Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, яку у подальшому уточнила (т.2, а.с.122-127) та у якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на: 1/4 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташований по [ADDRESS] , шляхом стягнення грошової компенсації у сумі 66 848,75 грн; на 1/2 частку грошового вкладу з відповідними відсотками на поточному рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 207 873,33 грн; та на 1/4 частку грошових вкладів з нарахованими відсотками, що зберігалися у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку, відкритому на ім`я [PERSON] у сумі 16 936,42 грн. Всього у порядку взаємозаліку просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію за спадкове майно у сумі 291 658 грн 50 коп за рахунок коштів поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що [INFO] помер її батько [PERSON] . За життя він проживав за адресою: [ADDRESS] . У встановлений 6-місячний строк вона звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Окрім неї спадщину прийняла відповідачка по справі [PERSON] , - дружина померлого [PERSON] . Після відкриття спадщина було встановлено, що все належне її батьку майно на момент смерті було набуте ним у період шлюбу з [PERSON] . Зокрема, батьку належав грошовий вклад з нарахованими відсотками, що зберігається у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» на поточному рахунку № [NUMBER] в сумі 1 110 464, 10 російських рублів станом на 15.04.2019, який вона вважає особистою приватною власністю батька згідно ч.5 ст.57 СК України, оскільки на вказаний рахунок зараховувалися страхові суми, одержані спадкодавцем за обов*язковим особистим страхуванням, а страхові внески сплачувалися за його особисті кошти до 1981 року до реєстрації шлюбу з [PERSON] ( [INFO] ). Також у власності батька перебували 3/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , набуті за час шлюбу з [PERSON] , та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який перебуває у спільній сумісній власності з відповідачкою, оскільки придбаний у період перебування з нею у шлюбі та зареєстрований на [PERSON] . Крім того, у спільній сумісній власності з [PERSON] відповідно до ч.2 ст.61 СК України знаходився грошовий вклад з нарахованими відсотками, де накопичувалися пенсійні виплати відповідачки, який відкритий на імя [PERSON] у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль». З метою оформлення спадщини вона звернулася до приватного нотаріуса Дудки Г.Я., але постановою від 10.06.2019 нотаріус відмовила у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] у зв`язку із: 1) знаходженням частки батька у праві власності на нерухомість (житловий будинок по [ADDRESS] ) у прихованому стані; 2) відсутності інформації з АТ «Райфайзен Банк Аваль» про джерело надходження коштів на рахунок батька; 3) неможливості отримання інформації з АТ «Райфайзен Банк Аваль» про кошти на рахунку, відкритом уна і*мя дружини батька - [PERSON] 19 вересня 2019 року на адресу суду від відповідачки надійшов відзив, згідно якого остання позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позову. Зазначає, що будинок [ADDRESS] був придбаний нею за власні кошти на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу житлового будинку від 29.03.2001 за 8274 грн. Вказане майно є її особистою власністю і не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки кошти на його придбання були нею позичені у родичів. Відповідно до ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно,набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Крім того, вважає, що позовні вимоги позивачки щодо визнання за нею права власності на 1/4 частку вказаного будинку є передчасними з огляду на те, що, обгрунтовуючи свої позовні вимоги, позивачка посилається на ст.60 СК України, яка визначає право спільної сумісної власності подружжя, та ст.1226 ЦК України, яка встановлює загальний порядок спадкування частки у праві спільної сумісної власності. Зазначає, що якщо розмір часток у праві спільної часткової власності не встановлений за домовленістю співвласників або законом, він визначається з урахуванням вкладу кожного з співвласників у придбання майна (ч.2 ст.357 ЦК України). Отже, у цьому випадку, враховуючи відсутність письмової заяви одного із співвласників права спільної сумісної власності після смерті другого з подружжя про згоду з розміром часток у такому майні спірним та невирішеним є питання визначення та спадкування частки померлого у праві спільної сумісної власності на майно, набуте подружжям під час шлюбу, а саме таким спільним майном є, зокрема, житловий будинок по [ADDRESS] . Також відповідачка вказує, що посилання [PERSON] на те, що грошовий вклад, відкритий спадкодавцем в АТ «Райффайзен Банк Аваль», є його приватною власністю, є не обгрунтованим, оскільки інформація з виписок, наданих банком щодо рахунку спадкодавця, свідчить про те, що цей поточний рахунок було відкрито [PERSON] 09.11.2007, а 15.01.2008 [PERSON] було внесено на цей рахунок 76 297, 16 російських рублів. Вказані кошти були спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст.60 СК України, оскільки на той час спадкодавець перебував у зареєстрованому шлюбі з нею. У подальшому на ці кошти нараховувалися відсотки, які додавалися до суми вкладу. Також з виписки вбачається, що до суми, що обліковується на вказаному рахунку спадкодавця, донараховувалися інші суми з різним призначенням: кредитна заборгованість за зарахування коштів клієнта, соціальна виплата по федер. Закону №125 від 24.07.98, виплата по соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві з 2014 року, та інші. На всі ці нарахування, які обліковувалися на рахунку спадкодавця, здійснювалися також нарахування відсотків. При цьому, звертає увагу на те, що банком надано виписку про суму, яка обліковується на рахунку [PERSON] станом на 09.07.2019, у виписках остання операція датована - 06.12.2018, і жодна з цих дат не співпадає з датою смерті спадкодавця - [INFO] . Відповідно ж до ст.1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкритя спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Отже, у разі віднесення коштів на банківському рахунку спадкодавця до складу спадщини має враховуватися сума, яка існувала на цьому рахунку на момент його смерті. Відповідно до ст.61 СК України будь-яке майно, в тому числі грошовий вклад у банку, відкритий на ім.*я одного з подружжя, є спільною сумісною власністю подружжя, частка в якому спадкується згідно ст.1226 ЦК України у загальному порядку. Також, для визначення порядку спадкування зазначених сум на рахунку спадкодавця важливо визначити природу цих грошових коштів. Позивачка помилково виходить з твердження, що кошти на рахунку в банку спадкодавця є видом обов`язкового особистого страхування, яке спадкується за правилами ч.5 ст.57 СК України, оскільки основна частина коштів перераховувалася як виплата по обов`язковому соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві. Зазначає, що страхові виплати по обов`язковому соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві, які отримував на банківську картку спадкодавець, відносяться до виплат по соціальному страхуванню, тому спадкування зазначених коштів не може відбуватися за правилами ч.5 ст.57 СК України, яка регулює спадкування виплат по особистому страхуванню. Вказані кошти є спільною власністю подружжя і успадковуються на загальних підставах. Щодо грошового вкладу, відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на її ім*я, на 1/4 частку якого претендує позивачка у порядку спадкування як спільної сумісної власності її батька та його дружини, то відповідно до листа банку на ім.*я [PERSON] відкрито декілька поточних рахунків, одні з них були відкриті вже після смерті спадкодавця, на інших кошти відсутні, один із рахунків має назву «для зарахування пенсії та соціальної допомоги». Відповідачка зазначає, що вона є інвалідом 2 групи, отримує пенсію по інвалідності і ці кошти є єдиним її джерелом існування. Вважає, що позивачка у цьому випадку невірно відносить грошові кошти на її пенсійному рахунку до спадкової маси після смерті спадкодавця, оскільки мова йде про невід*ємні від самої особи права на соціальне пенсійне забезпечення фізичної особи та не можуть входити до спадкової маси після смерті спадкодавця, як спільне майно подружжя. Крім того, зазначає, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1995 року, проживала разом з ним до його смерті. [PERSON] був інвалідом 2 групи, у нього була ампутована ліва рука, мав остеомієліт лівої верхньої гомілкової кістки, 90 % втрати працездатності безстроково. За життя він постійно потребував догляду та допомоги, останні роки самостійно вже не пересувався, перебував у тяжкому психологічному стані. Вона сама, будучи інвалідом 2 групи, постійно перебувала поряд з ним та здійснювала догляд, а позивачка будь-якої допомоги взагалі не надавала - ні матеріальної, ні фізичної. Просить суд прийняти до уваги вказані нею факти та відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала за викладених в позові підстав. Представник відповідачки - адвокат Царенко А.А. позовні вимоги не визнав і просив відмовити у задоволенні позову, пояснивши, що [PERSON] пропонувала позивачці вирішити спір у позасудовому порядку, сплативши грошому компенсацію у сумі, еквівалентній п*яти тисячам доларів, але [PERSON] відмовилася від такої пропозиції. Суд, заслухавши пояснення учасників процессу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтв апро смерть (.а.с.10). Згідно свідоцтва про народження позивачки її батьком є [PERSON] (а.с.11). Копіями свідоцтва про одруження підтверджується зміна прізвища позивачки на [PERSON] (а.с.12-13). 17 лютого 1995 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Ніжинського міськвиконкому Чернігівської області за актовим записом №71. Відповідно до договору купівлі-продажу жилового будинку від 29 березня 2001 року [PERSON] придбала у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . З відповіді АТ «Райффайзен Банк Аваль» від 15.02.2019, наданої на запит приватного нотаріуса Дудки Г.Я., вбачається, що у Центральному Ніжинському відділенні на ім*я [PERSON] відкрито поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 09.11.2007), залишок коштів на якому станом на 14.02.2019 складає 1 110 464 російських рублів 10 коп. Вказаний рахунок відкрито на підставі заяви клієнта від 09.11.2007. Після відкриття рахунку № [NUMBER] клієнт вніс на нього кошти через кассу банку 15.01.2008. Також у банку було відкрито рахунок № [NUMBER] та складено на нього заповідальне розпорядження №127 від 27.09.2005 на [PERSON] . (а.с.240). У матеріалах справи мається постанова приватного нотаріуса Ніжинського міського нотаріального округу Чернігівської області Дудки Г.Я. про відмову у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом після померлого [INFO] [PERSON] у зв`язку з тим, що: у спадковій справі відсутні відомості та спадкоємцем [PERSON] не надані відповідні підтверджуючі документи, а нотаріус не може самостійно визначити склад спадкового майна, підстав вважати особистою власністю грошовий вкалд, який зберігається у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] , немає; право власності на житловий будинок по [ADDRESS] оформлено на дружину - [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку, посвідченим Ніжинською міською державною нотаріальною конторою 29.03.2001 за реєстровим №2-396. У відповідності до ст.277 ЦК УРСР цей договір зареєстрований у Ніжинському міжміському бюро технічної інветаризації 19.04.2001, право власності на житловий будинок вцілому зареєстровано за [PERSON] . Частка другого з подружжя, що помер, знаходиться у прихованому стані і лише презюмується, оскільки він не є титульним власником вказаного будинку; у спадковій справі відсутні відповідні документи, які б підтвердили той факт, що грошовий вклад, який зберігається у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунку, відкритому на ім*я дружини спадкодавця, [PERSON] , що накопичувався за час шлюбу із спадкодавцем, є спільною сумісною власністю подружжя, та спадкодавцю, [PERSON] , належить частка у спільному майні подружжя. (а.с.32-35). Ухвалою суду від 01 липня 2019 року за заявою [PERSON] витребувано з АТ «Райфайзен Банк Аваль» інформацію про наявність грошових вкладів, банківських рахунків, карткових рахунків, суми грошових вкладів та залишок коштів на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , станом на 14.06.2018 та 14.12.2018, та з Центрального Ніжинського відділення АТ «Райфайзен Банк Аваль» відомості про суму коштів на банківському рахунку № [NUMBER] , який відкритий на ім`я [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , померлого [INFO] , із зазначенням дати відкриття банківського рахунку та джерела надходження коштів на рахунок. На виконання ухвали суду від АТ «Райфайзен Банк Аваль» надійшла інформація, згідно якої на імя [PERSON] наявні рахунки: поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 21.01.2019); поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 19.04.2005/дата закриття 15.09.2013); поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 11.01.2019); поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 02.02.2006), залишок коштів на якому станом на 14.06.2018 складав 12 377,99 грн; поточний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 04.10.2016) залишок коштів станом на 14.06.2018 та 14.12.2018 відсутній; депозитний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 11.01.2019); депозитний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 09.12.2017/дата закриття 22.01.2019) залишок коштів станом на 14.06.2018 - 1500 доларів США 20 центів, станом на 14.12.2018 складав 1500 доларів США 26 центів; депозитний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 04.10.2016/дата закриття 10.12.2017); депозитний рахунок № [NUMBER] (дата відкриття 19.04.2005/дата закриття 02.12.2006); рахунок для зарахуваня пенсії та соціальної допомоги [NUMBER] (дата відкриття 27.04.2017, залишок коштів на якому станом на 14.06.2018 складав 13716 грн, станом на 14.12.2018 - 12746,65 грн; рахунок для зарахування пенсії та соціальної допомоги [NUMBER] (дата відкриття 02.04.2009/дата закриття 19.05.2010); на імя [PERSON] наявний поточний рахунок № [NUMBER] , залишок коштів станом на 09.07.2019 складає 1 110 464,10 російських рублів. (а.с.104). З виписки про рух коштів по рахунку № [NUMBER] , який належить [PERSON] , за період з 09.11.2007 (дата відкриття рахунку) по 03.07.2019 (дата надходження запиту) вбачається рух внесення, надходження та зняття коштів з рахунку. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи С-7 від 02.04.2021 ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] станом на момент проведення дослідження із заокругленням до цілих становить 267 395 грн (а.с.102-117 т.2). Даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. У статті 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України). Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно зі статтею 1228 ЦК України вкладник має право розпорядитися правом на вклад у банку (фінансовій установі) на випадок своєї смерті, склавши заповіт або зробивши відповідне розпорядження банку (фінансовій установі). Право на вклад входить до складу спадщини незалежно від способу розпорядження ним. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідачка стверджує, що оскільки вклади [PERSON] у вищевказаній фінансовій установи були зроблені за час спільного подружнього життя, то спадковим майном є тільки 1/2 частина цих заощаджень, інша частина належить їй як дружині спадкодавця. При вирішенні цього питання суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, нормою статті 60 СК України визначено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадках поділу грошових сум (вкладів), внесених у банківські (фінансові) установи за договорами банківського вкладу (депозиту) за рахунок заробітної плати, пенсії, стипендії, інших доходів подружжя, ці вклади, незалежно від їх виду та від того, на чиє ім`я з подружжя вони внесені, відповідно до статті 61 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідачка оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірний житловий будинок, розташований по [ADDRESS] , зазначаючи, що будинок був придбаний нею за власні кошти, а тому це майно є її особистою власністю і не є спільною сумісною власністю подружжя, хоча позовні вимоги про це нею не заявлені, а суд відповідно до ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи і в межах заявлених нею вимог, тому право спільної сумісної власності подружжя на будинок презюмується. У постанові від 22 вересня 2020 року (справа № 214/6174/15-ц, провадження № 14-114цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти таке майно є особистою приватною власністю. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована. Один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, саме на відповідачку покладався обов`язок доведення спростування статусу набутого під час шлюбу подружнього майна, оскільки вона вважає, що це майно є її особистою власністю і воно не може включатися у спадкову масу після смерті її чоловіка. Разом з тим, за життя спадкодавця відповідачка не заявляла вимоги про визнання вказаного майна особистою власністю, нею також не заявлено такий позов на даний час і вона не довела, що спірне майно, яке набуте під час шлюбу, є її особистою власністю. Відповідачкою надано розписку від 27.03.2001 про те, що вона взяла у [PERSON] у позику 8000 грн для купівлі будинку по [ADDRESS] . (а.с.225) При цьому жодних доказів того, що будинок, розташований по [ADDRESS] , вона придбала за особисті кошти вона не надала. Таким чином, суд вважає доведеним, що будинок, розташований по [ADDRESS] набутий подружжям у шлюбі, відповідно до положень ст.60 СК України є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і у відповідності до положень ст.70 СК України кожному із подружжя на час смерті [PERSON] належало по 1/2 частині цього майна. Тому в цій частині вимоги позивачки є обґрунтованими і з врахуванням наявності двох спадкоємців першої черги, частка спадкодавця [PERSON] (1/2) підлягає успадкуванню ними у рівних частках. Позивачка вважає грошовий вклад, відкритий спадкодавцем в АТ «Райффайзен Банк Аваль», його приватною особистою власністю та просить визнати за нею право власності на половину грошових коштів, посилаючись на ч.5 ст.57 СК України, оскільки грошові кошти на ньому перераховувалися за обов`язковим соціальним страхуванням, а страхові внески сплачувалися за його особисті кошти до 1981 року. З ксерокопії наказу Фонду соціального страхування Російської Федерації №80-в від 10.01.2001, наданого позивачкою, вбачається, що [PERSON] назначено щомісячну страхову виплату у сумі 5535,87 рублів, побутовий догляд у сумі 100 рублів відповідно з Федеральним законом «Про обов`язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві». Щомісячні виплати проводити з 01.01.2001 безстроково шляхом нарахування на особовий рахунок № [NUMBER] у Ніжинській філії АППБ «Аваль» (а.с.132 т.2). Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Зокрема, частиною п`ятою вказаної норми закону передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Тобто особистою приватною власністю подружжя можуть бути страхові суми, одержані за обов`язковим особистим страхуванням, проте в даному випадку [PERSON] отримав кошти по соціальному страхуванню від нещасних випадків на виробництві, які з урахуванням статей 5, 7 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР, статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV не відносяться до страхових сум, одержаних за обов`язковим особистим страхуванням, що спростовує доводи позивачки про відсутність режиму спільного майна щодо страхових виплат. Таким чином, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки у разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК вважається правильно застосованою. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15. Так, позивачка зазначає, що сума, яка підлягає розподілу, становить 1 110 464, 10 російських рублів станом на 09.07.2019 (дата надання інформації банком). Позивачкою не доведено належними та допустимими доказами у розумінні ст. 12, 81 ЦПК України, що зазначені грошові кошти, які зберігаються на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у АТ «Райффайзен Банк Аваль» 09.11.2007, належали останньому на праві особистої приватної власності. Суд, враховуючи час відкриття рахунку № [NUMBER] [PERSON] та час набуття таких коштів, дійшов висновку, що спірні кошти є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки одержані спадкодавцем під час перебування у шлюбі з [PERSON] , а тому останній належить 1/2 частка цих коштів. Станом на 14.06.2018 (дата смерті [PERSON] ) залишок коштів на рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль», становив 960 751,10 російських рублів (згідно виписки станом на 11.06.2018), тому за позивачкою слід визнати право власності у порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] на 1/4 частку вказаного грошового вкладу у сумі 240 187,78 російських рублів. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. З уразуванням вищевикладеного, за позивачкою слід визнати право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частку грошових вкладів, що зберігалися у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» на рахунках, відкритих на ім`я [PERSON] станом на 14.06.2018. Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Спадкоємці за письмовою угодою між собою, посвідченою нотаріусом, якщо це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Таким чином з моменту прийняття спадщини двома або більше спадкоємців спадкове майно, як правило, є об`єктом їх спільної часткової власності. Стосовно позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь у порядку взаємозаліку грошової компенсації за спадкове майно у сумі 291 658 грн 50 коп, за рахунок коштів поточного рахунку № [NUMBER] , відкритого в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на ім`я [PERSON] , слід зазначити, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частини із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ч.2 ст.365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частину у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. З матеріалів справи вбачається згода відповідачки на виплату грошової компенсації позивачці у порядку взаємозаліку не надавалася. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України). На суд покладається обов`язок розгляду цивільної справи в межах заявлених особою вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони покликалися як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги відносно стягнення коштів грошових вкладів необхідно задовольнити частково, а саме за позивачкою слід визнати право власності на 1/2 частку грошового вкладу з відповідними відсотками, які зберігаються на поточному рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль» у сумі 240 187,78 російських рублів, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ на день розгляду справи -3, 6759 - становить 88 290 грн 63 коп., а також стягнути з відповідачки 1/4 частку грошових коштів, які зберігалися станом на 14.06.2018 на грошових вкладах з нарахованими відсотками у центральному Ніжинському відділенні АТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме: на рахунку № [NUMBER] - 12 377,99 грн, на рахунку № [NUMBER] - 13716 грн, та на рахунку № [NUMBER] - 1500 доларів США 20 центів, що у гривневому еквіваленті за офіційним курсом, встановленим НБУ станом на день розгляду справи - 27,0241 - становить 40 541,55 грн, а всього підлягає стягненню 16 658 грн 88 коп. Суд вважає за необхідне також визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частку житлового будинку по [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Частиною 1 та п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторонни пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При поданні позову до суду [PERSON] сплачено 1536, 80 (768,40+768,40) грн судового збору за дві позовні вимоги майнового характеру, що підтверджується наданими нею квитанціями. Крім того позивачкою сплачено судовий збір за заяву про забезпечення позову та заяву про забезпечення доказів (384,20+384,20) 768,40 грн. Також нею понесено витрати, пов*язані з проведенням експертизи, у сумі 4540 грн, що підтверджується квитанцією. Враховуючи, що позивачкою були збільшенні позовні вимоги шляхом пред`явлення ще вимоги майнового характеру на загальну суму 224 809,75 грн (207 873,33 + 16936,42), за якою позивачкою було сплачено 768,40 грн, тобто судовий збір не був доплачений, тому суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави недоплачений судовий забір у сумі 1497,70 грн (2248,10-768,40). Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» відповідачка звільнена від сплати судового збору.

Outcome: partial