Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що відповідно до Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26.10.2000 року у справі №22-087, відповідача [PERSON] райадміністрацію було зобовязано надати житлову площу [PERSON] та її дочці [PERSON] (позивачці у справі [PERSON]А.) та на виконання вказаного рішення суду їх було вселено в спірну однокімнатну квартиру, якою вона безперешкодно володіє понад 15 років, претенденти на користування житлом відсутні, попередній користувач [PERSON] помер до їх вселення у 1999 році. Враховуючи відкрите користування квартирою понад 15 років, оплатою комунальних послуг, здійснення ремонтних робіт за цей час, позивачка просить вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволенні позову. Представники відповідачів у судовому засіданні вимоги не визнали та просили у позові відмовити з тих підстав, що вказане житло було надане у тимчасове користування до виконання рішення суду за усною домовленістю [PERSON] районної адміністрації Одеської міської ради з власником будинку Українською державною будівельною корпорацією Укрбуд, зазначивши, що до даного будинку вони жодного відношення не мають. Представник Державного виробничого житлово-побутового підприємства Української державної будівельної корпорації Укрбуд у судовому засіданні додатково повідомила, що будинок перебуває у них на балансі, спірна квартира не приватизовувалась, хоча в будинку значна кількість квартир уже приватизовані та перебувають у власності мешканців, спірна квартира заброньовна за працівником їх підприємства [PERSON], котрий перебував у тривалому відрядженні, а на даний час вимушений очікувати звільнення його житла, підтвердивши той факт, що квартира була надана тимчасово матері позивачки з неповнолітньою на той час дочкою до виконання рішення суду, однак передбачити таку тривалість виконання рішення суду не могли, тому на даний час вимагають звільнення приміщення, про що повідомляли позивачку. Третя особа у судове засядання не зявилась, матеріали справи містять заяву про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши надані позивачкою письмові докази, суд дійшов висновку про безпідставність її позовних вимог з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до Рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 26.10.2000 року у справі №22-087, відповідача [PERSON] райадміністрацію було зобовязано надати житлову площу [PERSON] та її дочці [PERSON] (позивачці у справі [PERSON]А.). 23.01.2001 року їх було вселено в спірну однокімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі листа голови [PERSON] райадміністрації для тимчасового проживання із зазначенням зобовязання щодо виконання вказаного рішення суду до 01.12.2001 року. По цей час Рішення суду не виконане, позивачка постійно проживає у квартирі, відкрито користування квартирою понад 15 років, здійснює оплату комунальних послуг, виконала ремонтні роботи по покращенню умов проживання. Будинок №18 по вул.Ак.Заболотного в м.Одесі перебував і по цей час перебуває на балансі Державного виробничого житлово-побутового підприємства Української державної будівельної корпорації Укрбуд. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. Разом з тим, на підставі ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно приписів ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом... Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно п.11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Згідно з ч.3 ст.344 ЦК України право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. В матеріалах справи відсутні відомості про\~державну реєстрацію та власника спірного\~обєкту нерухомості квартиру [ADDRESS]. Як встановлено у судовому засіданні і не спростовано сторонами, квартира розташована в будинку для малосімейних громадян, на які розповсюджується правовий режим, встановлений для жилих будинків і жилих приміщень державного і громадського житлового фонду. Передача майна у власність за набувальною давністю виключається щодо майна, яке перебуває у такому статусі, особи мають право на набуття її у власність з інших правових підстав, зокрема в порядку ст.345 ЦК України, відтак до правових відносин, що виникли між сторонами, вказані норми матеріального права не підлягають застосуванню. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, і не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. [PERSON] того, суд звертає увагу той факт, що житло надавалося третій особі та позивачці для тимчасового проживання із зазначенням терміну проживання та особою, яка не була власником ані квартири, ані будинку в цілому. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed