Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області про визнання права власності на спадкове майно. Мотивує свій позов тим, що [INFO] померла її баба [PERSON] . Позивачка є її спадкоємицею за заповітом, прийняла спадщину, однак нотаріально оформити своїх спадкових прав не може. Крім того, перешкодою в подальшому оформленні спадщини є й те, що в правовстановлюючих документах на спадкове майно допущена помилка. Зокрема, в Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №003659, виданого Горохівською районною державною адміністрацією 07 лютого 2004 року прізвище спадкодавця значиться як « [PERSON] », а в свідоцтві про смерть, заповіті та в інших документах її прізвище вказане як « [PERSON] ». Враховуючи вищенаведене, просить встановити юридичний факт, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №003659 від 07 лютого 2004 року, який виданий на ім`я [PERSON] , належить [PERSON] , яка померла [INFO] , а також визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №003659, виданого Горохівською районною державною адміністрацією 07 лютого 2004 року, як на спадкове майно [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 10 лютого 2020 року було замінено первісного відповідача в даній справі - Городищенську сільську раду Луцького району Волинській області на належного відповідача [PERSON] . 23 червня 2021 року відповідачка [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтували тим, що вона є спадкоємцем за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Вказує, що вона є пенсіонеркою, непрацездатною особою, а тому вважає, що відповідно до ст.1241 ЦК України, має право на обов`язкову частку у спадщині після її смерті. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 23 червня 2021 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно було прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення юридичного факту та визнання права власності на спадкове майно. Позивачка за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак в заяві до суду зменшила свої позовні вимоги, просила визнати за нею право власності на 5/8 частини спадкової земельної ділянки. Поряд з цим, позовні вимоги за зустрічним позовом визнала повністю, не заперечувала щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/8 частини спадкової земельної ділянки. Разом з тим, справу просила слухати у її відсутність. Відповідачка за первісним позовом, [PERSON] позовні вимоги визнала повністю, не заперечувала щодо визнання за [PERSON] права власності на 5/8 частини спадкової земельної ділянки за заповітом. Водночас підтримала зустрічний позов в частині визнання за нею права власності на 1/8 частини спадкової земельної ділянки та просила його задовольнити. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1235 ЦК України надається право заповідачу на призначення спадкоємців. Згідно з ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. А відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з статтею 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. А відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Крім цього, відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З заповіту, складеного [PERSON] 28 серпня 2017 року, який було посвідчено секретарем Бережанківської сільської ради Горохівського району Волинської області та зареєстровано в реєстрі за №22 вбачається, що вона належні їй майновий пай відповідно до свідоцтва про право власності на майновий пай серії ВЛ №0069680 та земельну ділянку відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №003659, виданого Горохівською районною державною адміністрацією 07 лютого 2004 року, заповіла своїй онуці [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про смерть, [PERSON] померла [INFO] . Із матеріалів справи, вбачається, що позивачі за первісним та зустрічним позовами [PERSON] та [PERSON] є, відповідно, онукою та дочкою померлої [PERSON] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження та свідоцтвами про укладення шлюбу. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 9 жовтня 2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я позивачки за первісним позовом [PERSON] після смерті [PERSON] було відмовлено. Довідкою Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області №208 від 22 липня 2019 року стверджується, що спадкодавець [PERSON] до дня смерті проживала сама в [ADDRESS] . Спадкоємець за заповітом [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця шляхом подачі заяви в нотаріальну контору. З спадкової справи, заведеної після померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що після її смерті від імені [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом, до Горохівської державної нотаріальної контори надходила заява про прийняття спадщини. Крім того, від імені [PERSON] , яка є спадкоємцем за законом, також надходила заява про прийняття спадщини. Відповідно до Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №003659, спадкодавцю належала земельна ділянка відповідних розмірів. Однак, спадкодавець в даному акті значиться як « [PERSON] ». Згідно з ч.ч.1, 3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, чинним законодавством встановлено два способи прийняття спадщини: шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини або факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, на підставі вищевказаних доказів суд дійшов висновку, що позивач та відповідач за первісним позовом прийняли спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі заяв до нотаріальної контори, тобто є такими, що прийняли спадщину в порядку, визначеному ст.1269 ЦК України. Про відмову від її прийняття у визначений законом строк не заявляли. Таким чином, судом встановлено, що позивачка за первісним позовом [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після померлої баби [PERSON] , прийняла спадщину, однак оформити її в нотаріальному порядку не може. Судом також встановлено, що позивачка за зустрічним позовом [PERSON] є спадкоємицею за законом першої черги після померлої матері [PERSON] , прийняла спадщину і відповідно до ст.1241 ЦК України, також має обов`язкову частку у спадщині після її смерті. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України у випадку визнання відповідачем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, враховуючи те, що представлені позивачем за первісним позовом докази на підтвердження своїх позовних вимог щодо встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом, представлені позивачем за зустрічним позовом докази на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними та допустимими, визнання відповідачами за первісним та зустрічними позовами не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що первісний позов [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Суд звертає увагу сторін по справі на дотримання вимог ст.ст.162, 164, 167, 174 Податкового кодексу України.

Outcome: approved