Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON], 23.04.2003 р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], до повноліття дитини, а також дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька дитини оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], 23.04.2003 р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що у неї виникають труднощі на оформлення відповідних дозволів у передбаченому законом порядку, оскільки батько дитини на теперішній час проживає та працює у Російській Федерації. У звязку з цим у неї часто виникають складнощі в отриманні відповідних дозволів для виїзду дитини за кордон для відпочинку, оздоровлення і навчання. Крім того, позивачка зазначає, що для виїзду у певні країни необхідні візи, для чого є необхідність у проходженні співбесіди в посольстві відповідної країни з обовязковою присутністю обох батьків, однак батько можливості прибути на співбесіду не має, у звязку з чим позивачка і звернулася до суду із даним позовом. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки вони містять достатньо даних про права та взаємини сторін. Як вбачається із матеріалів справи, з 12.07.2000 року по 19.12.2007 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу син за рішенням суду залишився проживати разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. На теперішній час позивачка бажає, щоб дитина розширювала світогляд, розвивалася духовно та інтелектуально як особистість, у звязку з чим бажає, щоб дитина виїжджала за кордон. Крім того, щорічно гімназія, у якій навчається [PERSON], організовує тури до Великої Британії та інших країн Європи, однак для цього необхідний дозвіл другого з батьків. В той же час, відповідач проживає та працює у Російській Федерації, що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про реєстрацію за місцем перебування. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 10 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами). Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Тобто законом встановлено, що згода батька повинна містити державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Враховуючи усе вищевикладене, піклуючись про найвищі права та законні інтереси дитини, зважаючи на те, що батько дитини не заперечував проти задоволення позовних вимог, однак не має можливості надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини за кордон, суд приходить до переконання, що на теперішній час існують підстави для винесення судового рішення, яким слід надати [PERSON] дозвіл на тимчасовий виїзд (із зазначенням періоду перебування дитини за кордоном) - до 01.09.2017 року неповнолітнього [PERSON], 23.04.2003 р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя без дозволу (згоди) батька дитини [PERSON], а також дозволити їй або її офіційному представникові без згоди батька дитини в указаний період оформлювати документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього [PERSON], 23.04.2003 р. н., за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. За такого позов підлягає частковому задоволенню, що не позбавляє позивачку, при наявності спору з цього питання в майбутньом, права звернутися до суду з аналогічним позовом після спливу визначенного судом періоду виїзду дитини.

Outcome: partial