Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення 65\~182,57 грн. в якості трьох процентів річних за порушення грошового зобовязання, встановленого умовами мирової угоди, укладеною між нею, з однієї сторони, та відповідачем і [PERSON], з другої сторони. Свій позов мотивувала тим, що ця угода визнана ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.10.2010 року, яка набула законної сили. Умовами даної мирової угоди відповідач визнав перед позивачкою своє солідарне з [PERSON] грошове зобовязання у сумі еквівалентній 23\~000,00 євро. До підписання цієї угоди позивачці передали грошові кошти в сумі, еквівалентній 2\~000,00 євро, у звязку з чим залишок боргу склав 21\~000,00 євро. Вказаний залишок боргу мав сплачуватися позивачці щомісячно до 24 числа по 1\~000,00 євро та повинен був бути погашеним повністю до 24 вересня 2011 року. Оскільки після укладення мирової угоди відповідач не сплатив позивачці жодних коштів на виконання умов цієї угоди, вона вправі вимагати стягнення трьох процентів річних від простроченої суми на підставі ст.625 ЦК України. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав з наведених мотивів і просив його задовольнити. Відповідач і його представник, будучи повідомленими час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися і причини цьому не повідомили. Натомість відповідач подав письмові заперечення проти позову, у яких зазначає про безпідставність позовних вимог. Вказує, що позивачка вже зверталася до суду з позовом про стягнення з нього і [PERSON] у солідарному порядку боргу за даною мировою угодою у сумі, еквівалентній 21\~000,00 євро. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2014р у цивільній справі №308/4010/14-ц цей позов був задоволений. Однак рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2015р. дане рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у позові. У зв/язку з цим у позивачки відсутні підстави для стягнення трьох процентів річних за порушення грошового зобовязання зі сплати боргу за мировою угодою, оскільки у стягненні самого цього боргу судом апеляційної інстанції відмовлено. Крім того, заявляє про застосування строку позовної давності, зазначаючи, що позивачка такий пропустила, так як мирова угода укладена і визнана судом 24.02.2010р., а позов предявлено у березні 2015 року. Заслухавши представника позивачки, дослідивши матеріали справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням зібрані докази кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, в судовому засіданні встановлено , що ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 24.02.2010р. року у цивільній справі №2п-1170/10, яка набула законної сили, визнано укладену між позивачкою, з однієї сторони, та відповідачем і [PERSON], з другої сторони. Згідно з умовами мирової угоди відповідач і [PERSON] визнали перед позивачкою своє грошове зобовязання в у сумі еквівалентній 23\~000,00 євро, яке виникло з договору про спільну діяльність від 05.11.2008р., укладеного між позивачкою і відповідачем [PERSON], і договору позики (розписки) від 03.04.2009р., укладеного між позивачкою та відповідачем і [PERSON] Умовами даної мирової угоди також передбачено, що до її підписання відповідач і [PERSON] передали позивачці грошові кошти в сумі, еквівалентній 2\~000,00 євро, в рахунок погашення вказаного грошового зобовязання, а залишок боргу в сумі 21\~000,00 євро вони зобовязалися сплачувати позивачці щомісяця до 24 числа по 1\~000,00 євро і погасити весь борг до 24 вересня 2011 року. Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 12.08.2014р у цивільній справі №308/4010/14-ц задоволено позов позивачки до відповідача і [PERSON] та стягнуто з останніх у солідарному порядку на користь позивачки 369\~354,30 грн., що було еквівалентно 21\~000,00 євро, у погашення заборгованості за мировою угодою. Цим рішенням також встановлено, що ця мирова угода є договором, укладеним сторонами в належній формі, а тому на її підставі виникають цивільно-правові зобовязання. У подальшому рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10.03.2015р. дане рішення суду першої інстанції скасовано та відмовлено у позові. Однак постановою Верховного Суду України від 23.09.2015р. дане рішення суду апеляційної інстанції від 10.03.2015р. скасовано та залишено в силі вказане заочне рішення суду першої інстанції від 12.08.2014р. Отже, це заочне рішення суду першої інстанції набрало законної сили. Згідно з ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд визнає, що укладена між позивачкою та відповідачем і [PERSON] мирова угода є договором, укладеним в належній формі, на підставі якого виникло грошове зобовязання відповідача перед позивачкою зі сплати 21\~000,00 євро. З огляду на це суд не приймає до уваги і відхиляє доводи відповідача, наведені у письмових запереченнях, про відсутність у нього такого грошового зобовязання. Згідно з ст.509 ЦК України за зобовязанням боржник повинен вчинити на користь кредитора певну дію, у тому числі і сплатити гроші, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. За приписами ст.ст.525 і 526 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання не допускається. Відповідач не надав суду жодних доказів на підтвердження фактів сплати позивачці будь-яких коштів на виконання передбаченого мировою угодою зобовязання по сплаті 21\~000,00 євро та фактично і не заперечує відсутності таких платежів на користь позивачки. З урахуванням цього суд визнає, що відповідач прострочив встановлене мировою угодою грошове зобовязання зі сплати цієї суми боргу. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливістю виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність у позивачки правових підстав для стягнення з відповідача трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання, встановленого мировою угодою. Суд погоджується з наданим позивачкою розрахунком таких процентів у розмірі 65\~182,57 грн., які розраховані від простроченої суми (21\~000,00 євро) станом на дату предявлення позову (27.03.2015р.) і у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на цю дату. Разом з тим, суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки предметом спору у даній справі є стягнення не основного грошового зобовязання за мировою угодою, а застосування відповідальності за порушення (прострочення) цього зобовязання у вигляді стягнення процентів від простроченої суми за весь період прострочення. З огляду на викладене, позовні вимоги у даній справі є повністю обґрунтованими та доведеними, а відтак підлягають задоволенню. Згідно з ст.79 ЦПК України до судових витрат належать судовий збір та витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.88 цього ж Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт оплати позивачкою судового збору та витрат на правову допомогу адвоката стверджується відповідними квитанціями, договором з адвокатом №09/с від 27.03.2015р. та розрахунком вартості правової допомоги, які містяться в матеріалах справи. З урахуванням наведеного, ці судові витрати суд вважає обґрунтованими і такими, що підлягають відшкодуванню позивачці.

Outcome: approved