Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

Позивач КС «Співдружність» звернувся в суд з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просив стягнути з відповідача на свою 114 052,06 грн., з яких борг по відсоткам за користування кредитом у розмірі 106 628,93 грн., інфляційні збитки у розмірі 40564,99 грн., три відсотки річних у розмірі 1 172,64 грн., судовий збір у розмірі 1 685,50 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 22.07.2011 між КС «Співдружність» та [PERSON] укладено кредитний договір № 1-110708/с, згідно якого КС «Співдружність» надала відповідачу кредит у розмірі 6 859 гривень, плата за користування яким становить 37,44 % річних, тобто 0,192 % денних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Відповідно до п.3.7. кредитного договору №1-110708/с у разі несвоєчасного ненадходження (прострочення ) планового платежу повністю або частково, з першого дня прострочення цей кредит визнається з підвищеним ризиком. Плата за користування кредитом, протягом строку визнання його як кредиту з підвищеним ризиком, становить 365 % річних, тобто 1 % денних на суму залишку по кредиту. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань 18.01.2012 Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення, у цивільній справі №2-836/12 за позовом Кредитної спілки «Співдружність» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 14 551,41 грн., дане рішення набрало законної сили 25.02.2012. Після набрання рішенням законної сили, в рахунок погашення боргу відповідачем здійснено 22 сплати на суму 15 260,61 грн. Позивач посилався на те, що судом першої інстанції встановлено, що кредит визнаний кредитом з підвищеним ризиком і відповідно почала застосовуватись відсоткова ставка у розмірі 1 % денних на суму залишку по кредиту, тобто такий режим застосування відсоткової ставки продовжує діяти по сьогоднішній день, тому боржник зобов'язаний сплатити відсотки за весь період користування коштами неохоплений рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19.01.2012 по 01.07.2016. Також у силу ст. 625 ЦК України, на думку позивача, з відповідача підлягають стягненню інфляційні збитки в розмірі 4 564,99 грн. та три проценти річних у розмірі 1 172,64 грн. У судове засідання представник позивача не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечував, також подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просив стягнути з відповідача на користь позивача: відсотки за користування кредитом у розмірі 83 598,45 грн., інфляційні збитки у розмірі 5 898,14 грн., три відсотки річних у розмірі 1 184,94 грн., судовий збір у розмірі 1 685,50 грн. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялась. Суд за письмовою згодою представника позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 22 липня 2011 року між КС «Співдружність» та [PERSON] укладено кредитний договір №1-110708 (а.с. 8-9). Відповідно до п.3.7. кредитного договору №1-110708/с у разі несвоєчасного ненадходження (прострочення ) планового платежу повністю або частково, з першого дня прострочення цей кредит визнається з підвищеним ризиком. Плата за користування кредитом, протягом строку визнання його як кредиту з підвищеним ризиком, становить 365 % річних, тобто 1 % денних на суму залишку по кредиту. Внаслідок неналежного виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань 18.01.2012 Солом'янським районним судом м. Києва ухвалено рішення, у цивільній справі №2-836/12 за позовом Кредитної спілки «Співдружність» до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором у розмірі 14 551, 41 грн., рішення набрало законної сили 25.02.2012. Після набрання рішеннями законної сили в рахунок погашення боргу відповідачем здійснено 22 сплати на суму 15 260,61 грн. Даним рішенням встановлено, що кредит визнаний кредитом з підвищеним ризиком і відповідно почала застосовуватись відсоткова ставка у розмірі 1 % денних на суму залишку по кредиту, тобто такий режим застосування відсоткової ставки продовжує діяти по сьогоднішній день, тому боржник зобов'язаний сплатити відсотки за весь період користування коштами неохоплений рішенням Солом'янського районного суду м. Києва. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У ч. 1 ст. 14 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. У відповідності до ч. 1 та 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом ч. 3 ст. 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати проценти за користування грошима, передбачені ст. 1048, та суму передбачену ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки НБУ. Частиною першої статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Вбачається, що в разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов'язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, три проценти річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Позивач також просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та три проценти річних. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Так, у ч. 5 ст. 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникнути з рішення суду. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 30 березня 2016 року (справа № 6-2168цс15). Наданий суду розрахунок заборгованості відповідача за період від 22.07.2011 відповідає вимогам закону, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 88 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений судовий збір у розмірі 1360,24 грн.

Outcome: approved