Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом до відповідача посилаючись на те, що на підставі договору дарування частини житлового будинку вона набула права власності на 25/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських на побутових будівель і споруд по вул. Вільнюській 6 в м. Чернівці. 12 жовтня 2009 року між нею та відповідачем укладено договір найму жилого приміщення у цій квартирі і 13 жовтня 2009 року відповідач був в ній зареєстрований. У 2009 році відповідач почав ставитися до неї агресивно, вчиняв сварки, погрожував фізичною розправою, через що вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів і було встановлено, що в діях відповідача є ознаки адмінправопорушення, передбаченого ст. 173-2 КУпАП. Також відмовлялося в порушенні кримінальної справи відносно відповідача. В грудні 2012 року вона припинила фактичні шлюбні відносини з відповідачем і переїхала на проживання до своєї матері. 13 травня 2013 року вона вирішила оглянути стан будинку та перевірити як він експлуатується відповідачем, однак той не впустив її до будинку. Вважала, що укладений між нею та відповідачем договір найму жилого приміщення має бути розірваний, посилаючись в обґрунтування своєї правової позиції при цьому на вимоги ст.ст. 773 ч.1, 783 ч.1, 406, 391, 821 ч.1, 822 ч.1, 825 ч. 2 п. 1 ЦК України, с.ст. 168 ч. 3, 4, 169 ЖК України. Крім цього пояснила, що відповідно до умов п.5 Договору найму житлового приміщення в будинку має право проживати відповідач, проте 19 травня 2014 року нею було виявлено, що в будинку окрім відповідача проживає його співмешканка [PERSON] з двома неповнолітніми дітьми. 23 травня 2014 року вона намагалася потрапити у свій будинок щоб проконтролювати як використовується її приватна власність, однак зайти в приміщення не змогла, оскільки [PERSON] змінив дверні замки. Також вказувала, що [PERSON], будучи зареєстрованим у її приватному будинку, проживає у ньому і не сплачує за спожиті комунальні послуги, а тому вважала, що слід усунути їй перешкоди у здійсненні такого права шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Просила розірвати договір найму житлового приміщення [ADDRESS], укладений між нею та відповідачем 12 жовтня 2009 року, визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування даним жилим приміщенням та виселити його та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивачка [PERSON] була допитана в якості свідка, позов підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Вважав, що позов підлягає задоволенню з усіх багато чисельних підстав, які зазначені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали та пояснили, що [PERSON] з позивачкою проживав 15 років в даній квартирі, робив в ній ремонт, вона сама переїхала до своєї матері у 2012 році, бо та була хвора. Приходить до нього раз на місяць за грошима і він їй дає гроші за квартиру та на особисті витрати. Він дійсно не вносив платежі за квартиру за червень, липень, серпень 2014 року. На даний час у нього іншого житла немає, він не впускав нікого до цієї квартири на проживання, і тільки одного разу у нього залишилася на ночівлю його знайома з дітьми [PERSON] В даний час вона в цій квартирі не проживає. Під час спільного проживання позивачка хворіла на психічне захворювання і він біля року її лікував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась повторно, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про поважні причини неявки суд не повідомила. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що відповідач [PERSON] не проживає в спірній квартирі приблизно півроку з весни 2015р. Заслухавши пояснення сторін, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивачка отримала в дар 25/100 ідеальних частин житлового будинку по вул. Вільнюській, 6 в м. Чернівці. 12 жовтня 2009 року між позивачкою та відповідачем укладено договір найму жилого приміщення у цій квартирі і 13 жовтня 2009 року [PERSON] в ній зареєстрований. З тексту договору найму житлового приміщення видно, що [PERSON] здала в найм [PERSON] кімнату площею 19,7 кв.м., в будинку № 6 по вул. Вільнюській в м. Чернівці. Квартира здана на постійно, оплата за винайм квартири, житлову площу проводиться згідно фактичних витрат: за використану електроенергію, опалення, квартирну оплату та за займану площу, дана квартира не може використовуватися в інших цілях, окрім проживання у ній відповідачем, він зобовязаний підтримувати чистоту і порядок в місцях загального користування. Позивач та її представник в судовому засіданні пояснили суду, що відповідач протягом тривалого часу не оплачував комунальні послуги за користування квартирою в той час, коли проживав там один. І однією з багато чисельних підстав для задоволення позову зазначили ст. 825 ч.2 п.1 ЦК України. Але ст. 825 ч.2 п.1 ЦК України передбачено, що договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. До суду з позовом позивач звернулась в червні 2014р. В судовому засіданні вона як свідок пояснила, що відповідач не оплачував комунальні послуги за користування квартою за липень 2013р., та за період з травня 2014р. по січень 2015р. Враховуючи, що договір найму не короткостроковий строк його дії не зазначений, і що станом на день звернення до суду з позовом були відсутні обставини, зазначені в ст. 825 ч.2 п.1 ЦК України, відповідно ці підстави для задоволення позову відсутні. Також на думку суду відсутні підстави для задоволення позову на підставі ст.ст. 773 ч.1, 783 ч.1, 406, 821 ч.1, 822 ч.1 ЦК України у звязку наступним. Відносини з приводу найму житла та розірвання договору найму регулюють ст.ст. 810 та 825 ЦК України, які є спеціальним нормами. Статті 773 ч.1 та 783 ч.1 ЦК України регулюють правовідносини, повязані з користуванням річчю, переданою у найм та розірвання договору найму на вимогу наймодавця і є загальними нормами, а тому в даному випадку не можуть бути застосовані. З цих же підстав не можуть бути застосовані як підстава для задоволення позову і ст. 406 ЦК України ( припинення сервітуту ). Посилання позивача та його представника на ст.ст. 821 ч.1, 822 ч.1 ЦК України також є безпідставними оскільки суду не надано жодних доказів тому, що не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла ( пять років з дати укладення договору - 12.10.2014р. ) наймодавець позивач [PERSON] попередила наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк. Отже строк дії договору був продовжений до 12.10.2019р. Разом з тим на думку суду позивачем та його представником в судовому засіданні доведені обставини з приводу необхідності розірвання договору найму жилого приміщення, укладеного на невизначений строк, за вимогою наймодавця, оскільки жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання позивачу та членам його сім'ї. Відповідно до положень статей 15, 16 ЦК кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права. У будь-якому випадку, у сенсі статей 1, 3, 4, 16 ЦК, обраний позивачем судовий спосіб захисту його цивільних прав повинен відповідати способам захисту, встановленим законодавством. З урахуванням конкретних обставин, на які посилався позивач в обґрунтування позову та положень статті 811 ЦК суд вважає доведеною наявність правовідносин найму спірного житла відповідачем у справі. Тому, виходячи з конкретних обставин цієї справи і вимог матеріального закону можливість (або неможливість) застосування положень статті 391 ЦК, на положення якої посилався позивач, прямо пов'язана із зясуванням відсутності (наявності) у відповідача права користування житлом і обранням відповідного, враховуючи вищевказані положення закону, способу захисту права позивача. Згідно з ст.ст. 168 ч.3, 169 ЖК Української РСР договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім'ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. У разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Позивач в судовому засіданні пояснила суду, що в даний час вона разом з неповнолітнім сином, якому 11 років проживає у двохкімнатній квартирі своєї матері, яка є особою похилого віку. Туди вона переселилась через неналежну на її погляд поведінку відповідача. Син сторін навчається в школі № 24 по вул. Стефюка в м. Чернівці, що в судовому засіданні підтвердив і відповідач. Також позивач пояснила, що у сина щодня багато уроків, він змушений носити важкий рюкзак з багатьма підручниками. Від квартири по вул. Вільнюській в м. Чернівці він може дійти до школи за 10 хвилин, а з вул. Залозецького в м. Чернівці він добирається до школи більше ніж 30 хвилин, через її невелику заробітну плату вона не має можливості щодня давати йому кошти на маршрутне таксі. На думку суду обставина потреби позивача та її неповнолітнього сина в користуванні цим житлом для особистих потреб знайшла своє підтвердження в судовому засіданні і заслуговує на увагу оскільки згідно з інформаційною системою «eCity» відстань від школи, де навчається син сторін, до вул. Вільнюської 6 по прямій ( без врахування вулиць ) складає приблизно 500 метрів, а від вул. Залозецького 103 в м. Чернівці по прямій ( без врахування вулиць ) складає приблизно 2 км. Крім того суд враховує ту обставину, що позивач в даний час проживає в квартирі своєї матері разом з неповнолітнім сином 11 років, що очевидно створює незручності всім мешканцям цієї квартири. В судовому засіданні встановлено, що позивач двічі в грудні 2014 року та січні 2015р. письмово попереджала відповідача про відмову від укладеного договору і про своє бажання повернутись проживати до спірної квартири ( а.с. 108 11 ). Відповідач в судовому засіданні визнав факт отримання цих попереджень. Враховуючи те, що до суду з заявою про уточнення позовних вимог ( а.с. 105 ) позивач звернулась в липні 2015р., отже вона у встановлений законом строк ( за три місяці ) попередила відповідача. За таких обставин суд вважає, що з підстав ст.ст. 168 ч.3, 169 ЖК Української РСР договір найму спірної квартири, укладений 12.10.2009р. між [PERSON] та [PERSON] має бути розірваний і останнього необхідно виселити звідти без надання іншого жилого приміщення. Також суд враховує ту обставину, що проживаючи в спірній квартирі відповідач [PERSON] порушив правила користування електричною енергією для населення, про що 28.03.2013р. енергопостачальною організацією був складений відповідний акт ( а.с. 28 ). Що ж стосується визнання [PERSON] таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням, то позивачем та її представником в судовому засіданні не наведено жодних правових підстав для цього та доведені жодні обставини, не мають правового підґрунтя та є юридично невірними, а тому в цій частині позову необхідно відмовити. Також на думку суду позивач та її представник в судовому засіданні не довели обставини того, що відповідач [PERSON] в даний час ( і зокрема станом на липень 2015 р. дати збільшення розміру позовних вимог ) незаконно проживає в спірній квартирі та відповідно має бути виселена звідти без надання іншого жилого приміщення. Позивачем суду було надано акт від 02.03.2015р., складений працівником ПП «Ремжитлосервіс» ( а.с. 107 ) про те, що в спірній квартирі проживає [PERSON] Але обставини, викладені в акті, позивачем та ї представником в судовому засіданні доведені не були, клопотання про виклик свідків, які б могли підтвердити ці обставини, ними не заявлялось. Враховуючи те, що свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що [PERSON] не проживає в спірній квартирі з весни 2015р. ( акт же складений на самому початку весни ), отже вона в даний час там не проживає. А тому в задоволенні позову щодо виселення [PERSON] необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial