Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до ТОВ «Ф.Т.Р.», в якому просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 22453,90 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. В подальшому позичка уточнювала позовні вимоги та в остаточному позові просила стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі - 22 453, 90 грн., компенсацію за затримку виплати заробітної плати - 9898,00 грн. та суму моральної шкоди в розмірі 10000, 00 грн. В обґрунтування зазначених вимог [PERSON] зазначила, що вона працювала в ТОВ «Ф.Т.Р.» на посаді заступника директора. 22.09.2014 р. та 25.09.2014 р. вона зверталась до відповідача з заявою про сплату заборгованості по заробітній платі та невикористаної відпустки інших платежів, але станом на 24.11.2014 року ТОВ «Ф.Т.Р.» не сплатило їй заробітну плату, що є порушенням ч. 1 ст. 115 КЗпП України. Крім того, позивачка просить стягнути середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, суму компенсації за затримку виплати заробітної плати в період з вересня 2014 р. по 24 листопада 2014 р., яка становить: 56 днів (кількість днів затримки заробітної плати)х176,75 грн. (середньоденна заробітна плата) = 9 898,00 грн. Разом з тим позивачка зазначила, що має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, і полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо її самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Заподіяна [PERSON] моральна шкода полягає в тому, що позивач кожного дня відчуває душевні страждання в зв'язку з тим, що на даний час не може скористатися власними грошовими коштами, а саме заробітною платою, яка є основним засобом існування для [PERSON] та її сина [PERSON],1998 р.н.. Позивачка вимушена докладати надмірних зусиль для організації та матеріального забезпечення власного життя, що потребує додаткових зусиль. З урахуванням вказаних обставин позивач оцінює моральну шкоду, завдану йому діями відповідача, у розмірі 10000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] уточнений позов підтримав, посилаючись на наведені у ньому докази. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, з поданих заступником директора з виробництва «Ф.Т.Р.» письмових запереченнях вбачається, що позовні вимоги в частині наявності заборгованості по невиплаченій заробітній платі відповідач визнає, однак заперечує проти відшкодування моральної шкоди та компенсації за затримку виплати заробітної плати. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, з'ясувавши думку представника позивача, дослідивши письмові доказі по справі, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Ф.Т.Р.» та працювала заступником директора. Згідно до вимог ч. 1 ст.. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно довідки про доходи, копія якої міститься в матеріалах справи, заборгованість по заробітній платі ТОВ «Ф.Т.Р.» перед [PERSON] на 01.09.2014 року становить 22453,90 грн. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як вбачається з письмових заперечень, що містяться в матеріалах справи, відповідач не заперечує факт існування перед [PERSON] заборгованості по виплаті заробітної плати у сумі 22453,90 грн. Однак, в обґрунтування письмових заперечень проти позову в частині стягнення компенсації за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди відповідач зазначив, що борг по виплаті заробітної плати утворився у зв'язку зі смертю 25.07.2014 року засновника ТОВ «Ф.Т.Р.» [PERSON], як займав посаду директора та мав одноособове право підпису платіжних документів. Регіон-Банк заблокував розрахунковий рахунок підприємства, що зупинило можливість отримання коштів на оплату праці та проведення інших банківських операцій до вирішення загальними зборами співзасновників ТОВ «Ф.Т.Р.» питання щодо призначення нового керівника підприємства з правом підпису платіжних документів. Крім того, Ленінським відділом державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було накладено арешт на всі рахунки підприємства в інших банках. У зв'язку з цим позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди також відповідачем відхиляються, як такі що виникли не з вини підприємства, а в зв'язку з вищевикладеними обставинами непереборної сили. Зазначені обставини не були спростовані представником позивача в ході розгляду справи. Разом з тим, суд відзначає, що факт наявності спору про розміри належної [PERSON] суми між сторонами не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та позивачем не надано належних та достатніх доказів в обґрунтування цього. Крім того, позивачкою не зазначено та не надано жодного належного доказу на підтвердження факту її звільнення з посади заступника директора ТОВ «Ф.Т.Р.», перш за все дати звільнення, що унеможливлює навіть перевірку правильності обчислення нею середньої заробітної плати у відповідності з розділом ІІ Постанови КМУ №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.12.1995 року. За таких обставин, аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, доводи і заперечення сторін, суд приходить до висновку щодо недостатності правових підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення на користь [PERSON] середнього заробіток за час затримки виплати заробітної плати, оскільки не доведені обставини, на які посилається позивач як на підставу позовних вимог, зокрема не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження факту існування спору про розмір належних йому сум при звільненні, на що прямо вказано у ст. 116 КЗпП України, не надано достатніх доказів в обґрунтування цих вимог. При вирішення питання щодо відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON], суд враховує наступне. Як передбачено ст.. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Як зазначено у п. 5.1 листа Міністерства юстиції України 13.05.2004 року №35-13/797, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, з'ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи те, що позивачкою не надано жодних документальних підтверджень про нанесену їй внаслідок невиплати заробітної плати моральну шкоду та про витрати, понесені у зв'язку із цим, не зазначено, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 10000 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заявленої вимоги про компенсацію моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. за безпідставністю та недоведеністю такої. Враховуючи вищенаведене, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про з урахуванням встановлених обставин справи та приведених норм закону, приходить до висновку щодо часткового задоволення позовних вимог [PERSON], а саме в частині стягнення заборгованості по заробітній платі у сумі - 22453 грн. 90 коп. Згідно з ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відтак, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь держави 243,60 грн.

Outcome: partial