Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

позивачка звернулася до суду із позовом, в якому, уточнивши позовні вимоги, просиь визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,2375 га по [ADDRESS] (колишня [ADDRESS] від 26 липня 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] ; визнати недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №397737 виданий 29 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я [PERSON] ; визнати за нею та за малолітнім [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на ј частину кожному спірної земельної ділянки. Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON] , в порушення умов затвердженої ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року мирової угоди відчужила спірну земельну ділянку на користь [PERSON] , а тому вона та малолітній [PERSON] позбавились можливості оформити право власності на частину земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . В судовому засіданні позивачка та її представник просили про задоволення позову з викладених у ньому підстав. Відповідачка проти задоволення позову заперечила. Подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що [PERSON] за життя не виконав умови затвердженої судом мирової угоди, а тому права на набуття у власність спірної частини земельної ділянки не набув. Відтак вважала, що [PERSON] правомірно відчужила на її користь земельну ділянку. В судовому засідання відповідачка та її представник проти задоволення позову заперечили з викладених у відзиві підстав. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року закрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину будинку з надвірними будівлями і земельну ділянку та розподіл їх в натурі та затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] і її представником [PERSON] на наступних умовах: 1.[PERSON] передає у власність сину [PERSON] частину житлових та допоміжних приміщень, що знаходяться в [ADDRESS] , а саме: веренда 16.8 кв,м., коридор 4,3 кв.м., кухня 7,1 кв.м., піч дров`яного опалення 3,4 кв.м., прихожа кімната 11,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, а всього 43,5 кв.м., погріб, а також половину земельної ділянки. 2.[PERSON] бере на себе зобов`язання не перешкоджати [PERSON] користуватися всією землею, до осені 2004 року перегородити подвір`я, зробити фіртку другого входу, зробити демонтаж котла водяного опалення, газового лічильника та електролічильника в відповідності до існуючих вимог, закласти цеглою дверні пройоми з кімнати площею 11,9 кв.м. в кімнату площею 18,6 кв.м., з кімнати площею 7,1 кв.м. в кімнату площею 8,4 кв.м., заложити піччю, поставити замість вікна в кімнаті площею 9,0 кв.м. вхідні двері для окремого входу, допомогти збудувати веранду. Вказана ухвала 21 грудня 2003 року набрала законної сили. 26 липня 2005 року [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування відчужила на користь [PERSON] земельну ділянку площею 0,2375 га розміщену на території [ADDRESS] . Згідно п. 2.3. вказаного договору земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акту про право приватної власності на земельну ділянку серії І-КВ №045311, виданого Старопетрівською сільською радою 15 жовтня 2002 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів про право приватної власності на землю №570. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] від 21 листопада 2005 року. За життя [PERSON] склала заповіт від 19 квітня 2004 року, посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної контори Єременко Т.М., яким заповіла все своє майно дочці [PERSON] 14 липня 2006 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого в [ADDRESS] зареєстрованого на [PERSON] , виділивши їй у користування приміщення 2-1 площею 9,3 кв.м., 2-2 площею 8,6 кв.м., 2-3 площею 18,6 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку. Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину домоволодіння розташованого в [ADDRESS] зареєстрованого на [PERSON] , виділивши їй у користування приміщення 1-1 площею 8,4 кв.м., 1-2 площею 4,3 кв.м., 1-3 площею 12,4 кв.м., 1-4 площею 7,0 кв.м., 1-5 площею 3,2 кв.м., 1-6 площею 8,5 кв.м., 1-7 площею 2,6 кв.м., 1-8 площею 5,9 кв.м., 1-9 площею 2,1 кв.м., 1 площею 7,9 кв.м., половину чердачної пристройки даху будинку, погріб під літерою «Б», господарчий блок під літерою «Є», убиральню під літерою «Ж», убиральню під літерою «З», сарай під літерою «И», колодязь під літерою «І», сарай під літерою «Е». Узаконено самовільні прибудови до будинку [ADDRESS] із збільшенням загальної площі на 22,7 кв.м. та житлової площі на 0,2 кв.м., а також сарай під літерою «А», господарчий блок під літерою «Є». Вказане рішення 25 липня 2006 року набрало законної сили. 13 жовтня 2011 року Старопетріською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 26 липня 2005 року видано державний акт про право власності на земельну ділянку площею 0,2375 га по [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії [NUMBER] від 04 травня 2011 року. Як вбачається з матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON] №340/2011 від 07 липня 2011 року [PERSON] та малолітній [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області від 28 серпня 2017 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] ( [ADDRESS] ) після смерті [INFO] [PERSON] у зв`язку з відсутністю документа, що підтверджує право власності спадкодавця на вказаний об`єкт нерухомості. Згідно ст. 179 ЦПК України в редакції від 26 червня 2003 року заява позивача про відмову від позову, визнання позову відповідачем і умови мирової угоди сторін заносяться до протоколу судового засідання і підписуються відповідно позивачем, відповідачем або обома сторонами. Якщо відмова позивача від позову, визнання позову відповідачем або мирова угода сторін викладені в адресованих суду письмових заявах, ці заяви додаються до справи, про що зазначається в протоколі судового засідання. До прийняття відмови позивача від позову або до затвердження мирової угоди сторін суд роз`яснює позивачеві або сторонам наслідки відповідних процесуальних дій. Про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін суд постановляє ухвалу, якою одночасно закриває провадження в справі. В ухвалі повинні бути зазначені умови затверджуваної судом мирової угоди сторін. В разі неприйняття судом відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем або незатвердження мирової угоди сторін суд постановляє про це мотивовану ухвалу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як передбачено ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Як передбачено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається з ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року за умовами мирової угоди [PERSON] передає у власність сину частину житлових та допоміжних приміщень будинку [ADDRESS] та половину земельної ділянки, а [PERSON] натомість зобов`язується вчинити дії з облаштування будинку та подвір`я. Разом з тим, умови вказаної мирової угоди є недостатньо визначеними. Зокрема, сторонами не визначено сам предмет мирової угоди, тобто половину якої саме земельної ділянки слід передати у власність [PERSON] , яке її місцезнаходження, адреса, площа, цільове призначення, тощо. Не визначено також сторонами й спосіб (відповідний договір з приводу відчуження нерухомого майна належного відповідачу), в який мала б відбутися передача частини земельної ділянки у власність [PERSON] та строк виконання такої передачі. Не подано суду в цій справі й докази про те, що [PERSON] за життя вживав заходи щодо спонукання [PERSON] до виконання умов мирової угоди та відчуження на його користь половини відповідної земельної ділянки. Водночас договір з приводу відчуження нерухомого майна підлягає нотаріальному посвідченню (ст.ст. 209, 657, 719 ЦК України) та підлягає обов`язковій державній реєстрації виниклих прав. Разом з тим в матеріалах справи наявні акти депутатів Старопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області про обстеження житлових умов [PERSON] та про виконання ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року згідно яких вбачається, що [PERSON] не в повному обсязі виконано умови затвердженої судом мирової угоди та не проведено частини вказаних в ній робіт. Відтак [PERSON] за життя своє право на отримання частини земельної ділянки не реалізував та право власності на неї у встановленому законодавством порядку не набув, тоді як [PERSON] , будучи одноосібним власником земельної ділянки, правомірно та з дотриманням вимог Закону відчужила її на користь [PERSON] . Згода [PERSON] на відчуження земельної ділянки не потребувалася, оскільки жодних перешкод для посвідчення нотаріусом договору дарування не існувало. Відтак жодних правових підстав передбачених ст.ст. 203, 215-236 ЦК України для визнання спірного договору дарування недійсним судом не встановлено, а тому в задоволенні вказаної позовної вимоги слід відмовити. З цих же підстав не підлягає задоволенню й позовна вимога про визнання недійсним державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №397737 виданого 29 жовтня 2011 року Старопетрівською сільською радою Вишгородського району Київської області на ім`я [PERSON] . Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як передбачено ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Мировою угодою судом фактично затверджено наміри [PERSON] та [PERSON] на вчинення відкладальних дій, зокрема відчуження частини земельної ділянки та виконання певних робіт. Однак права власності на спірну частину земельної ділянки у [PERSON] за життя так і не виникло, частина спірної земельної ділянки до складу спадщини після його смерті не увійшла, а відтак і у його спадкоємців не виникло правових підстав для оформлення права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. У той же час право власності на частину земельної ділянки у померлої [PERSON] за її життя не припинено (Глава 25 ЦК України). Таким чином за життя у померлого [PERSON] не виникло таких прав на спірну земельну ділянку, які б могли бути успадковані позивачами та захищені в суді у спосіб зазначений в позові, шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, припинення права власності на частину земельної ділянки у законного власника. Сам тільки факт наявності ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 05 грудня 2003 року про затвердження зазначеної мирової угоди підставою для задоволення позову бути не може. Отже враховуючи викладене, порушених прав позивача, які б підлягали захистові, в цій справі судом не виявлено, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed