Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності на нерухоме майно. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що дізнавшись про те, що по вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області є житловий будинок із земельними ділянками, за якими ніхто не доглядає, внаслідок чого вони псуються, заростають чагарниками, вирішила придбати вищевказане майно. Після огляду домоволодіння, в присутності та з дозволу господині будинку відповідачки [PERSON], позивачка домовилася із нею про продаж вищевказаного нерухомого майна та 01 вересня 2017 року уклала з відповідачкою угоду стосовно купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, обумовив питання розрахунку, відповідно до чого грошові кошти у сумі 25000 гривень були відповідачці надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження домовленості стосовно купівлі-продажу нерухомого майна відповідачка [PERSON] надала на імя позивачки розписку про отримання коштів. Після укладення договору відповідачка передала позивачці ключі від будинку та надала право здійснювати ремонт будинку, оскільки для проживання він був не придатний. Позивачка та відповідачка домовилися в строк не пізніше ніж 01 вересня 2018 року оформити в належній формі перехід права власності на житловий будинок із господарчими спорудами та земельні ділянки в нотаріальних органах, органах реєстраційної служби та БТІ. Із 01 вересня 2017 року позивачка безперервно й відкрито володіє та користується вищевказаним майном, здійснює догляд за будинком по вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області, та утримує прибудинкову територію, земельні ділянки в належному стані, робить в ньому ремонт. Після 01 вересня 2018 року позивачка неодноразово зверталася до відповідачки з вимогою переоформлення нерухомого майна за адресою по вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області та належного оформлення договору купівлі-продажу домоволодіння. Але оскільки відповідачка на території с. Шарівка, Білокуракинського району не зареєстрована та не мешкає на даний час, виїхала на значну відстань від с. Шарівка, та в силу стану здоровя не має можливості прибути до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу, переоформлення житлового будинку вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області не можливе. Крім того відповідно до норм діючого законодавства України, Податкового кодексу України, при сплаті грошових коштів за нерухоме майно позивачкою було перераховано та сплачено до бюджету військовий збір та збір на обовязкове державне пенсійне страхування з купівлі-продажу. Після сплати грошових коштів за вищевказане майно, позивачка з метою приведення документів у відповідність до законодавчих актів України та переоформлення права власності на вищевказане майно на своє імя звернулася до відповідачки. Відповідачка повідомила, що у нотаріуса договір купівлі-продажу майна оформлювати не має можливості через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на вищевказане майно. З огляду на це відповідачка фактично безповоротно ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане майно. Позивачка зазначила, що разом із відповідачкою домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується наданими ним до суду письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, але оскільки відповідачка, як одна із сторін, безповоротно ухилилася від його нотаріального посвідчення, та позивачкою втрачено можливість з причин відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідачки посвідчити правочин. Це і спонукало позивачку звернутися до суду з позовом, в якому вона просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати за нею право власності на нерухоме майно. В судове засідання позивачка не з'явилася, надавши до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Відповідачка в судове засідання не з'явилася,надавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши докази по справі кожний окремо та в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що по вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області є житловий будинок із господарчо-побутовими і допоміжними спорудами загальною площею 67,0 кв.м., житловою площею 32,2 кв.м., №17 по вул. Центральній, буд. 17 у с. Шарівка, Білокуракинського району, Луганської області. Із дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу (а.с.8-9), вбачається, що 01 вересня 2017 року позивачка уклала з відповідачкою у простій письмовій формі угоду стосовно купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, обумовив питання розрахунку, відповідно до чого грошові кошти у сумі 25000 гривень були відповідачці надані на руки в момент підписання договору. На підтвердження домовленості стосовно купівлі-продажу нерухомого майна відповідачка [PERSON] надала на імя позивачки розписку про отримання коштів (а.с.17), а також сторонами взято на себе зобовязання у зазначений строк посвідчити договір нотаріально та здійснити у відповідних органах правовий перехід права власності . Даний Договір відповідачка підписала особисто та фактично передала продане нею нерухоме майно у власність позивачки. Таким чином, позивачка та відповідачка виконали свої обовязки відповідно до ст.655 ЦК України. Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів (а.с.34,35) вбачається, що позивачкою, відповідно до норм діючого законодавства України, Податкового кодексу України, при нарахуванні та фактичній виплаті грошових коштів за нерухоме майно було перераховано до бюджету військовий збір та збір на обовязкове державне пенсійне страхування з купівлі-продажу майна. Експертна вартість нерухомого майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 01.09.2017 року згідно оцінки, судового експерту (а.с.13) складає 198352 (сто девяносто вісім тисяч триста пятдесят дві) гривні. Відповідачка на звернення позивачки з метою приведення документів у відповідність до законодавчих актів України та переоформлення права власності на вищевказане майно повідомила, що нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу майна та зареєструвати перехід права власності не має можливості, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності на вищевказане майно за відповідачкою. Через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане майно, відповідачка, яка під час фактичного укладення договору з позивачкою та сплати коштів не повідомила про ці обставини, тим самим фактично й безповоротно ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі продажу, а позивачкою остаточно втрачена можливість з вищевказаних причин нотаріально посвідчити правочин та здійснити реєстрацію права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом встановлено, що позивачкою виконано усі умови, які вона обумовлювала із відповідачкою, сплачено кошти та перераховано податки, але відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення купівлі-продажу майна, оскільки не має оригіналів правовстановлюючих документів на вищевказане нерухоме майно. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обовязковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» обовязковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. При вирішенні справи по суті суд приймає до уваги правову позицію, яка викладена в Постанові ВСУ № 6-1288цс17 від 06 вересня 2017 року, згідно якої суди дійшли неправильного висновку про те, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується до спірних правовідносин у звязку з необхідністю державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Відповідно до п. 13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. ВСУ в своїй Постанові від 04 жовтня 2017 року зазначив, що однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Таким чином, суд, дослідивши надані письмові докази в сукупності, дійшов висновку, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до вказаної домовленості позивачка передала відповідачу 25000 (двадцять пять тисяч) гривень в рахунок вартості майна, а відповідачка відповідно нерухоме майно та обіцяла посвідчити договір купівлі-продажу нотаріально. Але, не виконуючи тривалий час взятий на себе обовязок по нотаріальному посвідченню договору, відповідачка безповоротно ухилилася від подальшого його посвідчення та натепер остаточно втрачена можливість посвідчення договору нотаріально, оскільки відповідачка не має оригіналів правовстановлюючих документів на нерухоме майно, внаслідок чого порушуються права позивачки, а тому є всі підстави для визнання договору купівлі дійсним. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позову сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову. Судом встановлено, що позивачка при обрахуванні суми судового збору для сплати до бюджету,виходив не із суми вартості майна, зазначеного у договорі купівлі-продажу від 01.09.2017 року у розмірі 25000 (двадцять пять тисяч) гривень, а із більшої вартості, встановленої висновком щодо вартості нерухомого майна у сумі 198352 (сто девяносто вісім тисяч триста пятдесят дві) гривні., що повністю відповідає положенням Декрету Кабінету Міністрів України «Про державне мито» та Інструкції про порядок обчислення та справляння державного мита, затвердженої наказом Головної Державної податкової інспекції України. При вирішенні справи по суті суд надає відповідну правову оцінку наданим квитанціям про сплату позивачкою до бюджету відповідно до пункту 16-1 підрозділу 10 Податкового кодексу України військового збору у розмірі 1,5 % та до Закону України «Про збір на обов'язкове державне пенсійне страхування» № 400/97-ВР збору на обовязкове державне пенсійне страхування у розмірі 1%. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд констатує, що позивач письмовими доказами по справі довів правомірність та обґрунтованість позовних вимог. А отже, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved