак неможливо вважати незначними частки у спільному майні, що виключає можливість застосування п. 1 ч. 1 ст. 365 ЦК України до спірних правовідносин. Також позивачка не довела того, що спільне володіння і користування майном є неможливим, внаслідок чого відсутня й інша умова припинення права на частку у спільному майні, що визначена п. 3 ч. 1 ст. 365 ЦК України. Сама по собі неподільність автомобіля не є достатньою підставою для застосування положень ст. 365 ЦК України. Згоду на компенсацію частки позивачки відповідач не надав. Відтак є необґрунтованими та безпідставними позовні вимоги про стягнення з відповідача у користь позивачки 210 тис.грн. у якості компенсації її частки у спірному автомобілі та припинення права на частку у спільному майні. За таких обставин суд вважає необхідним визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу та залишити автомобіль у їх спільній частковій власності. Враховуючи вище викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Крім цього, відповідно до п. 10 Постанови Пленуму ВСУ від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті. Зважаючи на це, суд при задоволенні позову не вправі скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба в забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились обставини, що зумовили його застосування. На думку суду, потреба у забезпеченні позову не відпала й не змінилися обставини, що зумовили його застосування за ухвалою Червоноградського міського суду Львівської області від 15.06.2019 р., тому вжиті заходи забезпечення позову слід залишити в дії до набрання рішенням законної сили. Судові витрати складаються з 2305,20 грн. судового збору за три позовні вимоги немайнового характеру та 384,20 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову, тобто на загальну суму 2689,40 грн. Оскільки позивач була звільнена від таких витрат, у відповідності до ст. 141 ЦПК України останні підлягають стягненню з відповідача у користь держави.

Outcome: partial