Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивачка, яка діє в інтересах неповнолітнього сина [PERSON], звернулася в суд з позовом, в якому просить дозволити тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, неповнолітньому громадянину України, а саме [PERSON], [INFO], з нею, тобто в її супроводі - [PERSON],[INFO], його матірю, яка проживає за адресою: [INFO] без дозволу і супроводу його батька [PERSON], [INFO], терміном на 3 роки та зобовязати Мелітопольський МВ УДМС України в Запорізькій області оформити та видати проїзний документ дитини на імя [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON], [INFO], для тимчасових виїздів за межі території України з його матірю - [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову посилається на те, що вона 20.09.2008 року уклала шлюб з [PERSON] 01.02.2009 року, від шлюбу у них народився син, [PERSON] З листопада 2014 року шлюбні відносини між ними були припиненні та рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.06.2015 року шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу вона уклала шлюб з іншим чоловіком та змінила прізвище на «Демчук». Після припинення стосунків з відповідачем, останній припинив здійснювати свої батьківські обовязки щодо сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини та підготовки його до самостійного життя. Дитина часто хворіє. У звязку з хронічними захворюваннями дитини вона вимушена у вільний від навчання дитини час возити його для оздоровлення, але на даний час виникла проблема щодо поїздок з дитиною на оздоровлення до моря. Так, її батьки, які є бабусею та дідусем [PERSON] мешкають на території АР Крим та вона бажає влітку вивозити дитину до них на оздоровлення, але внаслідок того, що батько дитини зловживаючи своїм правом, не надає їй дозволу на виїзд дитини за межі України, то вона не може виїхати до АР Крим, яка на даний час є тимчасово окупованою територією України. В останнє вона випадково бачила відповідача [PERSON] у лютому 2016 року, але той категорично відмовився надавати їй дозвіл на виїзд, у звязку з чим вона змушена звернутися до суду. Крім того, для виїзду до АР Крим їй потрібен проїзний документ на дитину. У лютому 2016 року вона також просила відповідача надати нотаріально засвідчене погодження на оформлення проїзного документу на їх спільну дитину, однак відповідач в цьому також відмовив, не пояснюючи причин. Тому вона змушена просити суд зобовязати Мелітопольський МВ управління міграційної служби України оформити та видати їй проїзний документ на дитину без дозволу його батька. Позивачка в судовому засіданні наполягала на позовних вимогах та просила їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник третьої особи - органу опіки та піклування - виконавчий комітет Мелітопольської міської ради Запорізької області у судове засідання не зявився, але надав заяву про розгляд справи за її відсутності, прийняти рішення на підставі наявних у справі документів з урахуванням інтересів дитини. Підстав заперечувати проти задоволення позовних вимог не має, оскільки не вбачає з позовних вимог порушення прав дитини. Представник відповідача - Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області в судове засідання не зявився, надавши суду письмові заперечення на позов в яких заперечує проти задоволення позовних вимог в частині зобовязання Мелітопольський МВ УДМС України в Запорізькій оформити та видати проїзний документ неповнолітній дитині без письмової згоди батька. Заперечення ґрунтуються на тому, що на даний час втратила силу Постанова КМУ від 31.03.1995 року № 231, яка регламентувала видачу проїзного документа на дитину. На даний час існує інший порядок оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним із батьків. В такому разі звернення за отриманням паспорту для виїзду за кордон на дитину позивачка, разом з документами, зазначеними у пункті 22 вищезазначеного Порядку, повинна подати один з таких документів: 1) свідоцтво про смерть другого з батьків; 2) рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; 3) рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; 4) рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; 5) довідки про реєстрацію місця проживання дитини разом з однім із батьків, який подає заяву-анкету;6) оригінал витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст. 135 СК України. Також, представник відповідача, зазначив, що до компетенції міграційної служби не належить контроль за перетином кордону України громадянами, вказаний контроль входить до компетенції Прикордонної Служби України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи був повідомлений належним чином, через засоби масової інформації, а саме через оголошення в газеті «Урядовий Курєр» №74(5694). Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутністю від нього не надходило. У відповідності до ч.5 ст. 74 ЦПК України, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене позивачу належним чином. Через неявку відповідача у судове засідання з невідомих причин, за наявності згоди позивачки, у відповідності зі ст. 224 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити по справі заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи та надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, обєктивному та всебічному зясування обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, в судовому засіданні встановлено, що позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 20.09.2008 року по 16.06.2015 року. Від даного шлюбу народилася дитина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС № 278147 від 10.04.2015 року (а.с.10). На підставі заочного рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16.06.2015 року шлюб між ними був розірваний (а.с.9). Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачкою за адресою: м. Мелітополь, вул. Казарцева. [ADDRESS] та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою старшої будинку від 08.02.2016 року (а.с.8). 15.09.2015 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Демчук», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.11) Встановлено, що позивачка позбавлена можливості виїхати з сином за межі України з тих підстав, що батько [PERSON] не надає їй свого дозволу на виїзд дитини за межі України. Згідно абз.2 ч. 3 ст. 313 ЦК України\~\~фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну і оформлення документів для зарубіжних поїздок визначається ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 року. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п.2 ст. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57,\~\~передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків здійснюється у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України\~\~мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ч.ч. 1,2 ст.155 СК України\~\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Тобто, у даному випадку позивачка, піклуючись про здоровя дитини та її розвиток, бажає вивезти сина на оздоровлення до АР Крим, де проживають його бабуся та дідусь, з якими дитина також має право на вільне спілкування, однак, через відмову відповідача [PERSON] у наданні їй відповідного дозволу, вона позбавлена можливості виконати свій обовязок та забезпечити права дитини. Згідно \~вимог частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, слід приділяти першочергову увагу як найкращому забезпеченню інтересів дитини, право дитини на вільне пересування, виїзд за кордон не може бути обмеженим. Сам по собі виїзд дитини за межі України у супроводі матері не яким чином не порушує прав відповідача, як батька дитини, та вчиняється матір'ю в інтересах їх спільної дитини. На підставі викладеного, суд вважає можливим дозволити неодноразовий тимчасовий виїзд за межі державного кордону України, неповнолітньому громадянину України, [PERSON], [INFO], у супроводі його матері - [PERSON],[INFO], яка проживає за адресою: [INFO], без дозволу і супроводу його батька, [PERSON], [INFO], терміном на 3 роки від дати ухвалення рішення. У задоволенні позовних вимог позивачки щодо зобовязання Мелітопольського МВ УДМС України в Запорізькій області оформити та видати проїзний документ дитини на імя [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON], [INFO], для тимчасових виїздів за межі території України з його матірю - [PERSON], [INFO] слід відмовити оскільки, згідно вимог діючого законодавства, видача проїзного документа на дитину зараз не передбачена, а для отримання паспорта для виїзду за кордон особи, що не досягла шістнадцятирічного віку та проживає з одним з батьків, передбачений інший порядок оформлення документу, відповідно до якого позивачка має можливість звернутися до відділу міграційної служби для оформлення закордонного паспорту на дитину. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial