Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

Позивач, ПАТ «Альфа-Банк», звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 030/06.08/71-494 від 05.06.2008 року в сумі 1 252 435 (один мільйон двісті п»ятдесят дві тисячі чотириста тридцять п»ять) гривень 90 коп. та судові витрати по справі. Позов обґрунтовано тим, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», відповідно до чинного законодавства, був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами і відповідно до укладених договорів відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до умов вказаного договору банк зобов»язався надати відповідачу [PERSON] кредит в сумі 50 000 доларів США, а відповідач зобов»язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором та додатком № 1 - графіком погашення кредиту. Банк свої зобов»язання, визначені договором, виконав в повному обсязі та надав відповідачеві вказані кошти. В порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 05.05.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом - 56 929,34 дол. США, що за курсом НБУ на 05.05.2015 року складає - 1 203 053,30 грн., за відсотками - 2 164,53 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 45 741,70 грн. В забезпечення виконання зобовязань позичальника, що випливають з основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 09.12.2011 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк» та відповідачем [PERSON], було укладено договір поруки № 030/06.08/71-494К-Р-1. Відповідно до умов договору поруки відповідач [PERSON], як поручитель, поручається за виконання відповідачем [PERSON] обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Крім того, в забезпечення виконання зобов»язань за вищезазначеним кредитним договором 05.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником прав та обов»язків якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І.О. за реєстровим № 1953, відповідно до умов якого на забезпечення осново зобов»язання [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] В зв»язку з порушенням позивальником умов договору та на виконання умов договору, відповідачам була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, але відповідачами вона проігнорована,а тому посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просив задовольнити позов. Відповідачі, в свою чергу, 21.09.2015 року звернулись в суд із зустрічним позовом, в якому просили визнати недійсним з моменту кладення кредитний договір від 05.06.2008 року № 030/06.80/71-494К, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», договір іпотеки від 09.12.2011 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», що посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Бабіч Л.Ю., зареєстрований в реєстру за № 2292, 2293/37 та договір поруки № 030/06.08/71-494К-Р-1 від 09.12.2011 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк». Зустрічний позов мотивовано тим, що позичальник не отримував грошових коштів в сумі 50 000 доларів США ні з каси банку, ні з свого поточного рахунку, якого також відкрито не було, а іншого способу надання кредиту в іноземній валюті не існувало. Банк не мав генеральної ліцензії на здійснення операцій у валюті, порушено вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», банк ввів позивача в оману та свідомо не надав інформацію, яку повинен був надати перед укладенням договору щодо реальної відсоткової ставки. Виконання умов договору може мати наслідки для застосування наслідків недійсності правочину, а тому посилаючись на вказані обставини просили задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом вимоги позову підтримала, посилаючись на обставини, що в ньому викладені та на пояснення, які надавались в письмовому вигляді щодо обставин справи. Пояснила, що умовами договору сукупна вартість кредиту була визначена, банк мав Генеральну ліцензію та право на видачу коштів у іноземній валюті, відповідачами виконувались умови договору тривалий час, останнє погашення заборгованості відбулось 05.02.2015 року і лише з 10.03.2015 року виникла заборгованість. Щодо вимог зустрічного позову надала письмові заперечення та посилаючись на викладені в них обставини, просила відмовити в його задоволенні, врахувавши строк позовної давності, який пропущено позивачами, а в разі коли суд дійде висновку, що такий строк не пропущено, застосувати наслідки недійсності правочину. Представник відповідачів, які є позивачами за зустрічним позовом, в судовому засіданні підтримав вимоги зустрічного позову, вказав що банк не мав права укладати договір на видачу коштів в іноземній валюті з фізичними особами, так як була відсутня Генеральна ліцензія на здійснення таких операцій, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» не була надана позичальнику інформація в повній мірі щодо укладеного договору, про своє порушене право позивач [PERSON] дізнався лише в 2015 році, а тому строки звернення в суд ним не пропущено, просив задовольнити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову банку. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.06.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником прав та обов»язків якого є Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 030/06.08/71-494К. Відповідно до п.1 вказаного кредитного договору банк зобов»язується надати позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000 доларів США на строк з 05.06.2008 року по 04.06.2033 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов»язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов»язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Пунктом 1.3 визначено розмір процентів, який складає 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Сторонами за взаємною згодою, досягнутою при укладанні договору, встановили, що розмір визначеної у цьому пункті процентної ставки може змінюватися без укладання додаткового правочину до цього Договору, у випадку і у порядку, встановленому п.6.1.2. цього Договору. Кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу позичальником та [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON] з метою придбання: квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (п.1.4 Договору). До складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат на страхування відповідно до умов п.5.1.12. Договору а також вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору, передбаченого п.2.1. цього Договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п.5.1.8. Договору. Витрати, пов'язані з укладанням/зміною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки, а також договору страхування, що укладається відповідно до п.5.1.12. цього Договору сплачуються позичальником самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування. 05.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником прав та обов»язків якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Новицькою І.О. за реєстровим № 1953, відповідно до умов якого на забезпечення осново зобов»язання [PERSON] передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS] 09.12.2011 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір про внесення змін і доповнень № 2 до вищезазначеного договору, яким змінена строкова заборгованість і пунктом 1 розмір строкової заборгованості за домовленістю сторін визначений в сумі 60 142,48 доларів США. В забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] 09.12.2011 року було укладено договір поруки № 030/06.08/71-494К-Р-1. Відповідно до п.1 вказаного договору поруки поручитель зобов»язується перед банком відповідати за виконання зобов»язань щодо повернення коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту згідно з кредитним договором № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року у сумі 60 142,48 доларів США строком до 04.06.2033 року, з процентною ставкою 11,9% річних та несе солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов»язання усім належним йому майном та грошовими коштами. Судом встановлено, що 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк», відповідно до чинного законодавства, був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. В свою чергу, 15.06.2012 року, між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» був укладений Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами і відповідно до укладених договорів відбулось відступлення прав вимоги за кредитним договором № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року, який був укладений між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого став ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк». ПАТ «Альфа-Банк», у відповідності до вимог чинного законодавства, набуло права вимоги за вищезазначеним кредитним договором. Вказана обставина не заперечується сторонами по справі. За ст. ст. 1049-1050 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та у порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позичкодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок. За статтями 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що ПАТ «Сведбанк» належним чином виконав умови договору, факт видачі коштів у розмірі 50 000 доларів США, що підтверджується копією заяви на видачу готівки № 1 від 05.06.2008 рок (а.с. 162 тому 1) і з цього приводу судом відмічається, що на даний час відсутній жоден нормативно-правовий акт, відповідно до якого у разі укладання Договору відступлення прав вимоги при передачі кредитного портфелю первісний кредитор зобов'язаний передати новому кредитору оригінали первинних бухгалтерських документів. Відповідно до п.4.3 Договору купівлі-продажу прав вимоги комплектність документів у Кредитному файлі вважається достатньою в разі наявності необхідних документів, а саме: оригінал Кредитного договору разом з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до нього; оригінали договорів забезпечення з усіма доповненнями, додатковими договорами та додатками до нього, виписки з кредитного рахунку про рух коштів; копія згоди другого з подружжя на укладення договорів іпотеки. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] приступив до виконання кредитного договору і на протязі тривалого часу сплачував платежі, що підтверджується розрахунком заборгованості по кредитному договору та не оспорюється сторонами по справі. Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 05.05.2015 року відповідач має прострочену заборгованість за кредитом - 56 929,34 дол. США, що за курсом НБУ на 05.05.2015 року складає - 1 203 053,30 грн., за відсотками - 2 164,53 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку складає - 45 741,70 грн. Ст. 611 ЦК України передбачає, що в разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені Договором або Законом. Нормами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити борг, а також відсотки. Судом встановлено, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому позивач має право вимагати від боржника погашення боргу, процентів та стягнення штрафних санкцій. Згідно вимог статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Альфа-Банк» доведений в суді, вимоги базуються на нормах чинного законодавства і підлягають задоволенню в повному обсязі щодо стягнення суми заборгованості та судових витрат. Щодо вимог зустрічного позову, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», а саме п.16, суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності). Відповідно до п.10.1. кредитного договору № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року укладаючи цей договір, позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови Договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього Договору позичальник свідчить, що він до підписання цього Договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, (у тому числі з умовами типових кредитних договорів Банку), та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту в ВАТ «Сведбанк», та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому Договорі. Позичальник свідчить, що від час укладання та виконання цього договору позичальник не знаходиться під впливом обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу тяжких обставин. Пункт 1.5. кредитного договору передбачає, що до складу сукупної вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цих договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат на страхування відповідно до п. 5.1.12. цього договору а також вартість витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного кредиту, передбаченого п. 2.1. цього договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього, та вартість страхування предмету іпотеки за іпотечним договором відповідно до п. 5.1.8. договори. Витрати, пов'язані з укладанням/міною іпотечного договору, договору страхування предмету іпотеки, а також договору страхування, що укладається відповідно до п.5.1.12 цього договору сплачуються позичальником самостійно безпосередньо особам, що надають відповідні нотаріальні послуги/послуги страхування. Пунктом 1.3. кредитного договору передбачено, що [PERSON] сплачує проценти за користування кредитом у розмірі 11, 9 %. Це є номінальною процентною ставкою за якою сплачується кредит. Реальна процентна ставка це фактично сукупна вартість кредиту, куди входять і різні комісії, штрафи та інше (тобто всі витрати - приклад на страхування, на укладення договору іпотеки і т.і.). Відповідно до п.10.13 підписанням цього Договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладанні йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання Банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» в повному обсязі. У зв'язку з цим, [PERSON] був ознайомлений з усією необхідною інформацією під час укладення договору та під час внесення змін та доповнень до нього. Окрім того, сторонами було погоджено розмір відсоткової ставки. Кредитний договір був підписаний обома сторонами, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення кредитного договору саме на тих умовах, які зазначені в договорі. Тобто на час укладення кредитного договору [PERSON] був обізнаний з основними умовами кредитного договору та вся необхідна інформація йому була надана, він приступив до їх виконання. Стаття 203 ЦК України встановлює вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Ні статтею 203, ні статтею 215 ЦК України не передбачено серед підстав недійсності договору надання/не надання інформацією перед укладенням договору. Жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було. Підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов'язки, зазначені у договорі. Відповідно до п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача» споживач мав право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Позивач не використав свого права на розірвання договору протягом 14 днів з моменту його укладення, жодної заяви на протязі даного строку до ПАТ «Сведбанк» не надходило. Відповідно до ст. 230 ЦК України, на яку посилаються позивачі, як на одну з підстав визнання договору недійсним, визначає: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З роз'яснень, викладених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до положення ч. 3 ст. 3, ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачена можливість визнання недійсними лише окремих умов договору, а не цивільно-правового договору в цілому і лише у разі визнання цих положень договору несправедливими (ч. 5 ст. 18). Отже, за змістом ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Застосування Закону України «Про захист прав споживачів» до спорів, які виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи відсоткової ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору цей Закон не може застосовуватись, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство в системі кредитування. За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з відсутністю передбачених Законом України «Про захист прав споживачів» підстав для визнання недійсним кредитного договору. Позивачем за зустрічним позовом належним чином не доведено того, що при укладенні оспорюваного кредитного договору діями ПАТ «Сведбанк» введено його в оману і що такий обман дійсно мав місце та мало місце істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Стосовно обґрунтування позовних вимог щодо неотримання коштів судом відмічається, що відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена в Постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13: «Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до п. 1.4. кредитного договору № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між ним та [PERSON] з метою придбання квартири, яку він потім і передав в іпотеку банку. Відповідно до вимог ст. 110 ЦПК України висновок експерта не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом з іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. За клопотанням представника позивача у справі призначалась судово-економічна експертиза. Судом критично оцінюється наданийвисновок експерта № 2213 від 28.04.2017 року, так як він не є повним, обґрунтованим, відповіді на всі питання, поставлені на вирішення експерта, нечіткі, мають припущення та двозначне тлумачення. Експерт при підготовці висновку вийшов за межі своїх повноважень. Так, висновок експерта містить в тому числі і висновки щодо питань правового характеру, а саме питання відповідності укладеного сторонами кредитного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів» на Постанові НБУ № 168, при тому, що вирішення даного питання, по-перше, належить виключно до компетенції суду, по-друге, не належить до компетенції експерта. На сторінці 4 експерт посилається на ч. 2 ст. 627 ЦК України. Дане посилання є абсолютно безпідставним, адже стаття 627 ЦК України була доповнена частиною другою лише згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011, а до цього її взагалі не містила. Викладене свідчить, що при проведенні дослідження експерт керувався нормами законодавства, які не діяли на момент виникнення спірних відносин. Незважаючи на те, що експерту були надані додаткові угоди до кредитного договору він жодним чином не враховував їх положення при проведення експертизи. 09.11.2011 року в договорі про внесення змін і доповнень № 2 сторони погодили не просто певні зміни до положень договору, а повністю виклали кредитний договір у новій редакції, яка і є чинною на даний момент, змінивши всі його істотні умови (п. 2 договору № 2 від 09.11.2011 року). Таким чином, ще з 09.11.2011 року досліджувана експертом редакція Кредитного договору припинила свою дію, про що домовились сторони, але не врахував експерт. Той факт, що висновком експерта визначено, що реальна відсоткова ставка є вищою, від визначеної у Кредитному договорі базової відсоткової ставки, жодним чином не свідчить про недійсність самого договору чи введення відповідача в оману, а просто відображає реальну сутність вказаних понять, що повністю відповідає цивільному законодавству України та нормативним актам НБУ. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про порушення свого права, або про особу, яка його порушила. Позивачу було відомо про укладення договору кредиту у 2008 році, ним 29.04.2014 року та 04.02.2015 року укладались договори про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 030/06.08/71-494К від 05.06.2008 року безпосередньо з ПАТ «Альфа-Банк», а тому посилання представника на ту обставину, що про порушуне право [PERSON] дізнався лише в 2015 році є безпідставним, строк позовної давності, який встановлений тривалістю у три роки, сплив ще в 2011 році, при цьому будь-яких поважних причин його пропуску позивач не зазначає. Згідно ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише по заяві сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивачів.

Outcome: approved