Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивач МКП «ЖЕК №7» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.12.2014 року у цивільній справі №127/23007/14-ц скасовано судовий наказ, виданий 13.11.2014 року Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь Міського комунального підприємства «Житлово-експлуатаційна контора №7» заборгованість за комунальні послуги у розмірі 1\~753,06 грн. та 121,80 грн. та розяснено позивачу, що дані вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову. Позивач є організацією, що надає населенню послуги з утримання житлового фонду у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01.07.2011 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території», а також на підставі рішення Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012 року «Про встановлення тарифів (граничних) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території по житловому фонду». Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. 600-річчя, 60/2, де проживають відповідачі, забезпечується послугами з утримання будинку, які надаються позивачем. Однак, позивач терпить збитки у звязку з відмовою відповідачів розраховуватись за надані послуги, в результаті чого у останніх виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 973,80 грн., а також інфляційні втрати у розмірі 585,01 грн., та 3% річних у розмірі 46,02 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом (а.с.2-3). 13.10.2017 року представник позивача подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за спожиті послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 631,03 грн., з них: 585,01 грн. інфляційні втрати; 46,02 грн. 3% річних, а також в рівних частках витрати щодо сплати судового збору у розмірі 243,60 грн. (а.с.124). В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] зменшені позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] до судового засідання не зявились, однак від останніх в матеріалах справи містяться письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги не визнають (а.с.103, 105). Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що у квартирі, що розташована за адресою: вул. 600-річчя, 60/2, м. Вінниця, зареєстровані та проживають відповідачі, що підтверджується копією особового рахунку №000430 МКП «ЖЕК №7» (а.с.6). У відповідності до системного аналізу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу. Таким чином, споживачем житлово-комунальних послуг є як власник, так і наймач житла, а також всі, хто отримує ці послуги, проживаючи у конкретному приміщенні. Отже, з огляду на вищенаведене, відповідачі по справі є споживачами житлово-комунальних послуг. Натомість, позивач є організацією, що надає населенню послуги з утримання житлового фонду у відповідності до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Постанови Кабінету Міністрів України №869 від 01.07.2011 року «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території», а також на підставі рішення Вінницької міської ради №995 від 26.04.2012 року «Про встановлення тарифів (граничних) на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкової території по житловому фонду». Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. 600-річчя, 60/2, де проживають відповідачі, забезпечується послугами з утримання будинку, які надаються позивачем. Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та сплачувати дані послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, незважаючи на те, що між сторонами не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, суд вважає, що між ними склались фактичні правові відносини, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Згідно із статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Таким чином, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг при умові, якщо вона фактично користується (чи має намір користуватись) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами. Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч.2 ст.68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Незважаючи на те, що відповідач отримує комунальні послуги нарівні з іншими мешканцями будинку, позивач терпить збитки у звязку з нерегулярною та не в повній мірі сплатою відповідачами житлово-комунальних послуг, в результаті чого за період з 01.04.2013 року по 01.08.2015 року у останніх утворилась заборгованість у розмірі 631,03 грн., з них: 585,01 грн. інфляційні втрати; 46,02 грн. 3% річних. Суд також звертає увагу, що позивачем правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати, оскільки відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А, у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобовязання на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобовязання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч.2 ст.625 ЦК України, що знайшло своє відображення також у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13. Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач свої зобовязання по наданню житлово-комунальних послуг виконує, а відповідач свої зобовязання по оплаті таких послуг виконує неналежним чином, а тому заборгованість у вищезазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача. Що ж стосується доводів відповідача [PERSON] про те, що згідно акту від 15.04.2016 року відповідачі у вказаній квартирі не проживають з серпня 2008 року, а відтак вказана обставина є підставою для перерахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги (а.с.78), то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так, згідно п.6 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, право споживача на зменшення розміру плати за відповідні послуги в разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї реалізується на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їхню відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). Натомість, відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, що він з 2008 року звертався до позивача із відповідною заявою та підтверджуючими документами стосовно не проживання відповідачів у вказаній квартирі. В той час, як звернення відповідача [PERSON] від 09.11.2017 року до позивача суд не приймає до уваги, оскільки предметом даного спору є заборгованість за житлово-комунальні послуги за період часу з 01.04.2013 року по 01.08.2015 року. Згідно ст.ст.10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 243,60 грн. також підлягає стягненню з відповідачів, так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved