Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-11 00:00:00

позивачки [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з даним позовом, в якому просили визначити їм додатковий строк у два місяці для прийняття спадщини після смерті [INFO] їхнього брата [PERSON] , змінити їм чергу спадкування з другої черги спадкування на першу та усунути від спадкування за законом після смерті [PERSON] його дітей [PERSON] та [PERSON] . Свої вимоги мотивували тим, що їх брат [PERSON] після перенесеного інсульту в період з 14 квітня по 08 травня 2019 року та після повторного інсульту в період з 27 вересня 2019 року по день смерті перебував на стаціонарному лікуванні у Вишгородській центральній районній лікарні, якому з 10 липня 2019 року призначена І група інвалідності та який потребував сторонньої допомоги та постійного догляду. За братом доглядали тільки вони, постійно його відвідували, купували ліки та продукти харчування, сплачували комунальні платежі та врешті решт організовували та несли витрати пов`язані з його поховання, коли рідні дочки [PERSON] - відповідачі по справі, від своїх обов`язків по утриманню спадкодавця ухилилися, а тому мають бути усунені від права на спадкування майна померлого. Також зазначили, що у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернулися до Вишгородської районної державної нотаріальної контори з метою подачі заяв для прийняття спадщини після смерті брата, однак нотаріус відмовилася відкривати спадщину без довідки про останнє місце проживання померлого, яку секретар Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області їм видавати відмовилася, оскільки вони є родичами померлого лише другої черги. 11 грудня 2019 року вони звернулися до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Теплюк Г.М., де підписали заяви про прийняття спадщини, які у Вишгородській районній державній нотаріальній конторі не прийняли. Посилаючись на поважність причин пропущеного строку для прийняття спадщини після смерті брата, просили визначити для цього додатковий строк. Представник відповідачів подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечив, посилаючись на те, що викладені позивачами причини пропуску строку звернення до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини не є поважними. Крім того зазначив, що після госпіталізації [PERSON] до лікарні відповідачки неодноразово приїздили до нього, привозили продукти харчування, надавали кошти для купівлі медикаментів, тощо. Також посилався на те, що [PERSON] не перебував у безпорадному стані та не був прикутий до ліжка, міг вільно пересуватись по будинку та на подвір`ї, приготовити собі їжу, тощо. Позивачки подали суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначили, що під час перебування [PERSON] в лікарні вони почергово вели догляд за ним та жодного разу відповідачів там не бачили. Крім того зазначили, що пенсія [PERSON] по інвалідності використовувалася виключно на його лікування, а допомога на поховання не змогла покрити всіх пов`язаних з цим витрат, які вони понесли. Допитані в судовому засіданні в якості свідків позивачки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони особисто на протязі останніх шести місяців життя їх брата [PERSON] , який був прикутий до ліжка після інсульту, здійснювали догляд за ним, приїздили до нього по черзі на кілька днів, купували продукти харчування, готували їжу, прали речі, прибирали, міняли памперси, займалися його реабілітацією та він почав трошки ходити. Витрати на поховання та поминальні обіди також несли тільки вони. У той же час дочки [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] лише кілька разів приїздили навідати його та жодної допомоги не надавали. З метою прийняття спадщини вони зверталися до державного нотаріуса, однак той усно відмовився прийняти від них заяви про прийняття спадщини через відсутність довідки про місце проживання померлого [PERSON] , яку в Катюжанській сільській раді Вишгородського району Київської області їм надати відмовилися. Після отримання цієї довідки вони повторно в листопаді 2020 року звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, однак нотаріус їм у цьому відмовив у зв`язку із пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Відповідачки [PERSON] та [PERSON] в суді пояснили, що вони спілкувалися з батьком, по декілька разів на місяць приїздили до нього в [ADDRESS] де він сам проживав, привозили йому продукти, готували їжу, передавали грошові кошти. В період коли батько лежав в лікарні вони давали кошти медсестрам для здійснення догляду за батьком. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] показали, що догляд за покійним [PERSON] здійснювали його сестри [PERSON] та [PERSON] . Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] - на час смерті спадкодавця Катюжанський сільський голова, в суді показала, що знала [PERSON] особисто, який часто заходив до сільської ради, а коли його туди привезли позивачі, оформляти заповіт на сестер бажання не виявляв і сказав, що спадщина має належати його дочкам. Через рік після його смерті [PERSON] разом з невісткою зверталися до сільської ради за довідкою про місце проживання покійного, яку їм одразу видала секретар сільської ради. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона товаришує з [PERSON] близько двадцяти років. Періодично, раз на місяць або декілька разів на місяць підвозила її та її сестру до батька в с. Катюжанка. Вони заходили в магазин та купувати продукти харчування для нього. Заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] в період з 14 квітня 2019 року по 08 травня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні у Вишгородській центральній районній лікарні з діагнозом ішемічний інсульт. Як вбачається з довідки до акту огляду МСЕК серії АВ №1055849 [PERSON] з 10 липня 2019 року встановлено І групу інвалідності за загальним захворюванням, який потребує сторонньої допомоги, для відновлення працездатності якого рекомендовано стаціонарне лікування двічі на рік, фізична реабілітація, соціально побутовий патронаж, крісло-коляска. 10 липня 2019 року Іванівською міжрайонною медико-санітарною експертною комісією складено індивідуальну програму реабілітації інваліда [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER] від 11 жовтня 2019 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, зокрема: житловий будинок [ADDRESS] , що належав йому на підставі договору дарування від 21 квітня 1993 року. Як вбачається з довідки Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області №1008 від 26 жовтня 2020 року [PERSON] з 27 червня 2002 року і по день смерті був зареєстрований та проживав за адресою [ADDRESS] . Згідно акту депутата Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області від 26 жовтня 2020 року за покійним [PERSON] в період часу з 14 квітня 2019 року по день смерті доглядали його сестри [PERSON] та [PERSON] . З довідки лікаря Вишгородської центральної районної лікарні Коваленка А.В. від 17 листопада 2020 року, вбачається, що під час перебування [PERSON] в лікарні в період з 14 квітня по 08 травня та з 27 вересня по 11 жовтня 2019 року догляд за ним здійснювали його сестри [PERSON] та [PERSON] . 28 листопада 2019 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Вишгородської районної державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] , яким 30 вересня 2020 року видано свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] по Ѕ частині кожній. 11 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] оформили у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Теплюк Г.М. заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] їх брата [PERSON] адресовані органам нотаріату за місцем вимоги. Проте до жодного органу нотаріату вказані заяви позивачами не подані. Постановами державного нотаріуса Вишгородської районної державної нотаріальної контори від 20 листопада 2020 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину після померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку із пропущенням передбачених ст. 1270 ЦК України строків для прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Як передбачено ч. 1 та ч. 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1222 ЦК України). Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані (ч. 2 ст. 1259 ЦК України). Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як передбачений ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Частиною першою та другою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Як передбачено ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно ст. 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус - це уповноважена державою фізична особа, яка здійснює нотаріальну діяльність у державній нотаріальній конторі, державному нотаріальному архіві або незалежну професійну нотаріальну діяльність, зокрема посвідчує права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняє інші нотаріальні дії, передбачені законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Статтею 5 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус, серед іншого, зобов`язаний здійснювати свої професійні обов`язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам. Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються Конституцією України, законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, Міністерства юстиції України та його територіальних органів, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради Автономної Республіки Крим і Ради міністрів Автономної Республіки Крим (ст. 7 Закону України «Про нотаріат»). Пунктом 1.2 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року (далі - Порядок), передбачено, що при зверненні спадкоємця у зв`язку з відкриттям спадщини нотаріус з`ясовує відомості стосовно факту смерті спадкодавця, часу і місця відкриття спадщини, кола спадкоємців, наявності заповіту, наявності спадкового майна, його складу та місцезнаходження, необхідність вжиття заходів щодо охорони спадкового майна. Спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів (п. 2.1 Розділу 10 Порядку). Відповідно до п. 3 Розділу 10 Порядку право на спадкування здійснюється спадкоємцями шляхом прийняття спадщини або її неприйняття. Для того, щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Заяви про прийняття спадщини або відмову від її прийняття подаються спадкоємцем особисто нотаріусу за місцем відкриття спадщини у письмовій формі. Якщо спадкоємець особисто прибув до нотаріуса за місцем відкриття спадщини, нотаріальне засвідчення справжності його підпису на таких заявах не вимагається. У цьому випадку нотаріус встановлює особу заявника, про що на заяві робиться відповідна службова відмітка. Ця відмітка скріплюється підписом нотаріуса. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Не допускається приймати заяви про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяви про їх відкликання, складені від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей. Заява про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття підлягає реєстрації у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження. У разі надходження такого документа поштою він підлягає також реєстрації у Журналі реєстрації вхідних документів. Усі наступні заяви (додаткові, від інших спадкоємців, кредиторів) також реєструються у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ під самостійними номерами та в хронологічному порядку. На всіх заявах зазначаються дата і час їх надходження та номер спадкової справи. Для прийняття спадщини чи відмови від прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо спадкоємець протягом шести місяців не подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв спадщину. Суд може визначити спадкоємцю, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви. За змістом ст. 1270 ЦК України поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Такий правовий висновок висловлений у постановах Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17 (провадження № 61-38298св18), від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19). Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо (правова позиція Верховного Суду в постанові від 15 вересня 2021 року в справі №759/13952/18). У той же час, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Так, зі справи встановлено, що позивачки [PERSON] та [PERSON] 11 грудня 2019 року оформили у приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Теплюк Г.М. заяви про прийняття спадщини після смерті [INFO] їх брата [PERSON] адресовані органам нотаріату за місцем вимоги. Проте, як встановлено з матеріалів справи та пояснень самих позивачів в судовому засіданні, останні у встановлений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк до жодної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини в спосіб визначений Законом не звернулися. При цьому позивачі мали об`єктивну можливість для цього й навіть вже оформили заяви про прийняття спадщини, проте своїм правом на їх подання так і не скористалися, коли існування об`єктивних перешкод для цього в суді не доведено. Доводи позову про усну відмову нотаріуса у прийнятті від позивачів заяв про прийняття спадщини після смерті [PERSON] через відсутність довідки про місце проживання спадкодавця суд до уваги не приймає, які нічим не підтверджені, на фактичних обставинах справи не ґрунтуються та вимогам Закону не відповідають, коли подання будь-яких додаткових документів разом із заявою про прийняття спадщини Цивільним кодексом України, Законом України «Про нотаріат» чи Порядком вчинення нотаріальних дій, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року не передбачено. Разом з тим, суд звертає увагу й на те, що юридична необізнаність щодо порядку прийняття спадщини також не є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, які унеможливили чи в інший спосіб перешкодили особі вчасно здійснити таку дію (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 11 серпня 2021 року в справі №720/1079/19). Відтак, позивачами на основі належних, допустимих та достатніх доказів в суді не доведено, що причини пропуску ними строку для прийняття спадщини пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для цього, а тому підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини судом не встановлено. З урахуванням наведеного у позивачів не виникло спадкових прав на майно померлого [INFO] [PERSON] , оскільки вони без поважних причин пропустили встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини. З цих підстав позов [PERSON] та [PERSON] про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини та зміну черговості спадкування майна померлого [PERSON] є недоведеним, що поданий особами, які не є його спадкоємцями та не мають прав на зміну черговості спадкування. Що стосується доводів позову про усунення відповідачів від права на спадкування майна після смерті [PERSON] , то суд зазначає наступне. Так, частиною п`ятою статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз`яснено, що правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами СК України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов`язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов`язку. Непред`явлення спадкодавцем, який мав право на утримання, позову про стягнення аліментів до особи, яка претендує на спадщину, не є достатньою підставою для відмови в позові про усунення від права на спадкування. Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв`язку з чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. При цьому відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 18 жовтня 2021 року в справі № 205/4674/19. По справі встановлено, що спадкодавець був інвалідом І групи та потребував сторонньої допомоги. Проте, під час розгляду справи позивачами в суді не доведено, що [PERSON] звертався до відповідачів з проханням про допомогу, догляд та утримання, а останні від цього ухилилися. Отже підстав вважати, що [PERSON] та [PERSON] вчинили умисні дії чи бездіяльність, спрямовані на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, судом також не встановлено. Відтак, позивачами на основі належних, допустимих та достатніх доказів в суді не підтверджено одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, необхідних для усунення від спадкування, а тому відсутні підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті їх батька. За таких обстави, порушених прав позивачів, які підлягали б захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову про це слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed