Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності від 15 квітня 1989 року належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку крім позивачки зареєстровані її син [PERSON] , онука [PERSON] , правнук [PERSON] та невістка [PERSON] . Реєстрація місця проживання відповідачки [PERSON] у вказаному житловому будинку була здійснена 26 грудня 2008 року, а реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] 25 вересня 2012 року. Відповідачка [PERSON] покинула місце своєї реєстрації та проживання в будинку [ADDRESS] з вересня 2011 року і до теперішнього часу без поважних причин не проживає, а відповідач [PERSON] за місцем реєстрації у житловому будинку не проживав з дня народження. Оскільки відповідачі до цього часу зареєстровані у спірному будинку, то це значно порушує права позивачки на користування і розпорядження житловим будинком [ADDRESS] , і тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідачів. Представник третьої особи Солонянської селищної ради (як орган опіки та піклування) в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала пояснення на позовну заяву відповідно до яких зазначила, що відповідач [PERSON] є малолітнім та не досяг віку, за якого може вільно визначати своє місце проживання та не набув повної цивільної дієздатності, тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні, а належним та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітній набув право власності або право постійного користування іншим житлом позивачкою не надано (а.с. 41, 42). Відповідачі, які про час та місце розгляду справи повідомлені відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦПК України за зареєстрованим місцем свого проживання (а.с. 134-136) в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи Солонянської селищної ради, які про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином в судове засідання не з`явився, причини своєї неявки суду не повідомив. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідачів та представника третьої особи Солонянської селищної ради, які беруть участь у справі, суд у відповідності зі ст. 224 ЦПК України постановив ухвалу про розгляд справи в порядку заочного розгляду. Суд, заслухавши позивачку, представника третьої особи Солонянської селищної ради (як орган опіки та піклування), свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, позов про визнання [PERSON] в особі законного представника [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право про право приватної власності від 15 квітня 1989 року та рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 06 листопада 2008 року, належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 12, 13). Відповідно до довідки про склад сім`ї виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 509 від 30 травня 2019 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , але [PERSON] та [PERSON] не проживають (а.с. 19). Згідно довідки про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 702 від 10 червня 2019 року в будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] з 26 грудня 2008 року по теперішній час (а.с. 11). Як вбачається з акту обстеження помешкання від 24 червня 2019 року проведеного депутатом Солонянської селищної ради [PERSON] та представниками громадськості [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] з вересня 2011 року та [PERSON] з 25 вересня 2012 року не проживають за адресою: [ADDRESS] . На момент обстеження їх особистих речей, які свідчили б про проживання в даному будинку виявлено не було (а.с. 23). Відповідно до довідки про зареєстрований у житловому будинку осіб виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 429 від 18 червня 2020 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а [PERSON] не зареєстрований (а.с. 93). Згідно повідомлення Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області № 202 від 19 червня 2020 року та акту обстеження житлово-побутових умов від 19 червня 2020 року проведеного депутатом Військової сільської ради [PERSON] та представниками громадськості [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] та батьком [PERSON] в будинку [ADDRESS] без реєстрації (а.с. 94). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28 грудня 2020 року проведеного начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Солонянської селищної ради, інспектором ювенальної превенції Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області вбачається, що [PERSON] , [PERSON] проживають в будинку [ADDRESS] (а.с. 121). Відповідно до довідки виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 3231 від 10 лютого 2021 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 131). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що їй відомо, що відповідачка [PERSON] проживала в будинку позивачки за адресою: [ADDRESS] , але після того як вона уклала шлюб в зазначеному будинку більше не проживала. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Під час судового засідання судом достовірно встановлено, що відповідачка [PERSON] , яка з 2011 року не проживає в будинку позивачки, не є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є членом сім`ї позивачки, місце проживання якої зареєстровано за вищезазначеною адресою і така реєстрація, перешкоджає позивачці належним чином реалізувати своє право власності на свій будинок. Тому суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідачки [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме будинком позивачки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки про визнання таким, що втратив право користування будинком позивачки [PERSON] , то суд зауважує таке. Відповідно до ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 30 ЦК України - цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Як випливає зі ст. 31 ЦК України - фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Враховуючи викладені норми матеріального права, суд вважає, що оскільки [PERSON] є малолітній і самостійно немає права розпоряджатись своїм правом на користування жилим приміщенням позивачки, тому доводи позивачки про втрату права користування [PERSON] жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з підстав тривалого його не використання, є помилковими і такими, що суперечать нормам матеріального права і в задоволені позову в частині вимог до [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. За таких підстав суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині вимог до [PERSON] повному обсязі і її слід визнати такою, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] , а в частині вимог до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідачки [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп., сплачений нею під час звернення з позовом до суду (а.с. 1, 2). На підставі викладеного, ст.ст. 29-31, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved