Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 08 серпня 1997 року уклала шлюб з [PERSON] Від шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року шлюб між ними розірвано. Фактично шлюбні відносини між ними припинились у лютому 2014 року, з цього часу вони мешкають окремо. В лютому 2014 року позивачка випадково дізналась, що відповідач [PERSON] без її згоди відчужив належний їм на праві спільної сумісної власності автомобіль своєму батькові [PERSON] За час спільного сумісного проживання як подружжя 30 вересня 2013 року ними за спільні кошти було придбано автомобіль SKODA RAPID Ambition 1.6, 2013 року випуску, номер двигуна [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який 04.10.2013 року було зареєстровано на відповідача. У лютому 2014 року серед документів відповідача вона побачила свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, видане на ім'я [PERSON], зі змісту якого їй стало відомо, що право власності на вищевказаний автомобіль було перереєстроване на батька її колишнього чоловіка. Позивачка зазначала, що їх згоди на відчуження автомобіля як спільного сумісного майна подружжя ніхто не питав, під час укладення договору купівлі-продажу вона не була присутня, [PERSON] це було зроблено навмисно, оскільки вже на той час вони спільно не проживали і мали намір поділити спільно нажите майно. Посилаючись на ці обставини, позивачка просила визнати недійсним договір купівлі - продажу автомобіля та стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, пославшись на те, що шляхом укладення фіктивного договору купівлі-продажу [PERSON] намагався штучно зменшити склад спільного сумісного майна подружжя, спір про розподіл якого знаходиться на вирішенні в Сумському районному суді Сумської області. В судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги не визнав, пояснивши, що спірний автомобіль був відчужений під час спільного проживання, кошти отримані від його продажу були використані на потреби сім'ї. Вважав, що оскільки договір відчуження автомобіля не потребує ані нотаріального посвідчення, ані державної реєстрації, письмова згода співвласника не обов'язкова, а усна згода була надана позивачкою, яка була присутня у ТОВ «Автомаксимум», через яке здійснювався продаж автомобіля. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовів вимоги не визнав, пояснивши, що він давно мріяв придбати автомобіль. В січні 2014 року йому стало відомо, що його син - відповідач по справі [PERSON] та його дружина - позивачка [PERSON] вирішили продати належний їм автомобіль SKODA RAPID Ambition 1.6, 2013 року випуску. Користуючись нагодою, він вирішив придбати спірний автомобіль в на підставі довідки - рахунку серії ВІА №153269, виданої ТОВ «Автомаксимум» на ім'я [PERSON], автомобіль 18 січня 2014 року був перереєстрований на [PERSON] На виконання договору купівлі-продажу автомобіля він сплатив [PERSON] 102000 гривень. Про продаж автомобіля позивачці було відомо і вона не заперечувала проти відчуження автомобіля. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 08 серпня 1997 року сторони уклали шлюб( арк. с.6) Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 30 травня 2014 року шлюб між сторонами розірвано( арк. с.7). Фактично шлюбні відносини між ними припинились у лютому 2014 року, з цього часу вони мешкають окремо. За час спільного сумісного проживання як подружжя, а саме 30 вересня 2013 року сторонами за спільні кошти було придбано автомобіль SKODA RAPID Ambition 1.6, 2013 року випуску, номер двигуна [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], який 04.10.2013 року було зареєстровано на відповідача, що не оспорюється сторонами. Як вбачається з матеріалів справи, перереєстрація автомобіля SKODA RAPID Ambition 1.6, 2013 року випуску з [PERSON] на [PERSON] відбулася 18 січня 2014 року на підставі довідки - рахунку серії ВІА №153269, виданої ТОВ «Автомаксимум» на ім'я [PERSON] ( ар. с. 9). Відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до вимог ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з ч.4 ст. 369 ЦК України, правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Статтею 13 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У відповідності з положеннями статей 60, 68 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У відповідності з ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх заперечень, а саме на підтвердження того, що на укладення договору купівлі - продажу автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, малася згода позивачки. Посилання позивачів на ту обставину, що договір купівлі-продажу автомобіля не потребує ані нотаріального посвідчення, ані державній реєстрації, а тому і згода на відчуження спірного автомобіля не є обов'язковою, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки необхідність державної реєстрації транспортних засобів встановлена ст. 34 Закону України «Про дорожніх рух», а також Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них ( затв. Наказ МВС 11.08.2010 N379, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 січня 2011 р. за N 123/18861). Отже, оскільки відповідач не довів ту обставину, що на відчуження спірного автомобіля, що є спільною сумісною власністю подружжя, була отримана згода позивачки, договір купівлі-продажу автомобіля не може вважатися таким, що відповідає вимогам закону, а тому позовні вимоги позивачки підлягають повному задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved