Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами та на земельну ділянку, площею 0,06 га, виділену для його будівництва та обслуговування, розташовані по вул. Пирогова, 37, в с. Галицинове Вітовського району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 27 лютого 2017 року померла громадянка [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина на вказане майно. Звернувшись до нотаріуса за оформленням спадщини за заповітом, складеним спадкодавицею на її користь, вона отримала від нотаріуса відмову, оскілки не представила належним чином оформлений правовстановлюючий документ на спадковий будинок: в свідоцтві про право власності на нього відсутній підпис посадової особи, яка його видала та відбиток печатки, якою цей підпис завірений. В той же час, вказувала, що є всі підтверджуючі дані, що будинок належав спадкодавиці на час її смерті, в тому числі: договір купівлі-продажу будинку, рішення сільської ради, прийняте в 1993 році, про визнання за нею право власності на будинок, реєстрація права власності в БТІ на підставі зазначеного свідоцтва. Тому просила визнати за нею право власності на будинок та земельну ділянку. Під час розгляду справи вона уточнила свій позов щодо визнання права власності на земельну ділянку. Обґрунтувала цю вимогу тим, що відповідно до ст. 120 ЗК України з переходом права власності на будинок до неї переходить і право власності на земельну ділянку. Тому вважала, що право власності на земельну ділянку повинно бути оформлено у взаємодії із оформленням права власності на житловий будинок, який розміщений на ній. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та просила задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не зявився, про його час та місце був повідомлений належним чином, від нього надійшла заяви з проханням розглянути справу за його відсутності. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності представника відповідача, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. 22 лютого 2017 року в с. Галицинове Вітовського району Миколаївської області померла [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді будинку та земельної ділянки, площею 0,06 га, виділеної для його будівництва та обслуговування, розташовані в цьому ж селі по вул. Пирогова, 37. Земельна ділянка належала їй на підставі державного акту серії ІМК №027544, виданого на її ім'я 30 травня 1997 року Галицинівської сільською радою Жовтневого (тепер Вітовського) району Миколаївської області. Будинок же вона купила у громадянки [PERSON] відповідно до письмового договору купівлі продажу від 9 вересня 1986 року, посвідченого того ж дня секретарем виконавчого комітету Лиманівської сільської ради цього ж району. Крім того, відповідно до отриманого з державного архіву Миколаївської області копії рішення № 94 від 10 жовтня 1996 року Галицинівською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області було вирішеного визнати та оформити за [PERSON] право власності на житловий будинок по вул. Пирогова 37 в с. Галицинове цього району. 19 грудня 1996 року договір був зареєстрований в комунальному підприємстві Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації, тобто право власності на будинок зареєстровано за [PERSON] Згідно зі ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу; право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Відповідно до ст. 1234 та ст. 1235 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю; право на заповіт здійснюється особисто; заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. За свого життя [PERSON] склала заповіт, посвідчений 29 грудня 2003 року приватним нотаріусом Жовтневого державного нотаріального округу Миколаївської області [PERSON], яким заповіла на випадок своєї смерті все належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б не складалося, [PERSON], тобто позивачці у справі. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Позивачка прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подання в передбачений законом шестимісячний строк відповідної заяви до Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області. В той же час, під час подальшого оформлення спадщини після смерті [PERSON] позивачка отримала відмову від нотаріуса щодо оформлення спадщини на будинок в нотаріальному порядку. Відповідно до постанови нотаріуса від 3 жовтня 2017 року нею не було представлено належним чином оформленого оригіналу правовстановлюючого документу на дану нерухомість, тобто свідоцтва про право власності: в наданому свідоцтві від 19 грудня 1996 року відсутній відбиток печатки та підпис посадової особи, яка видала документ. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз'яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Що і стало підставою для звернення позивача до суду із даним позовом. В той же час, виходячи із відмітки в свідоцтві про право власності від 19 грудня 1996 року, в комунальному підприємстві «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації», яке на той час виконувало обов'язки з державної реєстрації прав власності на нерухомі будівлі та споруди, за [PERSON] було зареєстровано право власності на будинок. Крім того, беручи до уваги наявність договору купівлі-продажу та рішення сільської ради, які зазначені вище, слід дійти висновку, що будинок належав їй на праві приватної власності, в тому числі і на час її смерті. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положення ч. 1 ст. 15 та ст. 392 ЦК України вказують, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок належав [PERSON] і входить до складу спадщини на час її відкриття, а після її смерті повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачці [PERSON], як спадкоємиці за заповітом. В позасудовому порядку вирішити це питання позивачка не взмозі через зміни в законодавстві щодо реєстрації права власності на нерухоме майно та неналежне оформлення правовстановлюючих документів. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, вона не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на дану нерухомість в порядку спадкування за законом. В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог за даним позовом про визнання права власності на земельну ділянку виходячи з наступного. Подавши первісно позов про визнання права власності із вимогою про визнання права власності на будинок та на земельну ділянку позивачка взагалі не виписала і не вказала обґрунтування вимог щодо необхідності судового захисту прав власності щодо ділянки. В подальшому, під час розгляду справи, на виконання ухвали суду щодо виправлення такого недоліку позовної заяви, позивачка подала уточнений позов, в якому вже зазначила обґрунтування вимог щодо земельної ділянки, положеннями ст. 120 ЗК України. Однак, в даному випадку до існуючи правовідносин щодо спадкового майна повинні застосовуватися визначені положення глави 6 ЦК України про спадкування, оскільки відповідно до до ст. 120 ЗК України до нового власника будинку може переходити право власності на земельну ділянку, яка знаходиться тільки під будинком, а не вся ділянка, виділена для його будівництва та обслуговування. Суд, вирішуючи позовні вимоги, не повинен перебирати на себе функції інших державних органів чи посадових осіб, а в даному випадку нотаріуса. За захистом своїх порушених чи невизнаних прав щодо спадкового майна особа може звертатися після того як їй не вдалося оформити спадщину в нотаріальному порядку. Як вбачається зі спадкової справи та постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії спадкоємиця до нотаріуса за оформленням спадщини на земельну ділянку не зверталася. З інших матеріалів позову також не вбачається, що у неї існують перепони в її оформленні як спадкового майна. Таким чином підстав для звернення до суду з позовом про оформлення спадкового майна у виді земельної ділянки у позивачки відповідно до цього позову не має, і тому суд зобов'язаний відмовити в задоволенні позову в цій частині через відсутність спору про право. Враховуючи викладене,

Outcome: partial