Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача аліменти на утримання сина - [PERSON] ([INFO]) у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 25% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що 08 серпня 2003 року було зареєстровано шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Вказує, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31.03.2006 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Зазначає, що після розірвання шлюбу, спільна з відповідачем дитина проживає разом з позивачкою. Однак, відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків щодо утримання дитини та добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання сина. Враховуючи вищенаведене, просила суд позов задовольнити. 26 серпня 2016 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву в якій просила суд розгляд справи провести у її відсутність, в якій також вказала, що позов підтримує. Відповідач в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просив суд розгляд справи провести у його відсутність, в якій також вказав, що позов визнає. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. 08 серпня 2003 року було зареєстровано шлюб з відповідачем. Від цього шлюбу сторони мають спільну дитину: неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, що міститься в матеріалах справи (а.с. 13), де в графі мати вказано [PERSON], а батько - [PERSON]. Вказує, що на підставі рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 31.03.2006 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, а набула чинності для України 27.09.1991, закріплено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (стаття 27). Обов'язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладений на батьків відповідно до статті 180 СК України. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] зобов'язані матеріально забезпечувати свого неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Частина перша статті 181 СК України передбачає, що «способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними». Відповідно до положень статті 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Встановлено, що договори про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно та/ або про сплату аліментів між сторонами не укладалися. Відповідно до закону батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними й чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховується судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Так, згідно з ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка дружини, батьків, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Матеріальне становище сторін суд визначає, виходячи з вартості приналежного їм майна, рівня доходів, а також величини витрат, які вони здійснюють на утримання себе й членів своєї сім'ї. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття і створювати для них необхідні передумови для їх розвитку і забезпечення організації їх життя. Разом з цим, судом враховано, що відповідачем визнано позов, а відповідно до положень ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи вищевикладене, обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а відтак приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням задоволення позову, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн. у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved