Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та стягнення моральної шкоди, посилаючись на те що вона перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, працювала в ТОВ «АТБ Маркет» у м. Полтава з 01.02.2012 року на посаді продавця. Звільнена була 26.05.2014 р. в порядку ст.38 КЗпП України (наказ №88 від 26.05.2014р.). Станом на 26 травня 2014 року (останній день роботи), ТОВ «АТБ Маркет» не здійснив з нею остаточного розрахунку, чим порушив законодавство про працю України, а саме: - Ст.43 Конституції України: - Ст. 24 Закону України «Про оплату праці»; - Ст. 115 Кодексу законів про працю України щодо термінів виплати заробітної плати; - Ст. 116 Кодексу законів про працю України щодо виплати всіх сум, які належать працівнику від підприємства, установи, організації в день звільнення; - Ст. 117 Кодексу законів про працю України, яка передбачає у разі невиплати з вини підприємства належних працівнику сум в день звільнення, підприємство повинно сплатити середній заробіток за час затримки по день фактичного розрахунку. ЇЇ середня заробітна плата перед звільненням складала 146 грн. 25 коп., що обчислено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 № 100. Отже, боржник повинен сплатити їй середній заробіток за період затримки виплати розрахункових коштів з 26.05.2014р. по день фактичного розрахунку. Станом на 26 серпня 2014 року затримка виплати заборгованої заробітної плати складає 48 днів, що, виходячи із середньої заробітної плати, складає: 146 грн.25коп. х 48 днів = 7020грн.00коп.. У відповідності до п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування законодавства про працю» передбачено стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівнику не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, то на підставі ст. 117 КЗпП України стягується на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. На її неодноразові звертання ТОВ «АТБ Маркет» відповіді не надавало та кошти не виплачувало, а тільки надіслало корінець у якому зазначено суми, які вона не отримала при звільненні, а також ці суми неправильно розраховані. Цей корінець не засвідчений печаткою та не містить підпису навіть відповідальної особи, а отже, не може вважатися документом. Вважає також, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України відповідач повинен відшкодувати моральну шкоду, яка була заподіяна їй у зв'язку з невиплатою розрахункових коштів у день її звільнення. Звільнення її було спричинене некоректним ставленням до неї керівника відповідача, яка примушувала її виконувати важку фізичну працю, шо суперечить стану її здоров'я. Під час перебування у трудових відносинах із відповідачем, систематичного підіймання вантажів, вона зазнала травми спини, перебувала на тривалому лікуванні, що підтверджую медичним висновком з лікарні. Звільнившись, продовжувати лікування не мала можливості, оскільки грошей не було їй виплачено. Це в свою чергу, призводило до моральних переживань та душевних страждань. На її утриманні перебуває малолітня дочка. Вчасно не отримавши розрахункових коштів, вона не може забезпечити їй нормального існування. Оскільки вона є єдиним працюючим членом у своїй сім ї, залишившись без роботи, а пазом з тим, і без жодних засобів до існування, вона змушена була позичати гроші у знайомих та родичів на прожиття та на лікування, які не може повернути до сьогодні. Починає зростати заборгованість за комунальні платежі. Оточуючі люди зневажливо та осудливо ставляться до неї, до її дитини, незважаючи на те, що вина не її, а підприємства, яке порушує її права. Всього цього не було б якби підприємство, на якому вона працювала, своєчасно виплатило б їй розрахункові кошти. Заподіяну їй моральну шкоду вона оцінює у сумі 7 000 грн.. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та прохала його задовольнити повністю, оскільки вказала, що наданий відповідачем в судове засідання видатковий касовий ордер від 26.05.2014 року вона не підписувала і відповідно не отримувала кошти в сумі 850грн. 49коп. Однак на пропозицію суду заявити клопотання про призначення експертизи вказала на недоцільність проведення почеркознавчої експертизи оскільки на її думку факт підробки є очевидним. Також вказала, що дійсно власноручно писала заяву про звільнення з 26.05.2014 року але якби їй повідомила керуюча магазином , що якщо вона звільнеться на вказану дату не допрацювавши до кінця місяця то втратить багато при розрахунку то вона б не звілянилась 26.05.2014 року а пропрацювала до кінця місяця. Пояснила, що моральну шкоду їй було завдано тим, що не сплачені відповідно отримані нею кошти при звільненні що завдало їй страждань у зв»язку з відсутністю коштів на які вона розраховувала. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, та прохав суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, за безпідставністю та не доведеністю, а також до суду надав заперечення проти позову. Свої заперечення аргументував тим, що на адресу ТОВ «АТБ-маркет» надійшла позовна заява громадянки [PERSON] до ТОВ «АТБ-маркет» про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів та стягнення моральної шкоди». Ознайомившись зі змістом позовної заяви, відповідач, вважає, що вимоги позивача є незаконними, необгрунтованими та такими, що підлягають не задоволенню, у зв'язку з наступним: 1.Позивач зазначає, що відповідач, станом на 26.05.2014 р., тобто, в день звільнення [PERSON] на підставі її заяви про звільнення за власним бажанням (за ч. 1 ст. 38 КЗпП України) від 26.05.14 р. згідно наказу підприємства №88 від 26.05.2014 р., не здійснив з нею остаточного розрахунку, порушив вимоги законодавства України про працю, а саме: - Статті 43 Конституції України, яка передбачає право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а також те, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом; - Статті 24 Закону України «Про оплату праці», яка встановлює строки, періодичність і місце виплати заробітної плати; - Статті 115, 116 та 117 КЗпП України, які передбачають строки виплати заробітної плати, строки розрахунку при звільненні та відповідальність за їх порушення. Тобто, позивач лише наводить перелік статей, не зазначаючи якими конкретно діями чи бездіяльністю відповідач порушив вказані вимоги законодавства України про працю, в чому проявляються дані порушення, при цьому до позовної заяви не долучено жодного належного та допустимого доказу наявності факту такого порушення. Натомість, зазначають, що ТОВ «АТБ-маркет» здійснює господарську діяльність виключно в межах вимог діючого трудового законодавства України. [PERSON] була звільнена 26.05.2014 р. згідно Наказу №88-к від 26.05.2014 р., з яким вона ознайомлена особисто, про що свідчить наявність її підпису, на підставі заяви про звільнення за власним бажанням з 26.05.2014 р. У день звільнення, тобто, 26.05.2014 р., з позивачем, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, було проведено остаточний розрахунок, до якого увійшла також компенсація за 7 невикористаних днів щорічної основної відпустки, у розмірі 850 грн. 49 коп., про що свідчить особистий підпис позивача у видатковому касовому ордері від 26.05.2014 р. Таким чином, твердження позивача про те, що 26.05.2014 р. вона перебувала на робочому місці протягом повного робочого дня не відповідає дійсності. Раніше, 22 травня 2014 р. позивачу, згідно відомості на виплату грошей №ОТМ-00151760 за травень 2014 р., було виплачено суму в розмірі 656 грн. 24 коп., що також підтверджується наявністю особистого підпису у відомості на виплату грошей. Відповідно до Довідки про доходи [PERSON], у травні 2014 р. позивачу за виконану роботу було нараховано дохід у розмірі 1 838 грн. 82 коп., та після утримання єдиного соціального внеску та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 332,09 грн., виплачено заробітну плату в розмірі 505,73 грн. Таким чином, враховуючи те, що в день звільнення позивач не працювала, в день звільнення з позивачем проведений остаточний розрахунок, видано трудову книжку, ознайомлено під підпис із наказом про звільнення, вважають, що зазначені позивачем в позові обставини з приводу, начебто, порушення відповідачем вимог чинного законодавства України про працю є необгрунтованими та таким, що не відповідають дійсності. 2.Позивач стверджує, що її середня заробітна плата перед звільненням складала 146 грн. 25 коп., яку вона обчислила самостійно (розрахунок, до речі, не долучено до позовної заяви), відповідно, до вимог «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100. Заперечують, оскільки Порядок №100 підлягає застосуванню у відповідних випадках, перелік яких наведено у пункті 1 Порядку №100, жоден з яких не має місця в ситуації, зазначеній позивачем. Звертають увагу суду, що відповідно до положень ст. ст. 94, 95 КЗпП України, ст. ст. 1, 9, 10 Закону України «Про оплату праці»: Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється Верховною Радою України за поданням Кабінету Міністрів України не рідше одного разу на рік у законі про Державний бюджет України ... та переглядається залежно від зміни розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата встановлюється у розмірі не нижчому від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Розмір мінімальної заробітної плати на 2014 рік затверджено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» від 16.01.2014 р. №719-VІІ та становить 1 218 грн., в той час, як на підприємстві відповідача запроваджено систему підсумкового обліку робочого часу, тобто нарахування заробітної плати здійснюється за фактично відпрацьований працівниками підприємства час. Таким чином, якби позивач відпрацювала травень місяць 2014 р. у повному обсязі, її дохід складав би 1330,00 грн., але у зв'язку із тим, що позивач звільнилася 26.05.2014 р., не відпрацювавши, згідно Графіка виходу на роботу на травень 2014 р., 2 зміни, їй було здійснено нарахування окладу в розмірі 1156 грн. 84 коп. за фактично відпрацьовані 144,30 години, про що позивача було повідомлено листом від 27.06.2014 р., копія якого долучена до позовної заяви. Враховуючи те, що в день звільнення [PERSON] не працювала, з нею було проведено остаточний розрахунок, посилання позивача на порушення строків виплати розрахунку, а також на власні розрахунки із застосуванням положень Порядку №100, який не підлягає застосуванню, вимоги по застосуванню до відповідача положень ст. 117 КЗпП У країни щодо стягнення з підприємства середнього заробітку за час затримки виплат розрахункових коштів за умови відсутності затримки, є необгрунтованими, безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. 3.Позивач, обґрунтовуючи необхідність стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, посилається на п.20 Постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування законодавства про працю» (далі - Постанова №13), при цьому вириваючи з контексту окремі частини його змісту. Відповідно ж до положень п.20 Постанови №13, «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини». З урахуванням наведеного, враховуючи долучені до заперечення докази остаточного, повного розрахунку із позивачем саме в день звільнення, посилання позивача на п.20 Постанови №13 із вимогою про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки, без надання жодних доказів останнього, є безпідставними та не підлягають задоволенню. 4. Щодо моральної шкоди. Позивач зазначає, що внаслідок, начебто, наявності з боку відповідача порушень вимог діючого законодавства про оплату праці, вона зазнала моральної, немайнової шкоди, яка полягала у душевних переживаннях та фізичних стражданнях через, начебто, некоректне ставлення керівника відповідача, примушування до важкої фізичної праці, та як наслідок, травми спини, з урахуванням глибини яких, моральна шкода оцінена позивачем у розмірі 7000,00 грн. При цьому Позивач зазначає, що зв'язок травми спини із виконанням тяжкої фізичної праці підтверджується медичним висновком, однак до позовної заяви не надано жодного медичногого висновку, окрім кількох аркушів паперу із записами невідомих осіб про звернення позивача із скаргами на головний біль та біль у спині. Відповідно до положень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. за №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», а саме: Пункт 3 - Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пункт 4 - у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 - Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише випадках, спеціально передбачених законодавством. Пункт 9 - Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інші обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. На підставі вищезазначеного, звертають увагу суду, що у позовній заяві не зазначено яким чином, за умов відсутності порушень з боку відповідача законодавства України про оплату праці обставини, викладені позивачем, а саме - головний біль та біль у спині позивача, неможливість забезпечення нормального існування малолітній дочці, необхідність позичати грошові кошти на прожиття та лікування, зростання заборгованості за комунальні послуги, мають взагалі якесь відношення до відповідача, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з як міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. То ж вважають, що вимога щодо відшкодування моральної шкоди є безпідставною, необгрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що він особисто знайомий з позивачкою та дуже багатьма працівниками магазину АТБ»Маркет», який розташований неподалік від його будинку. Підтвердив викладені в позові обставини зазначивши, що позивачка розповіла йому про те, що з нею не розрахувались і він ходив з нею до керуючої магазин вимагати, щоб останні розрахувалися але вони цього так і не зробили. Вказав також що бачив як продавчині магазину носять важкі ящики з продукцією , зокрема крупами та іншим працюючи до піздна. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що з 07.12.2013 року вона працює заступником керуючого магазину АТБ»Маркет» , розташованого по вул..Пушкіна в м.Полтаві. Наскільки їй відомо позивачка звільнилась за власним бажанням 26.05.2014 року бо знайшла іншу роботу. В цей день вона була вихідна . До тяжкої праці продавців магазину не примушують. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що з 03.06.2013 року вона працює керуючою магазину АТБ»Маркет» , розташованого по вул..Пушкіна в м.Полтаві. Позивачку знає давно ще по роботу в магазину розташованого по вул..Б.Хмельницького в м.Полтаві. З даного магазину позивачка перевелась в магазин по вул..Пушкіна за власним бажанням. Роботою була задоволена, ніких нарікань їй як керуючів не висловлювала. Позивачка звільнилась за власним бажанням 26.05.2014 року відповідно до поданої власноручно написаної заяви наскільки їй -свідку відомо бо позивачка знайшла іншу роботу. В день звільненя позивачка була вихідна і коли прийшля на роботу то вано- свідок як керуюча магазином видала трудову та кошти згідно видактового касового ордеру в сумі 850грн.49 коп. про що позивачка розписалась власноручно. Даний ордер їй-свідку передали з бухгалтерії. До тяжкої праці продавців магазину і зокрема позивачка не примушували та не примушують, вага круп які вони переносять сягає максимум вісім кілограм. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до положення ч.3 ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так судом встановлено, що [PERSON] була звільнена 26.05.2014 р. згідно Наказу №88-к від 26.05.2014 р., з яким вона ознайомлена особисто, про що свідчить наявність її підпису, на підставі заяви про звільнення за власним бажанням з 26.05.2014 р. яку позивачка написала власноручно. У день звільнення, тобто, 26.05.2014 р., з позивачем, відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, було проведено остаточний розрахунок, до якого увійшла також компенсація за 7 невикористаних днів щорічної основної відпустки, у розмірі 850 грн. 49 коп., про що свідчить особистий підпис позивача у видатковому касовому ордері від 26.05.2014 р. Таким чином, твердження позивача про те, що 26.05.2014 р. вона перебувала на робочому місці протягом повного робочого дня не відповідає дійсності. Також раніше, 22 травня 2014 р. позивачу, згідно відомості на виплату грошей №ОТМ-00151760 за травень 2014 р., було виплачено суму в розмірі 656 грн. 24 коп., що також підтверджується наявністю особистого підпису у відомості на виплату грошей. Відповідно до Довідки про доходи [PERSON], у травні 2014 р. позивачу за виконану роботу було нараховано дохід у розмірі 1 838 грн. 82 коп., та після утримання єдиного соціального внеску та податку на доходи фізичних осіб у розмірі 332,09 грн., виплачено заробітну плату в розмірі 505,73 грн. Таким чином, суд вважає встановленим факт того, що в день звільнення з позивачем проведений остаточний розрахунок, видано трудову книжку, ознайомлено під підпис із наказом про звільнення, а тому зазначені позивачем в позові обставини з приводу, начебто, порушення відповідачем вимог чинного законодавства України про працю є необгрунтованими та таким, що не відповідають дійсності. У зв»язку з тим, що в судовому засіданні позивачем належними доказами не доведено факт порушень норм трудового законодавства України відповідачем, зокрема розрахунку при звільненні , отриманні трудової книжки при звільненні суд вважає такими , що не підлягають до задоволення позовні вимоги позивача також в частині стягнення моральної шкоди в сумі 7000грн. спричинення якої позивач аргументує несвоєчасним розрахунком при звільненні. На підставі викладеного суд вважає що позов не підлягає до задоволення. Судові витрати підлягають вирішенню в порядку ст.. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed