Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, яким, з урахуванням уточнень та доповнень, просить відновити її порушене право на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], визнати недійсним укладений між відповідачами договір про надання комунальних послуг, зобов'язати відповідачку демонтувати водопровід від колонки літ. «К» до колонки літ. «К2», стягнути з відповідачки на свою користь 4850 гривень у рахунок відшкодування моральної шкоди, стягнути з відповідачки на свою користь витрати по оплаті правової допомоги та судового збору. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що вона та [PERSON] є співвласниками домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Рішенням суду за позивачкою визнано право власності на 38/100 частин, а за відповідачкою 62/100 частин житлового будинку з надвірними спорудами за вказаною адресою. Позивачу належить на праві власності земельна ділянка площею 0,0910 га за вказаною адресою, відповідачу належить земельна ділянка площею 0,1152 га за адресою: [ADDRESS]. У 2003 році відповідачка без згоди [PERSON] через земельну ділянку останньої до своєї земельної ділянки провела водопровід літ. К2, якого не було на час придбання [PERSON] 2/3 частин будинку. Позивачка посилається на те, що внаслідок самовільного проведення відповідачкою колонки [PERSON] позбавлена права в повному обсязі користуватися своєю земельною ділянкою. Крім того, колодязь колонки літ. «К» знаходиться у небезпечному стані, прикритий гнилими дошками, прорита траншея, яка присипана землею, все це під час пересування земельною ділянкою створює загрозу життю позивача та членам її сім'ї. Також, у зв'язку з тим, що було прокладено траншею по земельній ділянці позивачки, та стіні сараю утворилася тріщина, яка розширюється та може привести до руйнування сараю. 11.07.2012 року між [PERSON] та КП Теплові мережі укладено договір на постачання води, не враховуючи ту обставину, що водогін проходить через належну позивачу земельну ділянку, при цьому у відповідачки є можливість прокласти водогін через вулицю Жовтневу. Внаслідок дій відповідачки [PERSON] позивачці було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що [PERSON] стикається з труднощами при використанні своєї земельної ділянки, повинна постійно звертати свою увагу та увагу гостей на стан колонки літ. «К» для уникнення травмування. Також, позивач пережила переляк поки була розрита траншея. Моральну шкоду позивачка оцінює у суму в розмірі 4850 гривень. У судовому засіданні представники позивача [PERSON], адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги у повному обсязі та пояснили про обставини, викладені вище. Крім того, були надані письмові обґрунтування правомірності позовних вимог, де крім вищевказаних обставин зазначено, що [PERSON] не має ніяких дозволів та технічних умов для підключення до систем питного водопостачання, що говорить про самовільне підключення до систем питного водопостачання. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не визнала позовні вимоги, надала суду письмові заперечення, якими зазначила, що позовні вимоги необґрунтовані, земельна ділянка, яка була використана відповідачем [PERSON] для проведення водопроводу за рішенням суду знаходиться спільному користуванні, позивачем не надано доказів про те, що роботи з проведення водопроводу привели до ушкоджень сараю. Представник відповідача КП теплових мереж Харківського район [PERSON] надав письмові заперечення за позовом, яким просить відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. [PERSON] ще до укладення оспорюваного правочину була споживачем послуг з централізованого водопостачання по [ADDRESS], під час укладення оспорюваного договору сторонами договору були узгоджені всі істотні умови, договір за змістом та формою відповідає всім вимогам Закону України «Про житлово-комунальні послуги», підстави для визнання договору про надання житлового-комунальних послуг, передбачені статтею 215 ЦК України, відсутні. Що стосується позовної вимоги про відновлення права позивача на користування земельною ділянкою, представник КП теплових мереж вважає, що позивач фактично не припиняла користуватися своєю належною ділянкою, тому підстав для відновлення її права на земельну ділянку немає. Суд, вислухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, шо не підлягають задоволенню з наступних підстав. Позивачу на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Південної міської ради від 09 грудня 1997 року належить земельна ділянка площею 0,0910 га за адресою: [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку та господарських будівель. Відповідачу [PERSON] на праві власності на підставі рішення Південної міської ради від 14 травня 2002 року належить земельна ділянка площею 0,066 га для обслуговування жилого будинку та господарських будівель за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що на вказаних земельних ділянках розташовано домоволодіння, яке належить сторонам на праві спільної часткової власності у наступних частках: [PERSON] належало 1/3 частина жилого будинку з відповідною частиною надвірних будівель, [PERSON] - 2/3 частини. Відповідно до відомостей технічного паспорту на домоволодіння, до його складу входить житловий будинок літ. «А» з прибудовами, сараї літ. «Б», «Е», погріби літ. «В», «Ж», вбиральні літ. «Г», «Д», дворові водопроводи літ. «К», «К2», зливна яма літ. «К3». Рішенням народного суду Харківського району Харківської області від 03 квітня 1972 року було визначено порядок користування житловим будинком та земельною ділянкою, на якій він знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вказаного порядку, земельна ділянка площею 10 кв.м. залишена у загальному користуванні співвласників домоволодіння для підходу до водопроводу. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 квітня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 травня 2013 року, проведено розділ житлового будинку [ADDRESS], перерозподілено частки співвласників будинку, за [PERSON] визнано право власності на 62/100 частин замість 2/3, за [PERSON] визнано право власності на 38/100 частин замість 1/3 частини будинку. Вищезазначеними судовими рішеннями було встановлено, що [PERSON] не користується дворовим водопроводом літ. «К», який входить до складу домоволодіння. Водопровід передано у спільне користування співвласників та передбачено земельну ділянку спільного користування для його використання та обслуговування. На теперішній час [PERSON] улаштовано на своїй частині земельної ділянки дворовий водопровід літ. «К2» з підключенням до існуючого водопроводу літ. «К». Водопровід літ. «К» входив до складу домоволодіння при купівлі [PERSON] 2/3 частин домоволодіння. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. У ході судового розгляду справи було встановлено, що порядок користування земельною ділянкою, встановлений судовим рішенням від 03 квітня 1972 року, сторонами не оспорюється, права співвласників домоволодіння вказаним порядком не порушуються. При таких обставинах, суд при вирішенні спору виходить з порядку користування земельною ділянкою, на якій розташоване спільне домоволодіння, встановленого вищевказаним рішенням суду. Як вбачається з листа на ім'я [PERSON] від 15.07.2002 року № 299, за заявою [PERSON] комісія Південноміської ради провела обстеження земельних ділянок та встановила, що [PERSON] без згоди [PERSON] провела земляні роботи на земельній ділянці загального користування з метою підключення до спільної водопровідної колонки та проведення водопровідних труб на свою ділянку, для чого було вирито траншею. [PERSON] було вказано на необхідність засипати траншею та у подальшому не проводити такі роботи без згоди [PERSON] Як встановлено судом та не заперечується позивачем, відповідач [PERSON] виконала вимоги комісії та засипала траншею. На виконання рішення суду про порядок користування земельною ділянкою, рішенням Південноміської ради Харківського району Харківської області від 25 січня 2008 року було встановлено земельний сервітут на земельну ділянку площею 10 кв.м., яка належить [PERSON] у [ADDRESS], який забезпечить співвласниці будинку свобідний підхід до водопроводу, який розташований на підставі державного акту на право власності на землю [PERSON] Сервітут встановлений без визначення строку дії користування такою земельною ділянкою. Відповідно до положень ст. 98 ЗК України право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно ч.1, 2 ст. 100 ЗК України визначено, що власник або користувач земельної ділянки має право вимагати встановлення земельного сервітуту для обслуговування своєї земельної ділянки. Земельний сервітут встановлюється за домовленістю між власниками (володільцями) сусідніх земельних ділянок на підставі договору, закону, заповіту або за рішенням суду. Таким чином, судом встановлено, що земельна ділянка, яка була використана для проведення водопроводу на земельну ділянку відповідача [PERSON], хоча й належить [PERSON], але обтяжена безоплатним сервітутом без визначення строку дії користування нею. Враховуючи ту обставину, що рішення Південноміської ради про встановлення сервітуту сторонами по справі не оспорювалось, суд вважає, що у відповідача [PERSON] були законні підстави для використання земельної ділянки позивача для проведення водопроводу на власну земельну ділянку. Відповідно до вимог ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Відповідно до ст. 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів які б підтверджували порушення відповідачем [PERSON] права власності та користування належною їй земельною ділянкою. Та обставина, що відповідач [PERSON] скористалась встановленим земельним сервітутом для проведення водопроводу не є порушенням права власності позивача на земельну ділянку. Крім того, позивачем не доведено ту обставину, що вона дійсно позбавлена будь-якого права володіння, користування або розпорядження власною земельною ділянкою, як встановлено у ході судового розгляду справи користування земельною ділянкою позивачем не припинялося, тому поновлювати право позивача на земельну ділянку у суду немає підстав. Той факт, що земляні роботи з проведення водопроводу негативно вплинули на технічний стан будівлі сараю, внаслідок чого виникла тріщина, не доведені допустимими доказами. Тієї обставини, що траншея пролягала в безпосередній близькості від сараю, недостатньо для висновку про її негативний вплив на технічний стан будівлі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Що стосується позовної вимоги про визнання договору про надання житлово-комунальних послуг недійсним, суд зазначає наступне. Згідно ст.ст. 1, 4 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання», централізоване питне водопостачання - це господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води. Суб'єктами відносин у сфері питної води та питного водопостачання є органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, до сфери управління яких належать об'єкти питного водопостачання, підприємства питного водопостачання та споживачі питної води. Відповідно до положень ст. 16 Закону забезпечення споживачів питної води централізованим питним водопостачанням, здійснюють підприємства питного водопостачання, яке проводить свою діяльність на підставі відповідних документів, серед яких передбачена ліцензія на господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення, технічний проект на розміщення водопровідних мереж, споруд та устаткування, який погоджений і затверджений в установленому порядку. Статтями 22, 23 Закону передбачено право споживача питної води на підключення в установленому законом порядку до централізованого водопостачання та водовідведення, та право підприємства питного водопостачання видавати дозволи та технічні умови на підключення споживачів до системи централізованого питного водопостачання. Забезпечення споживачів водою можливо лише тільки на договірних засадах, що передбачено ч. 1, 3 ст. 19, ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 19 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання». 11 липня 2012 року між [PERSON] та КП теплових мереж Харківського району Харківської районної державної адміністрації укладено договір № 3118 про надання населенню послуг з центрального питного водопостачання та водовідведення. Судом встановлено, що оспорюваний договір розроблений та укладений у повній відповідності до типового договору, затвердженого Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005 року «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Позивачем не було доведено наявність підстав для визнання договору недійсним, передбачених ст. 215 ЦПК України. Відсутність проектної та технічної документації на проведення водопроводу, а також дозволів та технічних умов на підключення до системи централізованого питного водопостачання є підставою притягнення споживача [PERSON] до відповідальності у виді штрафних санкцій або відшкодування збитків, заподіяних підприємству питного водопостачання. При таких обставинах, позовна вимога про визнання договору від 11 липня 2012 року № 3118 недійсним не підлягає задоволенню. З огляду на те, що судом не встановлено порушення прав позивача внаслідок проведення водопроводу від колонки літ. «К» до колонки літ. «К2», позовна вимоги про зобов'язання [PERSON] демонтувати водопровід також не підлягає задоволенню. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягає з'ясуванню: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього і в її заподіянні. З огляду на безпідставність задоволення всіх вищевказаних позовних вимог [PERSON], суд приходить приходить до висновку про відмову в задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки дана вимоги є похідною від позовних вимог про поновлення права на земельну ділянку, зобов'язання демонтувати водопровід та визнання договору № 3118 від 11.07.2012 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed