Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові зазначила, що вона постійно проживала за адресою: м.Запоріжжя, бул.Будівельників, 17, кВ. 170 з чоловіком [PERSON], який помер 28.10.2007 року. Наприкінці 2008 року її онук [PERSON] запропонував свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, медичним препаратами, для чого просив укласти відповідний договір, за умовами якого після її смерті він отримає у власність 1/2 частину вказаної трикімнатної квартири. 1/2 частина квартири складається з: 1/4 частини квартири, яка була отримана при приватизації, 1/4 частини, яку вона отримала у спадщину після померлого чоловіка. 1/4 частина вказаної квартири належить її дочці [PERSON] і 1/4 частина належить онуку [PERSON], які у квартирі не проживають, а проживають у м.Вінниця. Наприкінці 2016 року її виселили з квартири з речами та заборонили туди повертатися. На теперішній час вона проживає у своєї доньки [PERSON] на дачі. Таке вчинив онук [PERSON], який повідомив їй, що квартиру вона йому подарувала. Вона не могла згадати такої обставини, оскільки страждає на хронічні хвороби, запаморочення, постійно перебуває на лікуванні у шпиталі. У лютому 2017 року вона пішла до нотаріуса, до якого її возив онук [PERSON] та отримала копію договору дарування. З договору вона дізналася, що подарувала онуку свою 1/2 частину квартири і у договорі не йде мова про її домовленість з онуком. На час укладання договору їй виповнилося 82 роки, в силу свого похилого віку та стану здоровя вона не розуміла насправді, що підписала. Оскільки вона помилялася щодо правової природи правочину, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири. У судовому засіданні позивачка позов підтримала. Суду пояснила, що у неї є дочка [PERSON], яка обіцяла за нею доглядати. З онуком [PERSON] вона ні про що не домовлялася та він нічого їй не обіцяв. Дочка сказала, щоб вона віддала квартиру онукові, а жити буде у неї. Коли вона їздила до нотаріуса, договір не читала, в руки документи не брала, нотаріус їй нічого не зачитувала, усі документи були у нотаріуса, також у нотаріуса вона нічого не підписувала. Хворіє вона більше трьох років. Коли вона поїхала до нотаріуса, приблизно рік тому, та попросила копію договору, з нього дізналася, що уклала договір дарування квартири. Раніше до суду не зверталася. Зараз їй ніхто не допомагає, раніше також ніхто не допомагав. Ключі онукові вона від квартири не давала, зараз онук живе у спірній квартирі. З квартири по бул.Будівельників вона пішла сама, бо онук сказав виїздити. З реєстрації у квартирі по бул. Будівельників вона знялася сама. Потім вона проживала у [INFO], яка належить [PERSON], а згодом пішла з квартири та живе у дочки на дачі. До укладання договору дарування онук їй нічого не обіцяв. Просила повернути їй квартиру, задовольнити позов. Адвокат [PERSON] підтримав позов, просить його задовольнити. Вважає, що позивачка не пропустила строк звернення до суду із вказаним позовом, бо копію договору вона отримала у 2016 році. У разі якщо суд не погодиться з такими доводами, просить поновити строк звернення позивачки до суду, визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири, бо позивачка помилялася щодо умов договору та вважала, що укладає договір довічного утримання. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що позивачка є його бабусею. Раніше він проживав у [INFO]. У 2008 році бабуся запропонувала подарувати йому належну їй 1/2 частину квартири, а вона в ній буде проживати разом з ним та його сімєю. Ніякої домовленості про те, що він буде утримувати бабусю, не було, бо він не мав змоги це робити: має сімю, дітей, які хворіють, дружину, яка не працює та їх доглядає, а він працює на трьох роботах. Після цього вони поїхали до нотаріуса: він, бабуся, його сестра [PERSON] Нотаріус у бесіді з ними- ним та бабусею, пояснила що являє собою договір дарування, а також наслідки його укладання, якщо бабуся підпише договір дарування частини квартири, а саме, що бабуся після підписання такого договору позбавиться свого житла. Сестра при цьому знаходилася в іншому приміщенні, всю розмову чула, бо двері туди були відчинені. Бабуся написала нотаріусу заяву, що бажає оформити саме договір дарування, підписала договір дарування, у якому було вказано, що вона розуміє умови договору та не має заперечень. Договір було укладено 25.12.2009 року. Після цього бабуся проживала за адресою: м.Запоріжжя, бул.Будівельників, 17, кВ. 170, а він з сімєю по вул. Жукова,14. Ключів від квартири по бул. Будівельників він не мав. Квартплату та плату за комунальні послуги за квартиру по бул. Будівельників, сплачувала бабуся, а він почав такі платежі сплачувати з листопада 2015 року,тільки після того, як туди переїхав. Згодом вони вирішили переїхати у квартиру по бул. Будівельників, де йому належала на праві власності 1/2 частина квартири та він мав намір іншу, 1/2 частину квартири викупити у власників. Він запропонував сестрі [PERSON] переїхати у квартиру по вул.. Жукова, про таку домовленість з сестрою, вони розповіли бабусі і вона виявила бажання переїхати у квартиру по вул.. Жукова разом з сестрою, бо не хотіла проживати з його сімєю. Ніхто бабусю з квартиру не виганяв, з квартири вона виїхала за власною ініціативою. Бабуся з сестрою переїздили у квартиру по вул.. Жукова у м.Запоріжжі самі, самі найняли транспорт. Як та коли бабуся знімалася з реєстраційного обліку у квартирі № 170 по бул. Будівельників, 17, йому не відомо, а з питання реєстрації бабусі у квартирі по вул.Жукова, він ходив з нею, бо на той час він ще був зареєстрований у квартирі по вул.. Жукова. Ключі від квартири по бул. Будівельників він отримав лише після того, як переїхав з сімєю у цю квартиру. Посилання бабусі на ту обставину, що вона хворіла та не розуміла, що підписує договір дарування, є безпідставними, бабуся має гарне здоровя, на час укладання договору не хворіла, вона і зараз сама ходить на дачу, сама себе обслуговує, купує продукти у магазинах, бабуся добре розуміла який договір укладала, крім того, нотаріус пояснювала їй наслідки укладання договору дарування, квартиру йому подарувала бабуся з власної ініціативи, тому просить у задоволенні позову відмовити. Також заперечує проти поновлення строку звернення до суду щодо з вказаним позовом. Представник позивача [PERSON]- [PERSON] підтримала позов. Суду пояснила, що до укладання договору дарування між сторонами, позивачка отримала повну та доступну інформацію щодо договору дарування, нотаріус їй усе розяснила, також розяснила наслідки укладання саме такого договору, позивачка до підписання договору отримала дві консультації у нотаріуса, яка пояснила їй також, що договір дарування є безумовним, але позивачка наполягала саме на укладанні договору дарування, тому посилання позивачки на ту обставину, що вона помилково вважала, що укладає договір довічного утримання, протиречить встановленому у судовому засіданні, бо договір дарування відповідав внутрішній волі позивачки. У судовому засіданні позивачка пояснювала, що вона не зверталася з даним позовом до суду, бо все у них було нормально. Також у судовому засіданні позивачка пояснила, що відповідач [PERSON] їй нічого не обіцяв. Позивачка сама, добровільно знялася з реєстрації у квартирі наприкінці вересня 2015 року, сама зареєструвалася в іншій квартирі, самостійно виїхала з квартири, самостійно збирала свої речі та виїздила з квартири. Усі дії позивачки свідчать про те, що вона добре розуміла який саме уклала договір. Просила відмовити позивачці у позові за пропуском строку звернення до суду, бо такий строк пропущено без поважних причин, оскільки договір дарування укладено у 2009 році, а до суду позивачка звернулася у липні 2017 року. Категорично заперечує проти поновлення строку звернення до суду, бо такий строк пропущено не з поважним причин. Третя особа-приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснила, що вона 25.12.2009 року посвідчувала договір дарування 1/2 частини квартири № 170 у будинку № 17 по бул. Будівельників у м.