Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач КП Вінницької міської ради «Вінницяміськтеплоенерго» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ТОВ «ЖЕО». Свої позовні вимоги мотивувало тим, що є організацією, яка надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, зокрема і відповідачам, які зареєстровані за адресою [INFO]/4А. Отримуючи зазначені послуги, відповідачі, в порушення вимог законодавства по сплаті за отримані послуги такі вимоги не виконують, внаслідок чого станом на 29 червня 2016 року утворилась заборгованість за період з січня 2015 року по червень 2016 року в розмірі 9325,29 грн. Крім того, за час прострочення сплати за послуги позивачем нараховані 709,84 грн. інфляційних витрат та 154,87 грн. 3% річних. В добровільному порядку відповідачі сплатити борг відмовляються. За наведеного просило солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача 10190,00 грн. та розмір судового збору. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених в позовній заяві. Крім того зазначила, що розмір заборгованості, зокрема за гаряче водопостачання, обрахований з врахуванням кількості осіб зареєстрованих в житловому приміщенні за адресою м. Вінниця, вул. М.Литвиненко-Вольгемут, 48/4А. Розмір заборгованості, так само як і інфляційні витрати та 3% річних порахувати окремо по кожному відповідачеві розрахувати неможливо, а тому і просить стягнути розмір заборгованість з відповідачів солідарно. Одночасно вказала про наявні договірні зобовязання між позивачем та відповідачем [PERSON] Також суду пояснила, що позов про сплату заборгованості предявлено до відповідачів за отримані послуги за адресою [ADDRESS] у звязку з тим, що за зазначеною адресою наявний розділ особових рахунків за власниками на кв. № 4 А та кв. № 4 для забезпечення належного обліку. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги не визнали. В письмових запереченнях від 17 травня 2017 року зазначили, що солідарне стягнення заборгованості неможливе. Також вказали, що позивачем не надано жодного доказу про проживання відповідачів за зазначеною адресою, а адреси з номером квартири 4А взагалі не існує (а. с. 187-213). Відповідачка [PERSON] в запереченнях від 07 листопада 2016 року зазначила, що хоча і зареєстрована за адресою [INFO] разом із дітьми, натомість ніколи не проживала, послуг, щодо яких заявлено вимогу, не отримувала (а. с. 82-83). Відповідач [PERSON] крім того зазначив, що неодноразово звертався із заявами до ТОВ «ЖЕО» про звільнення від сплати комунальних послуг за кількістю зареєстрованих 7 осіб, адже крім власника [PERSON] в квартирі фактично ніхто не проживає. Такі заяви залишені без задоволення. Договір про надання послуг від 10 січня 2009 року укладений між ним та позивачем вважає недійсним. Відповідачка [PERSON] вказала, що за зазначеною адресою лише зареєстрована, натомість фактично проживає по тій самій вулиці в іншому будинку. За наведеного відповідачі просили відмовити у задоволенні позову. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча про дату час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, відповідно до положень цивільно-процесуального законодавства. Представник третьої особи [PERSON], в одному з судових засідань, при вирішенні позову поклалась на думку суду. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів м. Вінниця від 16 грудня 1987 року № 478 дозволено розподіл особових рахунків квартири [ADDRESS] на два особистих рахунка для [PERSON] та [PERSON] (а. с. 129). Відповідно до копії свідоцтва на право власності на житло від 14 квітня 2011 року сер. САБ № 132335 виданого виконкомом Вінницької міської ради, 19/50 частки квартири [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] Квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», Зазначене свідоцтво містить відмітку про реєстрацію права власності в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 02 червня 2011 року (а. с. 115). Рішенням Вінницької міської ради від 25 грудня 2015 року № 71, вулиця «Литвиненка» перейменована на «[PERSON] - Вольгемут». З наведеного вбачається, що відповідач [PERSON], відповідно до положень ЦК України, є власником 19/50 частки квартири [ADDRESS]. При цьому, відповідно до довідки від 17 серпня 2016 року Департаменту адміністративних послуг ВМР та під час встановлення судом особи відповідача [PERSON] згідно відомостей паспорта громадянина України, останній з 18 червня 1986 року по теперішній час зареєстрований за зазначеною адресою (а. с. 20). Відповідно до довідки від 17 серпня 2016 року Департаменту адміністративних послуг ВМР та під час встановлення судом особи відповідача [PERSON] згідно відомостей паспорта громадянина України, остання з 13 серпня 2014 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [INFO] - Вольгемут, 48/4 (а. с. 18). Крім того, відповідачка в судовому засіданні зазначила, що зареєстрована разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] З матеріалів справи вбачається та не заперечувалось і відповідачами, що [PERSON] разом із сином [PERSON], також, зареєстровані за адресою: [INFO] - Вольгемут, 48/4 з 15 квітня 2011 року, що підтверджується і копією посвідки на постійне проживання (а. с. 41, зворот). Відповідачка [PERSON] з 21 лютого 2014 року, також, зареєстрована за зазначеною адресою, про що позивачем надано витяг з реєстру особових рахунків та підтверджено і власником житлового приміщення [PERSON] в своїй заяві від 10 липня 2015 року до ТОВ «ЖЕО» (а. с. 95). Отже, [PERSON] разом із малолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON], [PERSON] разом із неповнолітнім сином [PERSON] та [PERSON] в період з січня 2015 року по серпень 2016 року (період за який позивач просить стягнути заборгованість за надані послуги) були зареєстровані за адресою [INFO] - Вольгемут, 48/4. При цьому відповідачі зазначили, що не є членами сімї власника житлового приміщення [PERSON] Щодо солідарного стягнення заборгованості з відповідачів суд зазначає наступне. Відповідно до норм статей 160 та 162 ЖК УРСР, які входять до глави 6 цього Кодексу, яка регулює правовідносини з користування будинками приватного житлового фонду, зокрема з наймачами цих житлових приміщень, членами їх сімей та власником житлового фонду, які виникають на підставі договору найму цього приміщення. При цьому ст. 162 ЖК УРСР регулюється порядок визначення та внесення плати за користування жилим приміщенням, яке належить громадянину на праві приватної власності та право на користування яким мають інші особи, зокрема наймачі та члени їх сімей на підставі договору найму (стаття 759 ЦК України). Отже, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у даному випадку не є власниками (співвласниками) житлового приміщення, а в розумінні положень ст. 162 ЖК УРСР можуть бути наймачами на підставі договору найму укладеного з власником житлового приміщення. При цьому суд бере до уваги, що солідарну відповідальність, зокрема і по сплаті комунальних послуг, відповідно до положень ст. 64 ЖК УРСР несуть лише повнолітні члени наймача, якими відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не являються. Отже стягнення заборгованості в солідарному порядку не може бути застосоване, зокрема і з підстав того, що у даних правовідносинах солідарне стягнення заборгованості не передбачено. В звязку із наведеним, обовязок по утриманню майна, зокрема і сплата комунальних послуг, нормами законодавства покладається на власника житлового приміщення, тобто відповідача [PERSON] Вказане узгоджується із висновками, які висловив суд касаційної інстанції у подібних правовідносинах в своїй ухвалі від 30 листопада 2016 року (справа № 127/12536/15). Щодо позовної вимоги про стягнення заборгованості з власника житлового приміщення [PERSON] суд зазначає наступне. Як зазначалось вище, [PERSON]Є є власником 19/50 частки квартири №4 по [PERSON] - Вольгемут, 48 в м. Вінниці, при цьому останнім приватизовано 24,8 кв. м. зазначеного житлового приміщення. Аналогічний розмір житлової зазначений і в копії технічного паспорта на зазначену квартиру, виготовленого станом на 02 лютого 2011 року на час проведення приватизації (а. с. 153-155). 16 січня 2009 року між КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» (виконавець) та [PERSON]Є (споживач) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання № 130004243. Виконавець зобовязався надавати власникові квартири, а також іншим особам, які фактично проживають в [INFO] послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Опалювальна площа визначена в розмірі 23,75 кв. м. Вартість послуг з гарячого водопостачання встановлена в розмірі 42,56 грн. в місяць. Договір містить положення, відповідно до якого у разі зміни тарифу, органи місцевого самоврядування інформують споживача через ЗМІ, без внесення змін в договір. Розрахунковий період становить 1 місяць, споживач вносить плату за послуги до 15 числа місяця наступного за розрахунковим. Споживач зобовязався своєчасно оплачувати послуги за встановленим тарифом. Договір діє протягом одного року, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна з сторін не висловила намір внести в нього зміни або доповнення, договір вважається щорічно пролонгованим на наступний термін. Договір містить підписи та реквізити сторін (а. с. 8, зворот). Законом України «Про житлово-комунальні послуги» визначено основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Аналіз норм зазначеного Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», передбачено, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 19, п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Споживач зобов'язаний зокрема і укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Крім того, відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572, власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом та укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору. Отже, відповідно до наведених норм та положень договору від 16 січня 2009 року про надання послуг, позивач та [PERSON] є виконавцем та споживачем послуг відповідно, адже між сторонами наявні договірні зобовязання. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Помешкання, що знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. М.Литвиненко - Вольгемут, 48/4 забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго», що не заперечується сторонами по справі і також підтверджується матеріалами справи, зокрема договором про надання послуг, розрахунком заборгованості та заявами відповідачів з проханням не нараховувати розмір плати за отримані послуги. Суд не погоджується із твердженням [PERSON] про те, що позов є безпідставним в звязку із тим, що квартири №4А не існує. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON]Є є власником житлового приміщення, зокрема квартири №4, зареєстрований та проживав у зазначеній квартирі в період з січня 2015 року по серпень 2016 року та отримував послуги, які надались позивачем. При чому визначення позивачем квартири під №4 як № 4А є суто технічним питанням, адже зазначена квартира, як ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання, має і іншого співвласника, у звязку із чим на підставі рішення органу місцевого самоврядування проведено розподіл особових рахунків. Твердження [PERSON] про те, що договір про надання послуг від 16 січня 2009 року не є дійсним не знайшло свого підтвердження, адже порядок визнання правочину недійсним передбачено нормами ЦК України, натомість доказів про наявність такої обставини суду не надано. Не погоджується суд і з твердженням [PERSON] про те, що строк дії договору закінчився, адже відповідно до умов останнього, договір є пролонгованим на наступний термін, якщо за місяць до закінчення терміну дії договору жодна з сторін не висловила намір внести в нього зміни або доповнення. Доказів про вчинення таких дій сторонами суду не надано. Твердження [PERSON] про те, що послуги, які надавались, були не належної якості також не доведені в судовому засіданні, адже п. 19 договору передбачено складання акту-претензії, про що доказів не надано, наразі надання послуг неналежної якості і не є предметом спору. За наведеного суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] отримував послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання як власник житлового приміщення відповідно до умов договору, при цьому за надані послуги наявна заборгованість за період з січня 2015 року по серпень 2016 року, розмір якої слід стягнути саме з власника житлового приміщення [PERSON] Щодо розміру заборгованості, який позивач просить стягнути за надані послуги суд зазначає наступне. Відповідачі заперечували щодо розміру нарахованої заборгованості з тих підстав, що вони фактично не проживали за адресою своєї реєстрації, при цьому послуги нараховувались по кількості зареєстрованих осіб, а тому заявлений розмір заборгованості не відповідає дійсності. Позивач в свою чергу надав розрахунок заборгованості по централізованому опаленню з розрахунку опалювальної площі 23,75 кв.м., тобто з врахуванням загальної площі в 24,8 кв. м., що належить позивачеві на праві власності за винятком площі балкону в 1,1 м. кв., яка не опалюється (а. с. 5). При цьому сторонами не заперечується, що будинок №48 по вул. М.Литвиненко Вольгемут обладнаний будинковим засобом обліку теплової енергії, а квартира №4 в свою чергу, не обладнана квартирними засобами обліку гарячого водопостачання. Відповідно до п. 11, 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, у разі встановлення будинкових засобів обліку води у багатоквартирному будинку, де окремі квартири обладнані квартирними засобами обліку, споживач, який не має квартирних засобів обліку, оплачує послуги згідно з показаннями будинкових засобів обліку, не враховуючи витрати води виконавця, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які є власниками або орендарями приміщень у цьому будинку, та сумарних витрат води за показаннями усіх квартирних засобів обліку. Різниця розподіляється між споживачами, які не мають квартирних засобів обліку, пропорційно кількості мешканців квартири в разі відсутності витоків із загальнобудинкової мережі, що підтверджується актом обстеження, який складається виконавцем у присутності не менш як двох мешканців будинку У разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показаннями пропорційно опалюваній площі (об'єму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. З наведеного вбачається, що плата за послуги з централізованого опалення залежить від площі опалювального житлового приміщення, яка у даному випадку є незмінною, а тому відповідач [PERSON], як власник житлового приміщення отримав послуги в період з січня 2015 року по серпень 2016 року з централізованого опалення на суму, яка зазначена позивачем, а саме 2195,39 грн. Розмір плати за централізоване гаряче водопостачання, відповідно до наведених положень, за відсутності квартирного засобу обліку залежить від кількості мешканців квартири. Як зазначалось вище, в квартирі [ADDRESS] Вольгемут в м. Вінниця зареєстровано 7 осіб, зокрема відповідачі та троє дітей. Відповідно до акту від 30 вересня 2016 року № 3017 складеного комісією ТОВ «ЖЕО», [PERSON], [PERSON], та [PERSON] з квітня 2015 року не проживають в [INFO] Вольгемут в м. Вінниця. [PERSON] та її діти [PERSON] та [PERSON] у зазначеній квартирі лише зареєстровані та не проживали. Акт посвідчено сусідами, зокрема мешканцями квартир № 1, 3, 8 із зазначенням паспортних даних останніх (а. с. 65). Матеріали справи містять і інші письмові докази про фактичне проживання зазначених осіб за іншими адресам. Зокрема акт від 14 липня 2016 року (а. с. 78), акт від 23 лютого 2016 року (а. с. 79), акт від 15 червня 2016 року (а. с. 86). З наведеного вбачається, що в період з січня 2015 року по березень 2015 року включно в квартирі [ADDRESS] Вольгемут в м. Вінниця разом із відповідачем [PERSON] проживали і [PERSON], [PERSON] та [PERSON]О, тобто разом чотири особи. Як зазначалось вище, з відповідачів по справі [PERSON] та [PERSON] сума заборгованості не підлягає стягненню у звязку з відсутністю між ними договірних зобовязань з позивачем, а також з тих підстав, що вони відповідно до положень нори ЖК України, не є членами сімї наймача житлового приміщення (які в свою чергу несуть солідарну відповідальність за договором житлового найму за його наявності). При цьому, зазначені відповідачі за обставинами справи у даному випадку самі є наймачами, без оформлення відповідного договору найму житлового приміщення із власником житлового приміщення [PERSON] Натомість, [PERSON], надаючи згоду на проведення реєстрації [PERSON] з її сином та [PERSON] у житловому приміщенні, яке належить йому на праві власності, фактично збільшив на період з січня 2015 року по березень 2015 року включно кількість осіб, які отримують послугу з гарячого водопостачання. При цьому, [PERSON] був обізнаний про те, що договором від 16 січня 2009 року, послуги надаються і особам, які фактично проживають в квартирі, а тому за зазначений період (січень-березень 2015 року) послугу з гарячого водопостачання, на переконання суду, отримувало чотири особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], натомість обовязок по сплаті за отримані послуги за договором від 16 січня 2009 року покладається на власника житлового приміщення. Визначаючись із розміром заборгованості за отримані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання суд виходить з наступного. Відповідно до оборотної відомості по квартирі [ADDRESS] Вольгемут в м. Вінниця (а. с. 6), в період з січня по березень 2015 року за послуги гарячого водопостачання нараховано 72,17 грн. щомісячно з врахуванням того, що послугу споживало 7 осіб. Отже на одну особу за надану послугу нараховано 10,31 грн. (72.17 :7=10,31). Як зазначалось вище, судом встановлено, що у зазначений період в квартирі проживало лише 4 особи. Отже за кожен місяць останні отримали послуги з гарячого водопостачання на суму 41,54 грн. щомісячно, а за три місяці з січня по березень 2015 року відповідно 124, 62 грн. В подальшому, з квітня 2015 року по серпень 2016 року, відповідачами доведено, та встановлено письмовими доказами, що [PERSON] проживав один, а відповідно і вартість послуги слід обраховувати з врахуванням цієї обставини. Загалом, по квартирі №4, з врахуванням вищенаведеного (кількості проживаючих осіб), позивачем, за період з січня 2015 року по серпень 2016 року надано послугу з гарячого водопостачання на загальну суму 1569,82 грн. З врахуванням отриманих послуг по централізованому опаленню, позивачем надано послуги, вартість якої становить 3765,21 грн. (1569,82+2195,39). Відповідачем [PERSON] за період з січня 2015 року по серпень 2016 року за надані послуги сплачено 3212,32 грн. Отже з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути 552,89 грн. (3765,21 грн. - 3212,32 грн.). Відповідно до ч. 2 ст.. 652 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до наданого позивачем розрахунку 3% річних становлять суму 154,87 грн., а сума втрат від інфляції 709,84 грн. (а. с. 7). Натомість такий розрахунок здійснено позивачем з врахуванням того, що послугу отримувало 7 осіб та без врахування проведених оплат відповідачем [PERSON] за отримані послуги в серпні, вересні, грудні 2015 року та січні, березні, квітні, червні 2016 року, що в свою чергу не відповідає дійсності фактичним обставинам справи. Іншого розрахунку позивачем не надано, а тому суд відмовляє у задоволенні позову в цій частині у звязку з його недоведеністю. Підсумовуючи наведене суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача [PERSON], як власника житлового приміщення за адресою квартирі [ADDRESS] Вольгемут в м. Вінниця на користь позивача слід стягнути заборгованість за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з січня 2015 року по серпень 2016 року включно в розмірі 552,89 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача понесені останнім судові витрати у вигляді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 74, 69 грн. При цьому суд враховує, що в своїх письмових запереченнях від 17 травня 2017 року [PERSON] вказував, що є інвалідом ІІ групи, натомість доказів про наявність такої обставини суду не надав. На підставі викладеного,

Outcome: partial