Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за зазначеною адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрований колишній член її сім`ї - її колишній чоловік. З 2010 року по даний час [PERSON] у будинку не проживає, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує, шлюб між сторонами розірваний. Ухвалою суду від 24 листопада 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті, надано відповідачу строк для подання відзиву. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала. Відповідач правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання не з`явився та не повідомила про причини неявки, повідомлений про час і місце розгляду справи належним чином, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до фотокопії договору дарування житлового будинку і земельної ділянки [PERSON] належить домоволодіння, розташоване в [ADDRESS] (а.с.7). Згідно із довідкою про склад сім`ї за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 2 особи [PERSON] власник та [PERSON] співмешканець, який не проживає (а.с.8). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання №115 від 21 жовтня 2020 року [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак за місцем реєстрації не проживає з 2010 року, не веде спільного господарства з позивачкою та участі в утриманні будинку не бере (а.с.9). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Суд встановив, що відповідач є колишнім членом сім`ї власника житла [PERSON] - її колишнім чоловіком, шлюб між якими розірвано 13 березня 2020 року. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тому до даних правовідносин застосуванню підлягають статті 405 ЦК України та 150, 156 ЖК Української РСР. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловіка, а в подальшому співмешканця позивачки). У зв`язку із розірванням шлюбу відповідач набув статусу колишнього члена сім`ї позивачки. Також, суд установив, що відповідач з 2010 року не проживає у житловому будинку, належному позивачці. Поважних причин відсутності відповідача понад один рік у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже, відповідач втратив право на користування житлом, оскільки відсутній у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні нею права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстраційного обліку органом реєстрації (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідачки, понесені позивачем витрати на оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved