Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що в житловому будинку за адресою: вулиця Магістральна № 155, смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району, Луганської області мешкав батько відповідачки, якому належало право приватної власності на будинок. Маючи житло та постійне місце проживання в м. Донецьку, яке є тимчасово окупованою територією, відповідачка після смерті батька, являючись спадкоємицею та прийнявши спадщину у встановлений законом строк, вирішила продати вказане домоволодіння разом із господарчими будівлями та спорудами. Дізнавшись про те, що відповідачка вирішила продати житловий будинок та потребуючи житло для себе та своєї родини й маючи намір перебратися до будинку, за яким ніхто не доглядав та заростав чагарниками, позивачка вирішила придбати вищевказане майно. Після огляду домоволодіння, в присутності та з дозволу господині будинку відповідачки, яка приїздила задля вступу у спадщину, позивачка домовилася із нею про продаж вищевказаного нерухомого майна та 17 травня 2018 року уклала з відповідачкою угоду стосовно купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, обумовив питання розрахунку, відповідно до чого грошові кошти у сумі 30000 гривень були відповідачці надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження домовленості стосовно купівлі-продажу нерухомого майна відповідачка [PERSON] надала на імя позивачки розписку про отримання коштів. Після укладення договору відповідачка передала позивачці ключі від будинку та надала право здійснювати ремонт будинку, оскільки для проживання він був не придатний. Позивачка та відповідачка домовилися в строк не пізніше ніж 01 грудня 2018 року оформити в належній формі перехід права власності на житловий будинок із господарчими спорудами та земельні ділянки в нотаріальних органах, органах реєстраційної служби та БТІ. Оскільки відповідачка мешкає на значній відстані в іншій області та на території, яка є тимчасово непідконтрольною уряду, що ускладнює її пересування, а також через свій похилий вік та стан свого здоровя, тому нею було складено та видано нотаріальну довіреність на довірену особу, яка була присутня під час підписання й укладення договору та передачі грошових коштів за продане майно. Із 17.05.2018 року позивачка безперервно й відкрито володіє та користується вищевказаним майном, здійснює догляд за будинком по вул. Магістральна № 155, смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району, Луганської області та утримує прибудинкову територію, земельні ділянки в належному стані, робить в ньому ремонт. Після 01 грудня 2018 року позивачка неодноразово зверталася до відповідачки та її представника з вимогою переоформлення нерухомого майна за адресою по вул. Магістральна № 155, смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району, Луганської області та належного оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння, як це було передбачено попередньою угодою та досягнутою домовленістю. Але через відсутність правовстановлюючих документів, мешканням відповідачки на значній відстані в іншій області та на території, яка є тимчасово непідконтрольною уряду, що ускладнює її пересування, через стан свого здоровя та вік, а також небажанням та унеможливленням переоформлення документів на земельну ділянку, відповідачка не спроможна та не бажає надалі займатися переоформленням проданого нею майна. Крім того відповідно до норм діючого законодавства України, Податкового кодексу України, при сплаті грошових коштів за нерухоме майно та визначення, шляхом оцінки, вартості проданого майна, позивачкою було перераховано та сплачено до бюджету військовий збір та збір на обовязкове державне пенсійне страхування з купівлі-продажу. Після сплати грошових коштів за вищевказане майно, позивачка з метою приведення документів у відповідність до законодавчих актів України та переоформлення права власності на вищевказане майно на своє імя звернулася до відповідачки та її представника. На консультативному прийомі нотаріусом було повідомлено позивачці та представнику відповідачки про унеможливлення нотаріального посвідчення угоди через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку під житловим будинком та господарськими будівлями й спорудами. Через відсутність правовстановлюючих документів, мешканням відповідачки на значній відстані в іншій області та на території, яка є тимчасово непідконтрольною уряду, що ускладнює її пересування, через стан свого здоровя та вік, а також небажанням та унеможливленням переоформлення документів на земельну ділянку, відповідачка повідомила позивачку про неспроможність та не можливість через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на вищевказане майно надалі займатися переоформленням проданого нею майна. З огляду на це відповідачка фактично безповоротно ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане майно. Позивачка зазначила, що разом із відповідачкою домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується наданими ним до суду письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але оскільки відповідачка, як одна із сторін, безповоротно ухилилася від його нотаріального посвідчення, та позивачкою втрачено можливість з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідачки посвідчити правочин. Це і спонукало позивачку звернутися до суду з позовом, в якому вона просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати за нею право власності на нерухоме майно. В судове засідання позивачка не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка та її представник в судове засідання не з'явилися, надавши до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, докази по справі кожен окремо та в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що по вулиці Магістральна № 155, смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району, Луганської області є житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами загальною площею 59,1 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м., який належав відповідачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.24). Із дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу (а.с.10-12), вбачається, що 17 травня 2018 року позивачка уклала з відповідачкою у простій письмовій формі угоду стосовно купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, обумовив питання розрахунку, відповідно до чого грошові кошти у сумі 30000 гривень були відповідачці надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження домовленості стосовно купівлі-продажу нерухомого майна відповідачка [PERSON], в присутності двох свідків [PERSON]І та [PERSON] надала на імя позивачки розписку про отримання коштів (а.с.13-14), а також сторонами взято на себе зобовязання у зазначений строк посвідчити договір нотаріально та здійснити у відповідних органах правовий перехід права власності. Даний Договір відповідачка підписала особисто та фактично передала продане нею нерухоме майно у власність позивачки. Таким чином, позивачка та відповідачка виконали свої обовязки відповідно до ст.655 ЦК України. Відповідно до довідки виконкому Лозно-Олександрівської селищної ради № 35 від 17.01.2019р. (а.с.15) вбачається, що позивачка [PERSON] фактично, починаючи з 01.06.2018р. по теперішній час відкрито мешкає в домоволодінні №155 по вул. Магістральна смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району Луганської області, здійснює утримання житлового будинку та прибудинкової території й сплачує відповідні платежі, повязані із його утриманням. Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів (а.с.16) вбачається, що позивачкою, з метою визначення вартості майна за власні кошти було проведено оцінку та відповідно до норм діючого законодавства України, Податкового кодексу України, при нарахуванні та фактичній виплаті грошових коштів за нерухоме майно було перераховано до бюджету військовий збір та збір на обовязкове державне пенсійне страхування з купівлі-продажу майна. Експертна вартість нерухомого майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 17.05.2018 року згідно оцінки, судового експерту (а.с.25) складає 129788 (сто двадцять девять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень. Із довідки виконкому Лозно-Олександрівської селищної ради №1729 від 23.11.2018р. (а.с.26) вбачається, що документи на нерухоме майно: земельну ділянку під домоволодіння №155 по вул. Магістральна смт. Лозно-Олександрівка Білокуракинського району відсутні та у реєстрі речових прав право власності (користування) не зареєстроване. Через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане майно, відповідачка, яка під час фактичного укладення договору з позивачкою та сплати коштів не повідомила про ці обставини, тим самим фактично й безповоротно ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу, а позивачкою остаточно втрачена можливість з вищевказаних причин нотаріально посвідчити правочин та здійснити реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що позивачкою виконано усі умови, які вона обумовлювала із відповідачкою, сплачено кошти та перераховано податки, але відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення купівлі-продажу майна, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно пункту 1 Глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що посвідчують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у звязку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до вказаної домовленості позивачка передала відповідачці 30000 (тридцять тисяч) гривень в рахунок вартості майна, а відповідачка відповідно нерухоме майно та обіцяла посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. Але, не виконуючи тривалий час взятий на себе обовязок по нотаріальному посвідченню договору, відповідачка безповоротно ухилилася від подальшого його посвідчення та натепер остаточно втрачена можливість посвідчення договору нотаріально, оскільки відповідачка не має оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, внаслідок чого порушуються права позивачки, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі дійсним. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову. Судом встановлено, що позивачка при обрахуванні суми судового збору для сплати до бюджету, виходила не із суми вартості майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 17.05.2018 року у розмірі 30000 (тридцять тисяч) гривень, а із більшої вартості, встановленої висновком щодо вартості нерухомого майна у сумі 129788 (сто двадцять девять тисяч сімсот вісімдесят вісім) гривень, що повністю відповідає положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної Державної податкової інспекції України. При вирішенні справи по суті суд надає відповідну правову оцінку наданим квитанціям (а.с.44) про сплату позивачкою до бюджету відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України військового збору у розмірі 1,5 % та до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР збору на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 1%, які обраховано та сплачено позивачкою. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивачка письмовими доказами по справі довела правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved