Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання втратившими право користування житловим приміщенням мотивуючи свої вимоги тим, що з відповідачами та [PERSON] вони спільно проживали у квартирі [ADDRESS] до середини 2009 року. Зазначена квартира належить фонду Комунального господарства і складається із трьох житлових кімнат розміром: 10,9 кв.м., 11,5 кв.м. та 15,7 кв.м. Загальна площа становить 59,5 кв.м. Наймачем квартири та володільцем особистого рахунку цього житла була їх з відповідачкою мати - [PERSON], яка в квартирі не проживала і не була зареєстрована, оскільки фактично проживала за іншою адресою [ADDRESS] та була співвласником цієї квартири (померла [INFO] року). Зазначає, що в середині 2009 року відповідачка [PERSON] разом з сином [PERSON] та донькою [PERSON] добровільно припинили користуватись житлом [ADDRESS] (за місцем реєстрації) і вселились як члени сім'ї до [PERSON] у [ADDRESS], однак з реєстраційного обліку за попереднім місцем проживання (кв. 42) не знялись і не мають наміру зробити це добровільно. З часу їх відсутності минуло понад чотири роки і вони безперервно проживають однією сім'єю у займаній ними квартирі [ADDRESS]. Посилається на те, що від дня звільнення житлової площі за місцем їх реєстрації (кв. 42), відповідачі повністю усунулись від виконання своїх обов'язків щодо оплати своєї частки квартири, комунальних та інших платежів, житлом не цікавляться і не дбають про його належне збереження. Фактично їй доводиться щомісячно сплачувати за відповідачів квартирну плату та інші обов'язкові платежі, проводити заміну та обновлення сантехнічного обладнання, утримувати житло в належному стані. Звертає увагу суду на те, що відповідачі забезпечені житлом, володіють і користуються [ADDRESS], яка після смерті [PERSON] перейшла до них у власність. Все належне їм майно, необхідне для проживання та введення домашнього господарства (особисті речі, предмети побутового вжитку, меблі тощо), знаходяться за місцем їх фактичного проживання. Враховуючи вищевикладене, а також на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР звертається з даним позовом до суду та просить визнати відповідачів, такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Позивачка та її представник в судовому засіданні вимоги підтримують з вищевикладених підстав, обгрунтувавши поясненнями просять суд позов задовольнити. Відповідачі та їх представник в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомленні вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. В матеріалах справи наявні заперечення відповідачів проти позову в яких останні вказують на те, що у них з позивачкою та членами її сім'ї на протязі багатьох років склалися несприятливі стосунки, які постійно переростали в сварки, що було підставою звернення за допомогою до правоохоронних органів. Щоб уникнути подальших скандалів та сварок ними в спірній квартирі було зайнято саму найменшу кімнату площею 11 кв.м. та врізано в двері замок. Зазначають, що зусиллями [PERSON] в квартиру куплено та встановлено лічильники для води, в 2010 році зроблено ремонт на кухні, у ванній кімнаті поклеєно на стіни пластикову вагонку, а 2011 році укладено договір із газовою конторою про газопостачання. Посилаються на те, що також доказом їх проживання в спірній квартирі на їх думку є те, що з 2005 року по сьогоднішній день вони користуються та сплачують за користування кабельного телебачення та інтернету, а також отримують кореспонденцію за вказаною адресою. Відповідачка [PERSON] звертає увагу суду на те, що вона постійно намагалася роз'їхатися зі своїми родичами та розділити особовий рахунок про що зверталася до різних органів. Однак сварки та постійні скандали із викликами міліції призвели до того, що вона була вимушена піти з квартири. При цьому нею було написано заяву до ЖЕКу з проханням не виписувати її з дітьми із зазначеної квартири, так як жити в ній із сестрою неможливо. В той же час відповідач [PERSON] в своїх запереченнях проти позову звернув увагу суду на те, що в спірній квартирі він проживає із своєю сім'єю постійно з дня його народження. Кімната в даній квартирі є його єдиним житлом, іншого житла в нього ніколи не було. Враховуючи вищевикладене просять суд відмовити в задоволенні позову позивачки. Третя особа - [PERSON] яка діє у власних інтересах, а також в інтересах третьої особи - [PERSON] в судовому засіданні вимоги позивачки підтримує, обгрунтуваши поясненнями просить позов задовольнити. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації в судовому засіданні просить суд прийняти рішення з урахуванням інтересів неповнолітньої [PERSON] Третя особа - [PERSON], представник третьої особи - КП «Синьоозерне Подільського району міста Києва» в судове засідання не з'явились про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності вищезазначених осіб, відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України. Крім того, зі згоди позивачки та її представника суд здійснює заочний розгляд справи, згідно ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, третьої особи - [PERSON], представника третьої особи - Служби у справах дітей Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов доведений та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно ордеру № 301935 від 23.06.1977 року виданого Виконавчим комітетом Київської міської ради депутатів трудящих, [PERSON] на сім'ю із чотирьох осіб, а саме їй та [PERSON] (дочка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (внучка), було надано право на заняття трьох кімнат площею 41, 37 кв.м. в квартирі [ADDRESS] (а.с. 218). Відповідно до Технічного паспорту (викопіювання з поетажного плану квартири [ADDRESS]), квартирна посімейного, спільного заселення розташована на першому поверсі десяти поверхового будинку та складається з трьох кімнат житловою площею 38, 1 кв. м., в тому числі: 1-а кімната - 15, 7 кв.м., 2-а кімната - 11, 5 кв.м., 3-я кімната 10, 6 кв.м….. (а.с. 6). Згідно Довідки Форма № 3 КП «Синьоозерне» № 972 від 26.04.2013 року, на момент її видачі за адресою: [ADDRESS] зареєстрованими значаться сім осіб, а саме: [PERSON] (власник особового рахунку), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онука), [PERSON] (правнучка), [PERSON] (дочка), [PERSON] (онук), [PERSON] (онука). Будинок знаходиться на балансі КП «Дирекція по обслуговуванні та утриманню житлового фонду Подільського району». Власником особового рахунку цієї житлової площі є [PERSON] Форма власності житла - не приватизована (а.с. 5). Судом встановлено та не заперечується сторонами, що [INFO] року наймач вищезазначеної квартири, [PERSON] померла. Статті 9 Житлового кодексу Української РСР визначає, що громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду, або на одержання за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Зі змісту статті 51 ЖК Української РСР вбачається, що жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. Відповідно до ст. 58 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст. 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Проаналізувавши зміст зазначених норм чинного законодавства України з врахуванням тих правовідносин, які склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що позивач та відповідачі правомірно вселилися до квартири [ADDRESS] і набули право користування нею на рівні із [PERSON] як члени сім'ї наймача, яке (право) не припинилося після смерті останньої. Судом встановлено, що законодавцем в чинному житловому законодавстві крім прав наданих як наймачу так і його членам, встановлено також їх обов'язки, а також передбачено наслідки їх невиконання. Так стаття 64 ЖК Української РСР визначає, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до ст. 71 ЖК Української РСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно статті 72 ЖК Української РСР наслідком відсутності наймача або членів його сім'ї на житловій площі понад встановлені ст. 71 строки, є визнання зазначених осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, яке провадиться в судовому порядку. З системного аналізу зазначених статей ЖК Української РСР в сукупності із ст. 29 ЦК України та нормами ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» можна зробити висновок, що право на зайняття наймачем та членами його сімї житлового приміщення наявне у них до тих пір доки воно (житлове приміщення) є їх місцем постійного і реального проживання, яке зареєстроване у встановленому порядку. Як вже зазначалося вище, судом встановлено, що на даний час на спірній житловій площі, а саме в квартирі [ADDRESS] зареєстрованими значаться сім осіб, в тому числі і відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (надалі - Закону) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні, зокрема реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Згідно ж ст. 2 Закону, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зі змісту зазначених статей Закону вбачається, що хоч законодавець і покладає на особу обов'язок з реєстрація свого місця проживання чи місця перебування, в той же час вказує на те, що сама по собі реєстрації не є умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. А тому виходячи з правовідносин, які склалися між сторонами, суд приходить до висновку, що реєстрація місця проживання особи ще не означає її фактичного там проживання та не надає їй безумовного права на користування житловим приміщенням, а тому факт проживання чи не проживання осіб у справі про визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням повинно встановлюватися в кожному конкретному випадку окремо на підставі належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 57-59 ЦПК України оціненими в їх сукупності, якими в даному випадку є Акти відповідних житлово-експлуатаційних контор та покази свідків. Пленум Верховного суду України в своїй Постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року, роз'яснив, що судовому розгляду підлягають спори пов'язанні з договором найму житлового приміщення, і зокрема, про визнання і втрату права на жиле приміщення… У справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 Житлового кодексу України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Як вбачається з матеріалів справи, 01.06.2012 року майстром технічної дільниці КП «Синьоозерне» [PERSON] на підставі заяви [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], та заяв сусідів, що нижче підписалися, складено Акт про те, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але на час перевірки були відсутні. При спілкуванні із [PERSON] та сусідами з кв. № 115, 126 з'ясовано, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] не проживають за даною адресою (а.с. 9). 24.04.2013 року майстром технічної дільниці КП «Синьоозерне» [PERSON] на підставі заяви [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], та заяв сусідів, що нижче підписалися, складено Акт про те, що в квартирі [ADDRESS], піж час перевірки фактичного проживання були відсутні громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON]. При спілкуванні з [PERSON] з'ясовано, що її сестра та племінники не проживають в кв. № 42, а мешкають за іншою адресою про що й підтверджують сусіди в акті своїми підписами (а.с. 8). Крім того, факт не проживання відповідачів на спірній житловій площі понад строки встановлені в ст. 71 ЖК Української РСР підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які вказали зокрема на те, що відповідачі фактично проживають за іншою адресою, а саме [ADDRESS]. До суду також надано Лист КП «Синьоозерне Подільського району міста Києва» № 1100 від 03.12.2013 року з якого вбачається, що згідно журналу звернень громадян, [PERSON], не зверталася із заявою про збереження за нею та її сином та донькою права користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] (а.с. 31). Судом встановлено, що будь-які домовленості між особами, які зареєстровані на спірній житловій площі стовно продовження строків збереження за ними права користування квартирою при їх не проживанні в ній, відсутні. Крім того, відповідачі не відносяться до переліку осіб визначених в ч. 3 ст. 71 ЖК Української РСР, за якими зберігається житлове приміщення при їх тимчасовій відсутності понад шість місяців. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність факту непроживання відповідачів в спірній квартирі понад шість місяців без поважних причин, що є підставою для застосування приписів ст. 72 ЖК Української РСР. Суд не приймає до уваги надані відповідачами в підтвердження своїх заперечень докази (а.с. 219-232, 235-236, 237), оскільки останні за своїми строками не місять відомостей про предмет доказування (проживання або не проживання відповідачів на спірній житловій площі більше шести місяців до звернення позивачки з позовом до суду), а лише підтверджують факт вчинення відповідачкою певних дій в минулому пов'язаних з намаганням розділити особовий рахунок та кімнати, укладення певних договорів відповідачкою та ін.., однак не підтверджують факту проживання в квартирі або чинення позивачкою перешкод в її користуванні та проживанні в ній, так само як не підтверджують зазначені обставини наданий відповідачами Договір надання доступу до послуг телеінформаційної мережі та копії конвертів. Також суд не може взяти до уваги надану відповідачкою [PERSON] заяву з якої вбачається, що вона нібито зверталася до КП «Синьоозерне» із проханням не знімати її та її дітей з реєстрації та не виписувати з квартири [ADDRESS], оскільки відомості викладені в ній об'єктивно спростовуються Листом КП «Синьоозерне Подільського району міста Києва» № 1100 від 03.12.2013 року з якого як вже зазначалося вище вбачається, що згідно журналу звернень громадян, [PERSON], не зверталася із заявою про збереження за нею та її сином та донькою права користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] (а.с. 31). Не можуть бути взяті до уваги, як докази проживання відповідачів в спірній квартирі та докази чинення позивачкою перешкод в її користуванні, Акт обстеження від 04.04.2014 року, Акт обстеження від 19.02.2014 року та матеріали Подільського РУ ГУМВС України в м. Києві з перевірки по заяві [PERSON] (а.с. 100, 101-108, 119), оскільки зазначені документи датуються датами після відкриття провадження у справі та свідчать про явно штучне створення доказів на свою користь. Крім того, суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], оскільки вони носять суперечливий характер, так як вона спочатку показала, що відповідачі фактично проживають в спірній квартирі, а потім вказала, що вони проживають як в спірній квартирі так і в квартирі матері відповідачки і позивачки, і свідок останній раз була у відповідачки більше року назад. Конституція України в статті 47 закріплює право кожної людини на житло. При цьому задекларовано, що держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадяни, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] не позбавляє їх права на житло закріпленого вищезазначеною нормою Конституції України, оскільки у відповідачки на праві приватної власності перебуває квартира [ADDRESS] і зазначена обставина не заперечувалась нею у судовому засіданні (а.с. 115). Спірна ж квартира є єдиним житлом позивачки та членів її родини. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. При ухваленні рішення суд відповідно до статті 212 ЦПК оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. З врахуванням викладеного, а також того, що судом встановлено, що відповідачі, набувши правомірно право користування житловою площею в квартирі [ADDRESS], самовільно залишили її та не проживають в ній більше шести місяців без поважних причин та не несуть витрат по утриманню квартири, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою такий спосіб захисту свого порушеного права як визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, самі позовні вимоги знайшли своє доведення в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов підлягає задоволенню. В той же час прийшовши до висновку про доведеність вимог позивачки та необхідності задоволення її позову, суд не вбачає підстав для визначення порядку виконання рішення у спосіб зняття відповідачів з реєстраційного обліку, як того просить позивачка, оскільки відповідно до ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Крім того, в силу статей 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню солідарно судовий збір в розмірі 243, 60 грн. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 9, 71-72 ЖК України, Постанови Пленуму Верхового Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року,

Outcome: approved