Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4148 грн.; компенсації за невикористані дні щорічної відпустки; середнього заробітку за час затримки розрахунку в розмірі 14 964 грн.; вихідної допомоги у розмірі, не менше середньомісячного заробітку; моральної шкоди у розмірі 4650 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 01.07.2010 року працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь» у відділі неруйнівних методів контролю, дефектоскопистом 5 розряду. 05.02.2015 р. була звільнена на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. Роботодавець при звільненні не провів повний розрахунок. Позивачка у судовому засіданні не була присутня, від неї надійшла заява про підтримання позовних вимог, наполягала на їх задоволенні і розгляді справи без її участі. Також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, надіслав до суду заперечення на позов, у яких просив задовольнити позов в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 4148 грн., а в задоволені інших позовних вимог просив відмовити. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги позивача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачка з 01.07.2010 року працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь» у відділі неруйнівних методів контролю, дефектоскопистом 5 розряду. 05.02.2015р. була звільнена на підставі ч.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату відповідно до наказу №22к. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. З огляду на викладене суд вважає, що оскільки відповідачем була нарахована, але вчасно не виплачена заробітна плата в розмірі 4148,00 грн., проти стягнення якої відповідач не заперечує, підлягає стягненню на користь позивача, оскільки відповідачем доказів її сплати не надано. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Згідно ст. 44 Кодексу законів про працю України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Відповідно до довідки ПрАТ «АзовЕлектроСталь» №885 від 16.04.2015р. при звільненні [PERSON] нарахована вихідна допомога у розмірі 1353,60 грн. згідно Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Відповідно до довідки ПрАТ «АзовЕлектроСталь» №886 від 16.04.2015р. при звільненні [PERSON] нарахована компенсація за невикористану відпустку за період з 03.02.2014 року по 05.02.2015 року у кількості 24 календарних днів у розмірі 1290,12 грн. Згідно наданих відповідачем заперечень [PERSON] вищевказані суми вихідної допомоги та компенсації за невикористану відпустку включені відповідачем до заборгованості по заробітній платі позивача за лютий 2015р. та до теперішнього часу не сплачені. А отже з відповідача на користь позивача підлягають стягненню вихідна допомога у розмірі 1353,60 грн. та компенсація за невикористані дні щорічної відпустки у розмірі 1290,12 грн. Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно з довідкою ПрАТ «АзовЕлектроСталь» № 829 від 09.04.2015р. про середню зарплату (дохід) середньоденна заробітна плата позивача складає 67,68 грн., що позивачем не заперечується. Оскільки, середній заробіток повинен бути оплачений весь період затримки розрахунку, який складає 56 робочих днів (лютий 2015р. - 16 робочих днів, березень 2015р. - 21 робочий день, квітень 2015 р. - 19 робочих днів (по 28.04.2015 року включно, тобто по день ухвалення рішення), позивачем неправильно обчислена сума середнього заробітку, що підлягає сплаті відповідачем на його користь у розмірі 14 964 грн. Правильний розрахунок встановлює заборгованість в розмірі 3790,08 грн., отриманий шляхом множення суми середньоденного заробітку позивача у розмірі 67,68 грн. на 56 робочих днів, як за весь період затримки розрахунку. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача середнього заробітку підлягають частковому задоволенню у розмірі 3790,08 грн. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивачки на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив їй моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст. 23 ЦК України, задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 500 грн. Зважаючи на те, що позивач на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн. за майнові вимоги та 243,60 грн. за немайнові вимоги (стягнення моральної шкоди). Пунктом 2 ч.1 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: partial