Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач Квартирно-експлуатаційний відділ м. Чернівці звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення неустойки, посилаючись на те, що 01 липня 2015 року між ними та відповідачем було укладено попередній договір оренди №255/2015-п нерухомого військового майна, розташованого в [ADDRESS] , строком на 12 місяців по 30 червня 2016 року, із оплатою в розмірі 2284 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 380,67 грн. Зазначене майно було передано відповідачу згідно акту приймання-передачі від 01 липня 2015 року. Відповідно до п. 1.1 даного договору позивач зобов`язується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору провести процедуру укладення в майбутньому Основного договору оренди нерухомого військового майна військового містечка №101. 01 вересня 2015 року між КЕВ м. Чернівці та ФОП [PERSON] укладено додатковий договір №1 до попереднього договору оренди №255/2015-п від 01.07.2015 року, відповідно до якого КЕВ м. Чернівці передає, а ФОП [PERSON] приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно нежитлові вбудовані приміщення площею 114,20 кв.м в будівлі №4 військове містечко № [NUMBER] , що знаходиться на балансі КЕВ м. Чернівці та розташоване за адресою [ADDRESS] . Рішенням господарського суду Чернівецької області від 12 грудня 2017 року по справі №727/2324/16-ц було задоволено справу за їхнім позовом до ФОП [PERSON] про зобов`язання звільнити орендне приміщення. Однак відповідач вказане приміщення не звільнила і не передала згідно акту приймання-передачі. Листом від 02.07.2016 р. № 1669 відповідача було попереджено про необхідність звільнення приміщення та в разі невиконання обов`язку щодо вивільнення приміщень та повернення орендованого майна, буде нараховуватись неустойка в розмірі подвійної плати за час прострочення користування приміщенням. Позивачем неодноразово на адресу відповідача були направлені претензії, в яких було повідомлено про існування заборгованості перед позивачем, однак відповідач їх так і не погасила. Отже, вважають, що за використання вказаних приміщень за період з січня 2017 року по квітень 2018 року у відповідача перед КЕВ м. Чернівці існує заборгованість по нарахованій неустойці, у розмірі подвійної орендної плати в сумі 24362,56 грн. Тому просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на користь КЕВ м. Чернівці заборгованість за не звільнення нежитлового приміщення в будівлі №4 військового містечка № [NUMBER] , що розташоване за адресою: [ADDRESS] , в сумі 24362,56 грн. і понесені судові витрати. Відповідно до ч.4\~ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових\~\~відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч.1\~ст.274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою судді від 14 вересня 2018 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін по справі. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, звернулася до суду з клопотанням, в якому просила розглянути справу без її участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в\~судове засідання\~повторно не\~з`явилася,\~відзиву на\~позовну заяву\~не надала,\~про день\~та час\~розгляду справи\~повідомлена завчасно,\~належним чином (а.с.180), а тому суд вважає за можливе розглянути справу у її відсутність. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч. 2 ст. 247, ст. 280 ЦПК України, постановив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою позивача у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, виходячи з даних вимог закону, зокрема, що відповідач не подала відзив на позовну заяву, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення та в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що 01 липня 2015 року між ними та відповідачем було укладено попередній договір оренди №255/2015-п нерухомого військового майна (а.с.64-68), розташованого в [ADDRESS] , військове містечко № [NUMBER] , будинок №4 (літ.А), строком на 12 місяців по 30 червня 2016 року, із оплатою в розмірі 2284 грн. в місяць, в тому числі ПДВ 380,67 грн. Зазначене майно було передано відповідачу згідно акту приймання-передачі від 01 липня 2015 року. (а.с.69). Відповідно до п. 9.1 вказаний договір діє з 17 жовтня 2015 року по 16 жовтня 2016 року включно. Згідно з п.1.1 позивач зобов`язується протягом 12 місяців з моменту підписання цього договору укласти в майбутньому основний договір оренди. Відповідно до умов договору [PERSON] до моменту підписання основного договору мав право використовувати майно за цільовим призначенням, визначеним п.2.1.3 договору. 01 вересня 2015 року між КЕВ м. Чернівці та ФОП [PERSON] укладено додатковий договір №1 до попереднього договору оренди №255/2015-п від 01.07.2015 року, відповідно до якого КЕВ м. Чернівці передає, а ФОП [PERSON] приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно нежитлові вбудовані приміщення площею 114,20 кв.м в будівлі №4 військове містечко № [NUMBER] , що знаходиться на балансі КЕВ м. Чернівці та розташоване за адресою [ADDRESS] . (а.с.71). Статтею 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частини 1 статті 635 ЦК України\~попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Виходячи з наведених норм, попередній договір та додаткова угода до попереднього договору не може бути підставою виникнення зобов`язань за основним договором, оскільки встановлює зобов`язання укласти основний договір на певних умовах в майбутньому. Зважаючи на це, у відповідача не виникло зобов`язань зі сплати орендної плати на підставі попереднього договору оренди військового майна від 01 липня 2015 року №255/2015-п та додаткової угоди до попереднього договору оренди військового майна від 01 липня 2015 року №255/2015-п від 01.09.2018 р. Відповідно до\~ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму (ст. 762 ЦК України). Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України», військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Частиною 2\~ст. 3 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України»\~передбачено, що з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна. Згідно зі ст.ст.\~2,\~9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»\~орендою є засноване на договорі строкове, платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності, виключно на конкурсних засадах. Статтею 7 Закону України «Про господарську діяльність у Збройних Силах України»\~передбачено, що передача військового майна в оренду юридичним і фізичним особам здійснюється виключно на конкурсній основі з урахуванням необхідності підтримання на належному рівні бойової і мобілізаційної готовності. Умови та порядок проведення конкурсів визначаються Фондом державного майна України за погодженням з Міністерством оборони України. Оцінка вартості\~майна,\~що підлягає передачі в оренду, проводиться комісіями,\~до\~складу\~яких\~входять\~фахівці (уповноважені особи) Міністерства оборони України або іншого органу військового управління та Фонду державного майна України чи його регіонального відділення (представництва) за методикою, що затверджується Кабінетом Міністрів України. Акт оцінки майна, яке передається в оренду, погоджується з Фондом державного майна України чи його регіональним відділенням (представництвом) і затверджується Міністерством оборони України. Порядком надання дозволу військовим частинам Збройних Сил України на передачу закріпленого за ними рухомого та нерухомого майна в оренду №778 від 11.05.2000 року передбачено обов`язкове проведення експертної оцінки майна, яке передається в оренду. Нормами\~Закону України «Про оренду державного та комунального майна»\~встановлено, що етапами укладення договору оренди державного майна є: одержання дозволу Фонду державного майна чи його регіональних відділень на право оренди, проведення конкурсу, здійснення експертної оцінки майна, що орендується та проведення відповідних розрахунків орендної плати. Відповідно до п. 10 ч. 1\~ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна»\~істотними умовами договору оренди є, зокрема, страхування орендарем взятого ним в оренду майна. Аналізуючи вищевказані норми, беручи до уваги встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що укладений між сторонами договір №255/2015-п за своєю правовою природою не є договором оренди, попередній договір не створює для інших обов`язків, крім того, що укласти в майбутньому основний договір на визначених в попередніх умовах, позивачем не доведено факту домовленості між сторонами про сплату орендної плати, яка б визначалась відповідно до вищевказаних норм, а встановлено лише плату за користування майном, відповідно розрахунок неустойки зроблений позивачем необґрунтовано. Окрім вищевикладеного, слід зазначити, що попередній договір, на який позивач необґрунтовано посилається як на підставу виникнення у відповідача заборгованості зі сплати неустойки, припинив свою дію, 01.07.2016 року, тоді як неустойку позивачем нараховано до стягнення за період з січня 2017 року по квітень 2018 року, тобто за час відсутності договірних зобов`язань. При цьому, як вбачається з матеріалів справи та не заперечується позивачем по справі, саме позивачем не виконано умови попереднього договору оренди щодо укладення основного договору оренди, хоча відповідачем сумлінно сплачувались кошти за користування майном і після закінчення попереднього договору оренди. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed