Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-25 00:00:00

Позивач Міське комунальне підприємств «Основаніє» (далі - МКП «Основаніє») звернулося до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення збитків. Свої вимоги обґрунтовує наступним. На виконання п. 1.2.4.3. Плану контрольно-ревізійної роботи Держфінінспекції в Запорізькій області на 11 квартал 2013 року ревізійною групою, відповідно до направлення від 08.05.2013 року №372м, виданого начальником Держфінінспекції в Запорізькій області, проведено планову ревізію фінансово-господарської діяльності МКП «Основаніє» за період з 01.09.2011 року по 30.04.2013 року. За наслідками ревізії складено Акт ревізії фінансово-господарської діяльності МКП «Основаніє» за період з 01.09.2011 року по 30.04.2013 року від 02.08 2013 року № 06-2 110. Під час проведення перевірки МКП «Основаніє» ревізорами Держфінінспекції було встановлено, що при здійсненні господарської діяльності юридичних осіб КП «ВРЕЖО № 1,2,4,9,13» посадовими особами вказаних підприємств проведено недостатньо заходів щодо зменшення дебіторської заборгованості та допущення прострочення строку позовної давності за правовідносинами із 25 контрагентами на суму 231881,19 грн. Станом на 30.04.2013 року за даними бухгалтерського обліку МКП «Основаніє» вказана дебіторська заборгованість з терміном виникнення понад три роки в сумі 231881,19 грн. правомірно була відображена в бухгалтерському обліку МКП «Основаніє» на підставі передавальних актів, стверджених рішенням Запорізької міської ради від 25.07.2012 року № 6. Ревізією відображено в акті порушення ст.ст. 257, 509 ЦК України. До такого висновку ревізори дійшли, перевіряючи правильність відображення дебіторської та кредиторської заборгованості, стану претензійної роботи, а саме, Держфінінспекцією було встановлено, що в період з 01.01.2012 року по 31.12.2012 року дебіторська заборгованість збільшилась на 126315,00 грн. майже в 182 рази за рахунок зростання: дебіторської заборгованості за товари, роботи, послуги на 104654,00 грн.: інших оборотних активів на 16017,00 грн.: іншої поточної дебіторської заборгованості і на 3105,00 грн.: дебіторської заборгованості за розрахунками з бюджетом на 2477,00 грн.: дебіторської заборгованості за розрахунками за виданими авансами на 2000 грн., яке відбулось через приєднання до МКП «Основаніє» на виконання рішення Запорізької міської ради від 27.04.2012 року № 5 11 комунальних підприємств. Ревізією наявності в активах МКП «Основаніє» дебіторської заборгованості, термін позовної давності якої минув, встановлено, що станом на 30.04.2013 року за даними бухгалтерського обліку МКП «Основаніє» за 25 контрагентами рахувалася дебіторська заборгованість з терміном виникнення понад три роки в сумі 231881,19 грн., що призвело до завищення активів підприємства. У зв'язку із вищезазначеним Держфінінспекцією зроблено висновок про те, що внаслідок не проведення претензійно-позовної роботи відповідальними посадовими особами КП «ВРЕЖО №№ 1, 4, 9, 11,13», підприємство не скористалося своїм правом вимагати від боржника виконання його обов'язку та прострочило термін, у межах яких могло звернутися до суду з вимогою про захист свою цивільного права або інтересу, які визначені главою 19 ЦК України, безповоротно втрачено активи на загальну суму 231881,19 грн., чим нанесено збитків підприємству. Відповідальними за такі порушення Держфінінспекпією визначені: начальник юридичного відділу колишнього КП «ВРЕЖО №13» [PERSON] - в сумі 134135,68 грн., колишній начальник КП «ВРЕЖО № 1» [PERSON], начальник юридичного відділу КП «ВРЕЖО № 1» [PERSON] - в сумі 35846,59 грн., якими не забезпечено вжиття заходів щодо уникнення та ліквідації простроченої заборгованості. [PERSON] не забезпечено вжиття заходів щодо уникнення та ліквідації простроченої дебіторської заборгованості. Згідно п. 3.12 посадової інструкції начальника юридичного відділу колишнього КП «ВРЕЖО № 1» [PERSON] бере участь у розгляді матеріалів про стан дебіторської заборгованості з метою виявлення боргів, що потребують примусового стягнення, забезпечує підготовку висновків по пропозиціях щодо списання безнадійної заборгованості. З огляду на вищевикладене, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь МКП «Основаніє» 35846,59 грн. збитків та судові витрати. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26.02.2014 року позовні вимоги до [PERSON] залишено без розгляду на підставі п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. Представник позивача Припишна О.С. у судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у ньому, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала, пояснивши суду, що позовні вимоги випливають із трудових відносин. 14.10.2010 року була прийнята до КП «ВРЕЖО № 1» на посаду юрисконсульт 1 категорії (наказ № 239 від 12.10.2010 року), переведена начальником юридичного відділу (наказ № 287 від 01.12.2010 року). 25.07.2012 року КП «ВРЕЖО № 1» реорганізовано шляхом приєднання до МКП «Основаніє» згідно рішення Запорізької міської ради від 25.07.2012 року № 6. 22.04.2013 року вона звільнена за скороченням штату (наказ №515к від 22.04.2013 року). Під час звільнення було підписано обхідний лист, за яким позивач не мав до неї жодних претензій. На думку позивача, збитки спричинені МКП «Основаніє» внаслідок неналежного виконання нею посадових обов'язків. Кодекс законів про працю України передбачає спеціальний порядок матеріальної відповідальності працівників (ст.ст. 130, 133 КЗпП України). Випадки повної матеріальної відповідальності встановлені в ст. 133 КЗпП України, проте її дії не підпадають під перелічені випадки. Статтею 233 КЗпП України встановлено строк в один рік з дня виявлення працівником шкоди для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації. На час звернення позивача до суду зазначений строк сплив, бо про наявну дебіторську заборгованість керівництву МКП «Основаніє» стало відомо під час підписання передавального акту майна, майнових, немайнових прав та обов'язків КП «ВРЕЖО № 1» до МКП «Основаніє», який затверджено рішенням Запорізької міської ради від 25.07.2012 року № 6, тобто майже за рік до початку проведення ревізії фінансово-господарської діяльності. Її посадові обов'язки не містили адміністративно-розпорядчих функцій, тобто вона не могла самостійно здійснювати оплату судового збору та вирішувати питання про звернення до суду за стягненням заборгованості. Крім того, після приєднання до МКП «Основаніє» з 25.07.2012 року вона належним чином не була ознайомлена зі своїми посадовими обов'язками в МКП «Основаніє» та виконувала роботу за вказівками начальника юридичного відділу МКП «Основаніє», тобто за своїми посадовими обов'язками вона не мала підстав та можливості на власний розсуд здійснювати стягнення дебіторської заборгованості. Також необхідно враховувати, що для стягнення заборгованості за послуги по утриманню будинку та прибудинкової території необхідно мати первинні бухгалтерські документи, які передбачені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме: підписані сторонами акти виконаних робіт, податкові накладні, договір та інше. Відсутність таких документів є підставою для відмови у позові. Позивач не надав обґрунтованого розрахунку збитків, з посиланням на зазначені бухгалтерські документи, що позбавляє можливості визначити період утворення заборгованості та наявність первинних документів на підтвердження боргу. Лише висновки, викладені в акті ревізії, не є належним доказом розміру збитків. Також не зрозуміло з яких підстав зроблено висновок, що саме невиконання нею посадових обов'язків спричинило збитки оскільки одночасно на підприємстві працювало декілька юристів. Під час проведення ревізії лише вона, у зв'язку зі звільненням, була позбавлена можливості надати відповідні пояснення на свій захист. Вважає, що позивачем не доведено наявність та розмір збитків, її протиправної поведінки та вини у спричиненні збитків, також відсутній причино-слідчий зв'язок між її протиправною поведінкою та заподіяними збитками. Просила застосувати позовну давність та відмовити у задоволенні позову повністю. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Законом припускається можливість застосування судової форми захисту цивільних справ та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Виходячи зі змісту та розуміння цієї норми Закону слід розуміти, що при тому існувало порушення цього права. Представник позивача у судовому засіданні намагався довести суду, що саме діями відповідача було порушені його права та інтереси. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Постановою Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992 року з подальшими змінами роз'яснено, що суди при розгляді справ згідно із статтями 130,135-3,137 КЗпП України повинні з'ясувати наявність прямої дійсної шкоди та її розмір, якими неправомірними діями її заподіяно і чи входило до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди, в чому полягала його вина У судовому засіданні представником позивача не було доведено факт неналежного виконання відповідачем своїх обов'язків, не надано підтвердження щодо того, що відповідач [PERSON] належним чином ознайомлена зі своїми посадовими обов'язками. Також судом не надано суду обґрунтованого розрахунку збитків, з посиланням на зазначені бухгалтерські документи, що позбавляє можливості визначити період утворення заборгованості. Крім того, суду не зрозуміло на підставі чого зроблено висновок, що саме невиконання посадових обов'язків [PERSON] спричинило збитки, оскільки на підприємстві разом з відповідачем працювало ще декілька юристів. Крім того, суд вважає, що при зверненні до суду з відповідним позовом позивач припустився невірного способу захисту своїх прав, посилаючись на норми Цивільного Кодексу України, зокрема на ст. 22 ЦК України, оскільки до звільнення відповідача, між [PERSON] та МКП «Основаніє», а до 25.07.2012 року з КП «ВРЕЖО № 1» діяли лише трудові відносини, за такими підставами вина у бездіяльності посадової особи, що призвела начебто до шкоди підприємству, повинна передбачатися Кодексом законів про працю України, а саме згідно норм статей 130-135 вказаного Кодексу, якими передбачено обмежена матеріальна відповідальність в розмірі заподіяної шкоди, але не більше свого середньомісячного заробітку. Таким чином, суд приходить до переконання, що позовні вимоги МКП «Основаніє» є безпідставними, недоведеними та необґрунтованими, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Судові витрати позивача, відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із відмовою у задоволені позову, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed