Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом та просить в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на ? частину грошових коштів: дев'ятнадцять купюр номіналом по сто доларів США кожна з наступними серіями та номерами: LL10247315Е, LВ04512719Р, КF47822296А, LВ26250201М, КК69843046С, FF46407782В, LL70223098D, LB33501983К, КF62189494С, ВВ63571052А, FВ81866578В. КВ44390400R, АВ33139782А, FIF75727360С, НВ53312306М, НЕ22096444А, LС64505900А, LJ34645582А, LL10247319Е, а саме - на 950 доларів США. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що з 18.10.2001 року по 25.12.2007 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвали формально та фактично продовжують по цей час сумісно проживати, вести спільне господарство, виховувати дочку [PERSON], [INFO]. За час спільного життя ними було заощаджено грошових коштів у сумі 1900 доларів США, які планували витратити на ремонт квартири [ADDRESS], однак ці кошти були вилучені слідчим другого СВ СУ прокуратури Одеської області у межах кримінального провадження №42015160000000109 за ЄРДР від 25.02.2015 року під час проведеного обшуку. Також позивачка зазначила, що Ухвалою Приморського суду м.Одеси від 16.06.2015 року у справі №522/10528/15-к було зобов'язано повернути ці кошти чоловікові, він їх вважає особистими, тому позивачка, посилаючись на вимоги ст.ст.74, 61, 69, 70 СК України, просить вимоги задовольнити. У судовому засіданні представник позивачки адвокат Вацков М.Г. наполягав на задоволенні позовних вимог, відповідач заявив про визнання позову повністю. Представник третьої особи Зінюта М.С. у судовому засіданні вважала вимоги такими, що не підлягають задоволенню, підтримавши письмові заперечення першого заступника прокурора області О.Жученка, оскільки грошові кошти вилучені у зв'язку з розслідуванням кримінальної справи під час проведення обшуків у судді Суворовського районного суду м.Одеси [PERSON] та відповідача, вказані кошти були виділені Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України - у розмірі 130 000 гривень, які в подальшому конвертовані в долари США, ці кошти були помічені та є речовими доказами у кримінальній справі і мають зберігатися до закінчення кримінального провадження, посилаючись на вимоги ст.98, п.9 ст.100 КПК України та належність цих коштів державі. Вислухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що з 18.10.2001 року по 25.12.2007 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвали формально та фактично продовжують по цей час сумісно проживати, вести спільне господарство, виховувати дочку [PERSON], [INFO]. За час спільного життя ними було заощаджено грошові кошти у сумі 1900 доларів США, які сторони планували витратити на ремонт квартири [ADDRESS], де сумісно мешкають. Зазначені грошові кошти були вилучені слідчим другого СВ СУ прокуратури Одеської області у межах кримінального провадження №42015160000000109 за ЄРДР від 25.02.2015 року під час проведеного обшуку. До ствердження третьої особи про те, що вказані кошти були виділені Департаментом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України - у розмірі 130 000 гривень, і в подальшому конвертовані в долари США, тому належать державі, суд ставиться критично, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, даних про належну конвертацію коштів з національної валюти гривні в долари США не надано взагалі, а факт отримання 130 000 гривень у Департаменті фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку МВС України повністю спростовано відповіддю №14635/05/15-2016 від 25.10.2016 року МВС України, отриманою на виконання Ухвали суду від 14.09.2016 року, згідно якої за період з 13 по 16 березня 2015 року вказана сума коштів оперуповноваженому ГУБОЗ МВС України Сініку С.С. по касовому ордеру не видавалась. Крім того, посилання третьої особи на вимоги ст.98 та п.9 ст.100 КПК України щодо необхідності утримання коштів до розгляду кримінальної справи та набрання рішення суду у кримінальній справі чинності, суперечить ч.12 ст.100 КПК України, яка передбачає, що спір про належність речей, що підлягають поверненню, вирішується у порядку цивільного судочинства. У такому випадку річ зберігається до набрання рішенням суду законної сили. До того ж, третьою особою не надано доказів звернення до слідчого судді в порядку ст.171 КПК України та накладення арешту на спірні грошові кошти. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1 ст.316 ЦК). Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. З урахуванням заперечень третьої особи, суд вважає за необхідне відмітити, що вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Cтаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ ст.1 Першого протоколу до конвенції містить три чітких норми: перша, викладена в першому реченні п.1, є загальною за своєю природою та закріплює принцип мирного володіння майном; друга, що міститься в другому реченні п.1, стосується позбавлення власності та містить умови такого позбавлення; третя, викладена в п.2, визнає право держав, серед іншого, здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів. Ці норми не є окремими, вони пов'язані між собою. Друга та третя стосуються певних випадків, за яких допускається втручання в право на мирне володіння майном. Отже, їх слід тлумачити у світлі загального принципу, викладеного в першій нормі (див., наприклад, рішення у справах «Ян та інші проти Німеччини» та Холдинг «Совтрансавто» проти України». У своїх висновках Суд неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога ст.1 Першого протоколу полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (див. рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»). Суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи (див., рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»). Вимога досягнення такого балансу відображена в цілому в побудові ст.1 Першого протоколу, включно з другим реченням, яке необхідно розуміти у світлі загального принципу, викладеного в першому реченні. Зокрема, має існувати обгрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності (див. рішення у справі «Прессос компанія Навєра А.О.» та інші проти Бельгії»). Вирішуючи, чи було дотримано цієї вимоги, Суд виходить із того, що держава має широку свободу розсуду як щодо вибору способу вжиття заходів, так і щодо встановлення того, чи виправдані наслідки вжиття таких заходів з огляду на загальний інтерес для досягнення мети певного закону. Суд обов'язково визначає, чи було дотримано необхідного балансу в спосіб, сумісний з правом особи на «мирне володіння майном» у розумінні першого речення ст.1 Першого протоколу (див. рішення у справі «Звольський та Звольська проти Республіки Чехія»). Умови компенсації згідно з положеннями відповідного законодавства є значущими для оцінки того, чи оскаржуваний захід зберігає необхідний справедливий баланс, та особливо для визначення того, чи покладає такий захід непропорційний тягар на особу (власника). У зв'язку із цим Суд уже встановлював, що позбавлення власності без сплати суми її вартості становитиме непропорційне втручання, а відсутність будь-якого відшкодування може бути виправданою лише за винятком обставин (див. рішення у справах «Святі чоловічі монастирі проти Греції» та «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст.13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п.75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободу від 04.11.1950р., яка є частиною національного законодавства України, гарантує кожному право на звернення до суду з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. З урахуванням вказаних вище норм Закону, суд прийшов до висновку, що зазначені вище грошові кошти є спільною сумісною власністю позивачки та відповідача як подружжя, кожному з них належить по ? частки вказаного майна, тому вимоги позивачки є законними й обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю. Інших вимог сторони не заявляли та доказів не надавали. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Outcome: approved