Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідачка є її донькою. Починаючи з 1990 року відповідачка не проживає у спірному житловому будинку, комунальні послуги не сплачує, витрати на утримання житлового будинку не несе. ЇЇ особистих речей у житловому будинку немає. На теперішній час вона не має можливості сплачувати за комунальні послуги за відповідача. Ухвалою суду від 30.09.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 01.10.2020, [PERSON] звільнено від сплати судового збору по справі № 489/4368/20. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. На позовних вимогах наполягає. Просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з`явилася по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно довідки з Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 21.10.2020 за вих. № 2348, відповідно до паперових носіїв інвентарної справи станом на 28.12.2012, право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 06.09.1990 за № 3-275, посвідченого Другою миколаївською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП ММБТІ 14.09.1990 за реєстровим № 13762. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 17.08.2020 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О.В., зокрема, на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 02.10.2020, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.08.2020 року, виданого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ємельяновою О.В., зареєстрованого в реєстрі за № 550. Відповідно до довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що відповідачка з 1990 року не проживає у спірному житловому будинку, комунальні послуги не сплачує, витрати на утримання житлового будинку не несе. ЇЇ особистих речей у житловому будинку немає. З Акту про не проживання від 26.08.2020, підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 1990 року. Позивачка в своєму позові вказує, що реєстрація відповідача у будинку несе тягар щодо сплати комунальних послуг. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. За таких обставин, оскільки відповідачка не проживає в спірному житловому будинку, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідачки у будинку позивачки порушує її права як власника, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За такого, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп..

Outcome: approved