Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, яким просила позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] та зобов'язати третю особу зняти його з місця реєстрації за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона є власницею спірної квартири, в якій також зареєстрований відповідач по справі. Проте, відповідач у вказаній кватирі не проживає понад десять років, добровільно знятися з реєстрації не бажає, житлово - комунальні послуги не сплачує. У зв'язку з чим вона позбавлена можливості у повній мірі здійснювати право власності на дану квартиру. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, яким просив усунути перешкоди в користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS] шляхом його вселення та зобов'язати [PERSON], [PERSON] не чинити перешкоди у проживання за вищевказаною адресою. В обґрунтування позову посилався на те, що спірна квартира належала на праві власності його діду [PERSON], який помер [INFO]. Після смерті [PERSON] спадщину прийняла його дружина [PERSON] - бабуся позивача за зустрічним позовом. У даній квартирі він мешкає з народження, проте починаючи з 2009 року, після смерті діда, його батько [PERSON], який також зареєстрований у вказаній квартирі почав частіше зловживати спиртними напоями, вчиняти бійки та сварки, крім того [PERSON] також стала поводитися до нього негативно. У зв'язку з чим, позивач був змушений не мешкати у спірній квартирі, проте постійно сплачував комунальні послуги за місцем реєстрації. У дане судове засідання позивачка та її представник не з'явилися подали заяву провести судове засідання у їх відсутності, при цьому просили про задоволення своїх позовних вимог. Проте, раніше позивачка у судовому засіданні пояснювала, що вона ніколи жодним чином не чинила перешкоди у проживанні онука у спірному житловому приміщенні, після розлучення її сина з дружиною, остання забрала дітей та весь час онуки мешкали разом із матір'ю. Позивачка зазначала, що її онук [PERSON] понад десяти років не мешкає за адресою реєстрації, ніколи не сплачував комунальні послуги, а посилання онука на те, що він давав гроші на їх сплату не відповідають дійсності, оскільки саме вона сплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, проте раніше в судовому [PERSON] та його представник заперечували у задоволенні позовних вимог [PERSON], просив про задоволення їх позовних вимог, посилаючись на обставини викладені вище. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] у дане судове засідання не з'явився, але раніше в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував, пояснивши, що а ні він, а ні його мати жодним чином не чинять перешкоди у проживанні [PERSON] у кватирі, але [PERSON] неодноразово з'являвся до житла в нетверезому стані, вчиняв сварки. Відповідач також пояснив, що дійсно його син [PERSON] не мешкає за адресою реєстрації десять років, жодним чином не виявляв інтересу до даного житла. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлялися про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, у зв'язку з чим фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, заслухавши раніше в судових засіданнях пояснення позивача та його представника, позивача за зустрічним позовом та його представника, відповідача [PERSON], свідків, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідним ним правовідносини. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 09.12.2009 року [PERSON] прийняла у спадщину після смерті чоловіка [PERSON] квартиру [ADDRESS]. З витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за [PERSON] на праві власності зареєстрована вищевказана квартира. За спірною адресою зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON]. При цьому [PERSON], відповідно до форми В, був зареєстрований у квартирі 03.02.2004 року, коли власником даного житла був [PERSON]. За правилом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду з позовом про захист свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; та своїми правами щодо предмету спору розпоряджається на власній розсуд. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основополжних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/57-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 pоку, «Протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК,). Гарантуючи права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоча би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника квартир користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із вищезазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника квартири на користування та обсяг цих прав залежить від виникнення, у власника квартирою права власності на цю квартиру, а отже, припинення права власності особи на квартиру припиняє право членів її сім'ї на користування цією квартирою. Таким чином, права членів сім'ї власника квартири на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника квартири на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника квартири на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК. Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником квартири, за умови збереження права власності на квартиру цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. За змістом ст.405 ЦК України, ст.156 ЖК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік відзначається від дня, коли особа, залишила приміщення. При цьому відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні та не виявляє інтересу щодо користування даним житлом. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача за первісним позовом - [PERSON], [PERSON], пояснили, що знають [PERSON] тривалий час, підтримують дружні стосунки, при цьому свідки неодноразово бувають в гостях у [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у зв'язку з чим зазначали, що позивачка мешкає разом зі своїм сином [PERSON], тоді як онук [PERSON] за спірною адресою не мешкає понад 10 років, оскільки після розлучення батьків [PERSON], його матір забрала його та вони переїхали мешкати за іншою адресою. Крім того, свідки пояснювала, що за адресою: [ADDRESS] немає речей відповідача за первісним позовом, та він не виявляє інтересу щодо користування житлом за місцем реєстрації. В судовому засіданні з боку відповідача [PERSON] був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що останнім часом [PERSON] мешкає саме за його місцем мешкання, оскільки бабуся та батько відповідача не пускають його мешкати за адресою реєстрації. Проте, суд критично оцінює показання свідка [PERSON], оскільки вони не узгоджуються з показаннями свідків [PERSON], [PERSON], поясненнями [PERSON], [PERSON], які зазначали, що [PERSON] добровільно не мешкає за даною адресою, крім того, як вбачається з матеріалів справи відповідач зареєстрований за спірною адресою з 2004 року, проте до теперішнього часу він не звертався до суду з позовом про порушення поновлення права та вселення, правоохоронних органів, та звернувся лише до суду вже після того, як [PERSON] було подано заяву про визнання особи такою, що втратила право користування. Крім того, відповідно до письмових доказів, судом встановлено, що [PERSON] за медичною допомогою до КЗОЗ «Харківська міська поліклініка № 6» з 2009 року по теперішній час не звертався (відповідь № 1459 від 05.06.2014 року). [PERSON] були надані докази щодо сплати саме нею комунальних послуг за спірною адресою. За таких обставин, суд приходить до висновку, що реєстрація відповідача в зазначеному будинку, порушує права позивача, як власника, на право володіння, користування та розпорядження зазначеною квартирою. Що стосується вимог про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Рішення про визнання особи такою, що втратила право користування є підставою для зняття його реєстрації за спірною адресою, а тому додаткового рішення з цього приводу не вимагається. Оскільки вирішення цього питання до звернення позивача до міграційної служби є передчасним, позовні вимоги у цій частині задоволенню не підлягають. Що стосується позовних вимог [PERSON], то вони задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Предмет доказування це коло фактів матеріально-правового значення, необхідних для вирішення справи по суті. Доведенню підлягають тільки ті обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, по якій виник спір. Зміст обов'язку подавати докази полягає в тому, що, в випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів, суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим. Рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем за зустрічним позов не надано переконливих доказів, на підтвердження своїх доводів щодо його відсутності без поважних причин понад один рік за спірною адресою, а також щодо протягом всього часу він взагалі виявляв інтерес щодо користування даним житлом.

Outcome: partial