Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про стягнення заборгованості за позикою. В обґрунтування своїх вимог вказала, що у відповідності із договором займу, що посвідчений нотаріально 21.04. 2010 року, відповідачка отримала від позивачки позику в сумі 5000 доларів США, що було еквівалентно 40000 грн. Позика була надана строком до 15 квітня 2012 року. Договором позики були передбачені нарахування процентів за користування позикою у розмірі 2% від загальної суми позики щомісячно, і пені у розмірі 20% від загальної суми боргу, у разі неповернення позиченої суми до зазначеного в договорі строку. Всупереч умовам позики, від погашення боргу відповідачка ухиляється, у зв'язку з чим позивачка просила стягнути з відповідачки суму позики 5000 доларів США, що еквівалентно 40000 гривень, пеню в розмірі 20% від загальної суми позики щомісячно, 1000 доларів США, що еквівалентно 8000 гривень, проценти за користування позикою у розмірі 2% від загальної суми позики щомісячно, у розмірі 1300 доларів США, що еквівалентно 10400 гривень. Заочним рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 липня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у сумі 40650 грн., що відповідає 5000 доларів США, а також судовий збір 230грн.00коп. В решті позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Судом першої інстанції встановлено, що 21.04. 2010 року сторони уклали договір позики, який було посвідчено нотаріально. відповідачка отримала від позивачки позику у сумі 5000 доларів США, що було еквівалентно 40000 грн. Позика була надана строком до 15 квітня 2012 року. Договором позики були передбачені нарахування процентів і пені. Судом відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів та пені з тих підстав, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, а тому суд не може застосувати до виниклих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Позивач не ставить питання про стягнення з відповідача процентів у відповідності із ст.1048 ЦК України, а тому суд не може вийти за межі позовних вимог. В апеляційній скарзі позивачка просить рішення суду скасувати в частині відмови в задоволенні позову про стягнення процентів та пені, та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, в обґрунтуванні своїх вимог посилається на те, що стягнення пені та процентів було передбачено умовами договору позики, який був посвідчений нотаріально та відповідачкою не оспорений. В судове засідання сторони не з'явилися, повідомлені про дату та час розгляду справи. Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду підлягає скасуванню в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені за договором позики, з ухваленням нового рішення, з наступних підстав. Згідно частини 1 статті 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Рішення суду оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів та пені за договором позики. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів та пені за договором позики, суд першої інстанції зазначає, що між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті, а тому суд не може застосувати до виниклих правовідносин положення закону, який регулює порядок сплати боргу, визначеного договором у гривні. Апеляційний суд не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Ухвалене у справі судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та сторонами не заперечувалося, що 21.04. 2010 року сторони уклали договір позики, який було посвідчено нотаріально. відповідачка отримала від позивачки позику у сумі 5000 доларів США, що було еквівалентно 40000 грн. Позика була надана строком до 15 квітня 2012 року. Відповідно до умов договору позики було передбачено нарахування процентів за користування позикою у розмірі 2% від загальної суми позики щомісячно. Зазначені умови договору відповідачкою не оспорювалися. Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, проценти за договором позики були передбачені у відповідності до вимог частини 1 статті 1048 ЦК України та підлягали стягненню з відповідачки саме на підставі цієї норми закону. Посилання суду першої інстанції на те, що договором позики були передбачені нарахування процентів у відповідності із ст. 625 ЦК України, є помилковим. Стягнення процентів за договором позики не пов'язане з валютою договори позики. Договором позики також було передбачено стягнення пені у розмірі 20% від загальної суми боргу, у разі неповернення позиченої суми до зазначеного в договорі строку. Згідно частини 1 статті 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно статті 549 ЦК України: 1. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. 2. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. 3. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно частини 1 статті 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно статті 551 ЦК України: 1. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. 2. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно частини 1 статті 624 ЦК України, якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Враховуючі вищевикладене, апеляційний суд вважає, що позивачка має право натягнення з відповідачки неустойки у вигляді штрафу, який в договорі зазначений як пеня, та таке стягнення не залежить від валюти договору. Отже, суд першої інстанції, не врахував наведене та дійшов до помилкового висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення процентів та пені за договором позики. Позовні вимоги позивачки про стягнення процентів та пені за договором позики підлягають задоволенню в повному обсязі. Розмір сум, що підлягають стягненню, ґрунтується на умовах договору, який відповідачкою не оспорювався. Згідно із пунктом 4 статті 309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до вимог статті 309 ЦПК України, апеляційний суд задовольняє апеляційну скаргу позивачки, скасовує рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 19 липня 2013 року скасувати в частині відмови в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення процентів та пені за договором позики, з ухваленням нового рішення по справі в цієї частині про стягнення з відповідачки на користь позивачки процентів за користування позикою в сумі 10400 гривень та пені за договором позики в сумі 8000 гривень. В решті частини рішення суду не оскаржувалося.

Outcome: approved