Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

Позивач КС Турбота 08 червня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за договором кредиту. В позовній заяві посилався на те, що 29 квітня 2009 року між КС Турбота та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 95-СГ про надання кредиту в сумі 10000 грн. строком користування по 29 квітня 2010 року. Позивач вказував, що відповідачем умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконуються, станом на 15 червня 2015 року заборгованість складає 31374,90 грн. Також посилався на те, що з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором 29 квітня 2009 року були укладені договори поруки з відповідачами [PERSON] та [PERSON] В поданій до суду позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в сумі 31374,90 грн., понесені судові витрати в розмірі 313,75 грн. та 121,80 грн., а також 4 грн. сплачених за послуги банку. Відповідач [PERSON] 10 серпня 2015 року звернулася в суд з зустрічною позовною заявою до КС «Турбота» та [PERSON] В поданій до суду зустрічній позовній заяві посилалася на те, що зміст п. 5.2. укладеного між нею та позивачем 29 квітня 2009 року договору поруки підлягає тлумаченню. Вважає, що перебіг строку поруки розпочався 29 квітня 2009 року і триває, а строк позовної давності розпочався 29 квітня 2010 року і закінчився 29 квітня 2013 року. В своїй заяві просила суд постановити рішення про тлумачення змісту договору поруки від 29 квітня 2009 року. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримала подану до суду позовну заяву КС «Турбота», посилаючись на викладені в ній обставини. В задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не оспорювала фактичні обставини щодо укладення кредитного договору та договору поруки, пояснила, що усвідомлювала його зміст та обсяг зобовязань. Але посилалася на те, що грошовими коштами користувався [PERSON], який і має відповідати за кредитним договором. Також вважає, що позивач пропустив строки звернення до суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, хоча були повідомлені судом про час та місце розгляду справи за адресою, яка є зареєстрованим у встановленому законом порядку їх місцем проживання. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено,що 29 квітня 2009 року між позивачем [PERSON] спілкою «Турбота» при міжнародній організації «Жіноча громада» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № 95СГ, за умовами якого позивач видав відповідачу кредит в розмірі 10000 грн. терміном по 29 квітня 2010 року зі сплатою 50 % річних. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено в судовому засіданні, позивачем умови договору виконано та надано відповідачу [PERSON] кредитні кошти. Також встановлено, що відповідач [PERSON] в терміни, встановлені договором, а також графіком погашення, свої зобовязання не виконував. Крім того, згідно зі ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 15 червня 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем, розрахована на умовах кредитного договору та з урахуванням норм ст. 625 ЦК України, складає всього 31374,90 грн., в тому числі: 3146,89 грн. залишок несплаченого кредиту; 8237,95 грн. заборгованість по процентам;16475,92 подвійні відсотки згідно з п. 4.5. кредитного договору, 493,13 грн. 3 % річних та 3021,01 грн. індекс інфляції. Також судом встановлено, що 29 квітня 2009 року між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено договір поруки № 95 СГ, відповідно до якого відповідач [PERSON] взяла на себе зобовязання відповідати перед кредитною спілкою за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON] Крім того, 29 квітня 2009 року між позивачем та відповідачами [PERSON] і [PERSON] укладено аналогічний договір поруки № 95 СГ, відповідно до якого відповідач [PERSON] також взяла на себе зобовязання відповідати перед позивачем за виконання зобовязань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і [PERSON] Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Тому суд приходить до висновку, що з відповідачів [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку на користь [PERSON] спілки Турбота при Міжнародній організації «Жіноча громада» в особі Полтавської філії підлягає стягненню заборгованість за договором кредитної лінії № 95-СГ від 29 квітня 2009 року в сумі 31374 грн. 90 коп. Також необхідно стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] спілки Турбота при Міжнародній організації «Жіноча громада» в особі Полтавської філії заборгованість за договором кредитної лінії № 95-СГ від 29 квітня 2009 року в сумі 31374 грн. 90 коп. Твердження відповідача [PERSON] про те, що грошовими коштами не користувалася, жодним чином не спростовує її обовязок солідарної відповідальності перед кредитором за порушення зобов'язання боржником, визначений договором поруки. При вирішенні справи суд також виходить з того, що сторони по справі в порядку, передбаченому ст. 259 ЦК України, визначили строк позовної давності у шість років, тому позивач при зверненні до суду не пропустив строки позовної давності. Витрати позивача на банківські послуги в розмірі 4 грн. не є витратами, понесеними з вини відповідачів, не є судовими витратами в розумінні ст. 79 ЦПК України, тому вимоги позивача про стягнення з відповідачів 4 грн. є безпідставними та не підлягають задоволенню. З цих підстав вимоги КС «Турбота» підлягають частковому задоволенню. Також з відповідачів на користь позивача КС «Турбота» підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати в рівних частках, з кожного в розмірі по 145,18 грн. Вирішуючи зустрічні позовні вимоги [PERSON] суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Крім того, згідно зі ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Статтею 213 ЦК України визначено, що зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом вказаної статті тлумачення змісту правочину можливе за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. Як встановлено судом, сторони договору поруки від 29 квітня 2009 року в п. 5.2. передбачили, що сторони притримуються стандартних умов по строкам позовної давності. Згідно умов кредитного договору від 29 квітня 2009 року в п. 10.2. його сторони передбачили, що до правовідносин, повязаних з укладанням та виконанням договору застосовується строк позовної давності тривалістю у шість років. Відповідач [PERSON], укладаючи договір поруки, взяла на себе зобовязання перед позивачем відповідати за виконання [PERSON] усіх його зобовязань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору. При цьому [PERSON], як поручитель в п. 1.2. договору підтвердила, що їй добре відомі усі умови вище незваного кредитного договору. При цьому договір поруки від 239 квітня 2009 року укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що сторони по справі мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони відсутні. Тому суд не вбачає підстав для тлумачення норм правочину, а вимоги [PERSON], заявлені нею в поданій до суду зустрічній позовній заяві, є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Outcome: partial