Запоріжжі між [PERSON] і [PERSON] Перш ніж [PERSON] підписала вказаний договір, вона з нею неодноразово спілкувалася. Перший раз позивачка приходила до неї на консультацію з дочкою. Вона попросила жінку вийти, а спілкувалася з [PERSON] Розповідала їй все докладно, про те, що вона якщо подарує частину квартири, це буде безоплатно, та те, що онук не бере на себе ніяких обов'язків. [PERSON] наполягала на тому, що бажає частину квартири подарувати, бо онук дуже хороший. Другий раз [PERSON] прийшла у день укладання договору, всього їх було троє: позивачка, онук і дочка позивачки. Вона знову залишила у кабінеті з собою [PERSON] і знову її попередила про те, що краще укласти договір довічного утримання або заповіт, але вона наполягала на укладанні саме договору дарування. Усе пояснювала їй на російській мові, щоб вона краще зрозуміла. І хоч це не передбачено інструкціями, взяла від [PERSON] заяву про укладання нею саме договору дарування. Таку заяву [PERSON] написала власноруч. При укладанні договору були присутні тільки [PERSON] та [PERSON] Перед підписання договору вона ще раз, голосно, запитала у [PERSON] про те, чи розуміє вона що укладає договір дарування, що та підтвердила, що так. [PERSON] добре чула усе, розмовляла з нею/ спілкувалася дуже добре. Ніяких прохань від [PERSON] про включення до договору дарування будь-яких умов, не було. Ніхто не обманював позивачку, вона добре розуміла який договір укладає. Коли у 2017 році [PERSON] прийшла до неї за копією договору дарування, то зразу сказала:А ти мене попереджала. Просить залишити позов без задоволення за безпідставністю. У подальшому третя особа у судове засідання не з'явилася, надавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є дочкою [PERSON] і у 2009 році з мамою спілкувалася десь 1-2 рази на місяць, довірительних стосунків не було, тому вона не знала про укладання договору дарування. У 2015 році мама переїхала у квартиру на Жукова, а у квартиру № 170 по бул. Будівельників, 17, переїхав [PERSON] [PERSON] у квартирі на вул. Жукова не жила, бо лікувалася по госпіталях, потім жила у неї на дачі. У липні 2017 року їй від мами стало відомо, що вона квартиру подарувала [PERSON],а також те, що [PERSON] у нотаріуса отримала копію договору дарування. Від матері вона ніколи не чула, щоб та казала, що бажає комусь подарувати квартиру. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона була сусідкою [PERSON] по бул.Будівельників, 17 з 1983 року і дуже часто бувала у квартирі сусідки, яка кликали її до себе у квартиру, показувала які у неї є продукти харчування, вони спілкувалися. Від [PERSON] їй стало відомо, що вона квартиру подарувала онукові. У 2015 році [PERSON] покликали її до себе у квартиру та повідомила, що вони будуть переїздити у квартиру де жив [PERSON], а [PERSON] з сім'єю переїде у цю квартиру. Через деякий час вона почула стукіт у під'їзді, [PERSON] сказала, що вони вивозять меблі, а через кілька днів вона допомагала [PERSON] виносити з квартири банки. При переїзді [PERSON], [PERSON] не був присутній. [PERSON], коли проживала поряд з нею, сама собі готувала їжу, іноді пригощала і її, сама себе обслуговувала, ніколи на стан здоров'я не скаржилася. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] є її бабусею, а [PERSON]- братом. Вона з дітьми та бабусею [PERSON] проживала у квартирі по бул.Будівельників,17, а [PERSON] з сім'єю, у квартирі по вул. Жукова. Про те, що був укладений договір дарування, вона дізналася у 2012 році, коли шукала документи на побачила договір. З [PERSON] у них була домовленість, що жити вони будуть так як і жили, а у 2015 році вони вирішили, що брат переїде у квартиру, частину якої йому подарувала бабуся, а вона з дітьми переїде у квартиру на вул. Жукова. У вересні 2015 року вони переїхали, тобто обмінялися квартирами. [PERSON] вирішила сама переїхати з нею на вул. Жукова,14, сама збирала свої речі для переїзду. Поки вона перевозила речі, бабуся їх пакувала з дітьми. [PERSON] сама переїхала у квартиру на вул. Жукова, 14, потім сама ходила та знялася з реєстрації з квартири по бул. Будівельників, потім вона разом з [PERSON] ходила з приводу реєстрації її по вулиці Жукова, де писала за неї заяву про реєстрацію. З вересня 2015 року бабуся проживала з нею у квартирі по вул. Жукова, 14, мала свої ключі від квартири, а в кінці липня 2017 року, щоб побути на свіжому повітрі, виїхала на дачу до своєї дочки [PERSON]. У кінці серпня 2017 року бабуся зателефонувала їй та сказала, щоб вона приїхала і забрала ключі від квартири, бо їй вони будуть вже не потрібні. Вона ніколи не чула скарг від бабусі з приводу її здоров'я, вона сама себе обслуговує, сама ходить у магазин. Заслухавши пояснення позивачки, думку адвоката, пояснення відповідача та його представника, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню у зв'язку з наступним. Стаття 68 Конституції України зобов'язує кожного неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що\~ кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків\~ має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Частиною 3 ст. 10, ст. 57 - 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За приписами ч.1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.ст.11, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог, та на підставі доказів, наданих сторонами по справі. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11. 2009 року ? 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним. Аналогічні правові висновки викладено в постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року у справі ?6-69цс14, та від 11 листопада 2015 року у справі №6-1124цс15, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. Таким чином, лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Судом встановлено, що [PERSON] проживала за адресою: м.Запоріжжя, бул. Будівельників, 17. кв. 170 з чоловіком [PERSON], який помер 28.10.2007 року у трикімнатній квартирі, у якій їй на праві власності належала ? частина після приватизації житла. Після смерті чоловіка, на підставі свідоцтва про право на спадкування, [PERSON] стала власницею ще 1Ї4 частини квартири. [PERSON] того, у вказаній квартирі ? частина належить [PERSON] і ? частина належить [PERSON] ( а.с. 40, 41), частки кожного у квартирі були встановлені рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.11.2009 року ( а.с.42). 25.12.2009 року [PERSON] подарувала, належну їй на праві власності 1/2 частину квартири № 170 у будинку № 17 по бул. Будівельників у м.Запоріжжі онуку [PERSON] ( а.с.5, 35). Звертаючись до суду з позовом, позивачка вказала, що наприкінці 2008 року її онук [PERSON] запропонував свої послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, медичним препаратами, для чого просив укласти відповідний договір, за умовами якого після її смерті він отримає у власність 1/2 частину вказаної трикімнатної квартири, потім онук повідомив їй що квартиру вона йому подарувала. Вона не могла згадати такої обставини, оскільки страждає на хронічні хвороби, запаморочення, постійно перебуває на лікуванні у шпиталі. У лютому 2017 року вона пішла до нотаріуса, до якого її возив онук [PERSON] та отримала копію договору дарування. З договору вона дізналася, що подарувала онуку свою 1/2 частину квартири і у договорі не йде мова про її домовленість з онуком. На час укладання договору їй виповнилося 82 роки, в силу свого похилого віку та стану здоровя вона не розуміла насправді, що підписала. Оскільки вона помилялася щодо правової природи правочину, просила визнати недійсним договір дарування 1/2 частини квартири. У судовому засіданні позивачка пояснила, що з онуком [PERSON] вона ні про що не домовлялася та він нічого їй не обіцяв. Дочка сказала, щоб вона дала квартиру онукові, а жити вона буде у неї. Коли вона їздила до нотаріуса, договір не читала, в руки документи не брала, нотаріус їй нічого не читала, усі документи були у нотаріуса, також у нотаріуса вона нічого не підписувала. Також пояснила, що хворіє вона більше трьох років. Коли вона поїхала до нотаріуса, приблизно рік тому, та попросила копію договору, з нього дізналася, що уклала договір дарування квартири. Доводи позивачки у позовній заяві про те, що вона вважала, що уклала з онуком договір довічного утримання, бо онук [PERSON] пропонував їй послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, медичними препаратами, протиречать її ж поясненням у судовому засіданні, де позивачка [PERSON] пояснила, що з онуком [PERSON] вона ні про що не домовлялася та він нічого їй не обіцяв. Допитана у судовому засідання у якості третьої особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], суду пояснила, що вона 25.12.2009 року посвідчувала договір дарування 1/2 частини квартири № 170 у будинку № 17 по бул. Будівельників у м.Запоріжжі між [PERSON] і [PERSON] Перш ніж [PERSON] підписала вказаний договір, вона з нею неодноразово спілкувалася. Перший раз позивачка приходила до неї на консультацію з дочкою. Вона попросила жінку дочку вийти, а спілкувалася з [PERSON], розповідала їй все докладно, про те, що вона якщо подарує частину квартири то це буде безоплатно та те, що онук не бере на себе ніяких обов'язків. [PERSON] наполягала на тому, що бажає частину квартири подарувати, бо онук дуже хороший. Другий раз [PERSON] прийшла у день укладання договору, всього їх було троє: позивачка, онук і дочка позивачки. Вона знову залишила у кабінеті з собою [PERSON] і знову її попередила про те, що краще укласти договір довічного утримання або заповіт, але вона наполягала на укладанні саме договору дарування. Усе пояснювала їй на російській мові, щоб вона краще зрозуміла. І хоч це не передбачено нічим, взяла від [PERSON] заяву про укладання саме договору дарування. Таку заяву [PERSON] написала власноруч. Перед підписання договору вона ще раз, голосно, запитала у [PERSON] про те, чи розуміє вона що укладає договір дарування, що вона підтвердила, що так. [PERSON] добре чула усе, розмовляла з нею. Ніяких прохань від [PERSON] про включення до договору дарування будь-яких умов, не було. Ніхто її не обманював, вона добре розуміла який договір укладає. Коли у 2017 році [PERSON] прийшла до неї за копією договору дарування, то зразу сказала:А ти мене попереджала. З наданих суду копій документів із справи про укладання договору дарування, вбачається ( а.с. 36), що [PERSON], дійсно, 25.12.2009 року звернулася з письмовою заявою до приватного нотаріуса [PERSON] про укладання між нею та онуком- відповідачем по справі, саме договору дарування 1/2 частини квартири № 170 по бул. Будівельників,17 у м.Запоріжжі, який вчиняє за своєю волею, без будь-яких погроз та примусу, розуміє умови та значення цього договору та його правові наслідки, а тому доводи позивачки у поданій позовній заяві, які протиречать її ж поясненням у судовому засіданні, а також доводи захисника у судовому засіданні про те, що домовленість [PERSON] з її онуком [PERSON] була про пре те, що онук буде її доглядати, забезпечувати продуктами, медикаментами, для чого попросив укласти з ним відповідний договір, тому позивачка помилково уклала договір дарування, протиречить матеріалам справи- письмовій заяві, у якій [PERSON] просила укласти саме договір дарування. Посилання у судовому засіданні адвоката [PERSON] на ту обставину, що на час укладання договору дарування, у 2009 році [PERSON] виповнилося 82 роки і в силу свого віку та хвороб, вона не розуміла змісту договору, є безпідставними та повністю протиречать матеріалам справи. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], пояснювали суду, що до укладання договору дарування, [PERSON] ніколи не скаржилася на стан здоров'я, сама себе обслуговувала та обслуговує, сама ходить в магазин, а також на дачу. У судовому засіданні [PERSON] пояснила, що хворіти вона почала більше трьох років тому. Доводи [PERSON] у цій частині повністю підтверджуються копіями історій хвороби, виписних епікризів за період з березня 2011 року по 04.2016 року ( а.с. 9-15), а тому доводи у частині того, що позивачка в силу своїх хвороб у 2009 році неправильно розуміла зміст правочину, протиречать вищевказаним матеріалам справи та обставинам, встановленим у судовому засіданні. [PERSON] того, позивачка не потребує сторонньої допомоги за станом свого здоровя, у судові засідання зявлялася сама, надавала пояснення суду. Доводи позивачки у позові та у судовому засіданні про те, що приватний нотаріус [PERSON] їй нічого не пояснювала, вона не читала договір дарування перед його підписанням, протиречать п. 7, 8 договору дарування, з яких вбачається, що договір відповідає інтересам сторін та не носить характеру фіктивного чи удаваного, договір не приховує іншого правочину, відповідає реальній домовленості сторін, дарувальник стверджує, що дарування здійснено за справжньою волею. [PERSON] того, як вбачається з пояснень свідка [PERSON] у судовому засіданні, вона була сусідкою [PERSON] по бул.Будівельників, 17 з 1983 року і дуже часто бувала у квартирі сусідки, яка кликали її до себе у квартиру, показувала які у неї є продукти харчування, вони спілкувалися. Саме від [PERSON] їй стало відомо, що вона квартиру подарувала онукові. Коли [PERSON] проживала поряд з нею, сама собі готувала їжу, іноді пригощала і її, сама себе обслуговувала, ніколи на стан здоров'я не скаржилася. З викладеного вище вбачається, що на час укладання договору дарування, хоч позивачці і виповнилося 82 роки, але вона добре себе почувала, оскільки жодного доказу у спростування встановлених судом обставин, станом на грудень 2009 року, позивачкою не надано. [PERSON] того, суду не надано жодного доказу у частині того, що через свій вік, позивачка не розуміла який саме договір укладає. Навпаки такі доводи позивачки та адвоката спростовуються встановленими судом обставинами- письмовими доказами- заявою, написаною власноруч [PERSON] про укладання саме договору дарування, поясненнями свідків, поясненнями приватного нотаріуса, виписними епікризами, з яких вбачається, що хворіти позивачка почала з 2011 року, оскільки жодних доказів у частині її хвороб, станом на 25.12.2009 року, суду не надано. Також, судом встановлено, що у квартирі [PERSON] належала 1/2 частина, з квартири № 170 по бул. будівельників, 17 [PERSON] знялася сама з реєстраційного обліку, сама, з онуком [PERSON] ходила у відповідний орган з приводу реєстрації у квартирі [ADDRESS], що встановлено у судовому засіданні з пояснень свідків та не спростовано позивачкою. На теперішній час позивачка має житло, у якому зареєстрована, але проживає у дочки за своєю волею. Жодних перешкод у користуванні [PERSON] квартирою № 110 по вул.. Жукова, 14, ніхто не чинить, оскільки доказів протилежного, позивачкою не надано. [PERSON] того, у квартирі № 170 по бул. Будівельників у м.Запоріжжі, [PERSON] проживала до вересня 2015 року, потім сама виїхала з квартири, разом з онукою, сама збирала свої речі, що свідчить про фактичну передачу спірного нерухомого майна обдарованому. Після переїзду, у листопаді 2015 року [PERSON] сама зареєструвалася у квартирі [ADDRESS]. Оскільки, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Всупереч вказаному вище, позивачкою не доведено суду жодної із вказаних обставин, відповідно до ст.. 10,60 ЦПК України, а тому, позовні вимоги не можуть бути задоволені судом. [PERSON] того, договір дарування, укладений між [PERSON] і [PERSON], був укладений 25.12.2009 року. З позовом до суду позивачка звернулася 28.07.2017 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст.. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється у три роки. Відповідно до ст.. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Outcome: dismissed