Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

Позивачка у жовтні 2020 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що 26 червня 2018 року вона передала у борг [PERSON] кошти у сумі 54000 грн. (еквівалент 2000 доларів США станом на 26 червня 2018 року), які остання зобов`язувалась повернути їй 26 червня 2019 року з врахуванням 3 % річних за щомісячне користування грошима. В обумовлений строк відповідачка борг не повернула, тому звернулася до позивачки та просила відстрочити сплату заборгованості строком на 1 рік, у зв`язку з чим, сторони уклали аналогічний договір позики від 28 червня 2019 року, у якому зазначили термін повернення коштів 28 червня 2020 року. До 28 червня 2020 року відповідачка борг не повернула. Позивачка зверталася до відповідачки в усній формі з вимогою про повернення коштів, на що остання повідомила, що у неї немає коштів. Крім того, [PERSON] зверталась до поліції з заявою про проведення перевірки, але їй повідомили, що поліція такими справами не займається, тому їй необхідно звернутися до суду. 31 серпня 2020 року позивачка надіслала відповідачці письмову вимогу про повернення коштів, але станом на 01 жовтня 2020 року кошти повернуті не були У зв`язку з наведеним позивачка просить суд стягнути на її користь з відповідачки заборгованість у розмірі 57676,06 грн., яка складається з наступного: 54000 грн заборгованість за договором позики, 3676,06 грн 3 % річних від простроченої суми, а також понесені судові витрати. Ухвалою суду від 09.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові, просила його задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позов визнала у повному обсязі та пояснила, що не змогла повернути борг у зв`язку з відсутністю коштів. Суму боргу та розмір відсотків, які позивачка просить суд з неї стягнути не оспорила. Заслухавши пояснення позивачки та відповідачки, а також дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд вважає, що між сторонами мають місце цивільні правовідносини, пов`язані зі спорами про виконання зобов`язань, які виникли за договором позики, позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні було встановлено, що 26 червня 2018 року між позивачкою та відповідачкою був укладений договір позики, який вони оформили у формі розписки, згідно умов якого [PERSON] позичила у [PERSON] кошти у розмірі 54 000 гривень, що еквівалентно 2000 доларів США станом на 26 червня 2018 року. Кінцеву дату повернення коштів вони визначили 26 червня 2019 року. Також сторони узгодили, що за користування коштами [PERSON] має сплатити 3 % річних (а.с. 7). Оскільки відповідачка не повернула борг в обумовлений строк, тому сторони уклали аналогічний договір позики від 28 червня 2019 року, у якому зазначили термін повернення коштів 28 червня 2020 року (а.с. 8). Взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики відповідачка не виконала. На усне звернення позивачки, відповідачка повідомила, що не може повернути борг у зв`язку з відсутністю коштів. 31.08.2020 позивачка засобами поштового зв`язку направила письмову вимогу відповідачці про повернення коштів протягом 14 днів з дня отримання цієї вимоги (а.с. 9). Вимога позивачки про повернення коштів була отримана відповідачкою 02.09.2020 (а.с. 10). Згідно розрахунку позивачки, викладеному у позовній заяві, розмір 3 % річних за користування коштами за період з 26.06.2018 по 01.10.2020 становить 3676 грн 06 коп. (а.с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1\~ст.82\~ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності визнаної відповідачкою обставини про наявність між нею та позивачкою зобов`язань, які виникли за договором позики, а також суд не має обґрунтованого сумніву щодо добровільності визнання цієї обставини відповідачкою. Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У постанові від 08.07.2019 у справі № 524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Тому у справах про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання, а суд повинен встановити наявність між позивачем та відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту і достовірності документа, на підставі якого доводиться факт укладення договору позики та його умов. У постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. При цьому, факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Досліджуючи боргові розписки чи договори, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Отже, відповідачка, надаючи позивачці розписки, тобто борговий документ, що видається боржником кредитору після передання грошової суми зобов`язалася повернути грошові кошти у розмірі 54 000 грн., отримані нею в борг, а також сплатити 3 % річних за користування коштами у строк до 28 червня 2020 року. Таким чином, зазначена розписка відображає зміст умов договору позики та посвідчує факт передання грошової суми. Відповідно до частини першої статті 1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позику відповідачка зобов`язувалась повернути позивачці 28 червня 2020 року. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Одним із способів припинення зобов`язання відповідно до статті 599 ЦК України є його виконання, проведене належним чином. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Таким чином, за змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України належне виконання позичальником зобов`язання за договором позики передбачає, у тому числі, дотримання визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Виходячи із встановлених фактичних обставин справи та вимог чинного законодавства, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення в примусовому порядку з відповідачки коштів за договором позики у розмірі 54000 грн., а також 3 % відсотків річних за користування коштами у розмірі 3676 грн 06 коп. Отже позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню повністю. Вирішуючи питання про судові витрати в справі, суд керується положеннями статті 141 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до обсягу задоволених вимог. Ураховуючи, що позовні вимоги задоволено повністю, а тому з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню 840 грн 80 коп. судового збору сплаченого при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved