Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що із 06.05.1990 року по 01.10.2014 року сторони перебували в шлюбі. Від шлюбу сторони маю двох дітей сина [PERSON] який досяг повноліття та доньку [PERSON] [INFO]. З припиненням сімейних стосунків із відповідачем матеріальну допомогу на доньку в добровільному порядку відповідач не дає, а тому позивачка звернулась до суду за захистом своїх прав. В судовому засіданні позивачка позов підтримали покликавшись на обставни викладені у позовній заяві. В судовому засіданні відповідач та його представник позов не визнали та пояснили суду, що відповідач проживає разом із позивачкою та своїми дітьми і добровільно надає фінансову та матеріальну допомогу дітям. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивачки не підлягають до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов»язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а ст.181 СК визначені способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину -за домовленістю між ними чи рішенням суду. -ч.1 ст. 181 СК України передбачає, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. В разі відсутності такої домовленості між батьками, право на предявлення позову про стягнення аліментів закон надає тому з батьків, з ким проживає неповнолітня дитина, на це звернуто увагу судів п.17 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно ч.3 ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Але проживання незначний проміжок часу не є визначенням місця проживання, так як дитина через кілька днів знову може повернутися до попереднього місця проживання, тобто до матері і тому суд вважає, що в даному випадку сторони спільно з дитиною повинні визначитися у відпровідності до ст.ст.161 та 181 СК України про постійне місце проживання дитини та способами її утримання так як в разі поступлення дитини на навчання самим логічним способом її утримання є сплата коштів на платіжну банківську карту з можливим контролем витрат чи укладання згідно ст.189 СК України договору між батьками про сплату аліментів на дитину і в цьому разі буде визначено нове місце проживання дитини і батькам необхідно спільно вирішувати як її утримувати. -Відповідно Сімейного Кодексу примусовий порядок стягнення аліментів є способом захисту, а не способом зведення рахунків. Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Згідно ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст.60 ЦПК України на сторони покладено обовязок по доведенню обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка відповідно передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Допитана в судовому засіданні [PERSON] підтвердила доводи батька та пояснила, що відповідач добровільно надає їй фінансову та матеріальну допомогу. Таким чином, виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, пояснення сторін, та надані ними докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду жодного переконливого доказу того факту, що саме на утриманні позивачки [PERSON] перебуває їх спільна донька [PERSON], навпаки ці викладені позивачем обставини та надані ним суду докази були спростовані доказами, наданими суду відповідачем, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивачки про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed