Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-10 00:00:00

Позивачка у судове засідання не з'явилася, надавши заяву про відкладення слухання справи у зв'язку із хворобою її представника, проте жодних обґрунтованих доказів на підтвердження даного факту надано не було, тому суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивачки, яка могла особисто з'явитися на засідання та приймати участь у розгляді справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні надав письмові заперечення проти позову, у яких вважав вимоги [PERSON] необґрунтованими, безпідставними та такими, що суперечать нормам чинного законодавства, тому проси суд у їх задоволенні відмовити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, причини неявки суд не повідомив, тому вважаю за можливе розглянути справу без його участі за доказами наявними у матеріалах справи. При вирішенні питання про поважність неявки в судове засідання позивача, суд керується наступним. Згідно з ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Позивачка ігнорує виклики в суд, в судове засідання не з'являється, рухом справи не цікавиться, не повідомляє суд про поважність причин неявки. Систематична неявка сторін у судові сідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання ними процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст. 27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка сторін без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність. Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, з урахуванням обставин, які згідно з ч. 1 ст.61 ЦПК не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 06.11.2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу - [PERSON] і зареєстрований у реєстрі за №2481, що відповідно до ст. 57 СК України, вважається особистою приватною власністю. І зазначений договір дарування позивачка [PERSON] просить визнати недійсним, оскільки він був оформлений з порушенням вимог ст. 235 ЦК України, оскільки фактично укладався саме договір купівлі-продажу спірної квартири, проте нотаріально оформлявся саме договір дарування з метою зменшення матеріальних витрат при його посвідченні. Так, Цивільний кодекс України встановлює вичерпний перелік підстав при яких сторона договору дарування, а саме - дарувальник має право розірвати договір дарування. Відповідно до ч.1 ст. 205 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч.1-3,5,6 ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Як вбачається зі змісту вищевказаних статей, при укладенні спірного договору дарування відповідачами не було порушено жодного пункту та жодних вимог чинного законодавства, що стверджує про належне та законне укладення договору дарування. Окрім того, п.5 ч.1 ст. 258 та ст. 728 ЦК України встановлює спеціальну позовну давність для розірвання договору дарування, що становить один рік з моменту укладення цього договору. Стаття 257 ЦК України встановлює позовну давність строком в три роки для визнання правочину недійсним, оскільки на цей предмет позову спеціальні строки позовної давності не встановлюється. При цьому протягом встановленого строку позовної давності [PERSON], як дарувальник, не звернувся з відповідною позовною заявою до [PERSON] з позовом про розірвання договору дарування, що свідчить про розуміння ним того, що відчуження належної йому квартиру відбулося саме в порядку оформлення договору дарування. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належні формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 651 ЦК України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14.10.213 року [PERSON] було позбавлено права користування спірною квартирою, тому не вбачається у неї жодних правових підстав на пред'явлення позовних вимог стосовно визнання договору дарування недійсним та визнання за нею права власності на частину квартири, на яку вона фактично втратила право користування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Таким чином, зважаючи на вищезазначені обставини, суд не вбачає обґрунтованості та законності позовних вимог [PERSON], тому залишає їх без задоволення.

Outcome: dismissed