Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із відповідним позовом до відповідачів, в обґрунтування якого зазначила, що 28 квітня 1964 року вона уклала шлюб з [PERSON], від якого вони мають двох дітей - [PERSON] та [PERSON]. 23 січня 2004 року [PERSON] отримав право власності на квартиру [ADDRESS] та 05 листопада 2007 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів 1/3 частину квартири [PERSON] та 2/3 частини вищезазначеної квартири [PERSON]. [INFO] року [PERSON] помер. Після його смерті позивачка на підставі рішення суду отримала свідоцтво про право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Тому, позивачка просить суд визнати нікчемним заповіт від імені [PERSON], який помер [INFO] року, складений 05 листопада 2007 року та посвідчений державним нотаріусом Другої Луганської державної нотаріальної контори Саприкіною Г.І., за реєстровим № 1-1955 на квартиру [ADDRESS] та визнати за собою право власності на 1/6 частку квартиру [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка - [PERSON], який помер [INFO] року. У судове засідання позивачка - [PERSON] не з'явилася та до початку розгляду справи від неї на адресу суду надійшла заява, в якій вона підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі та провести розгляд справи за її відсутністю /а. с. 50/. Відповідачка - [PERSON] у судовому засіданні була відсутньою, в ході розгляду справи була допитана в порядку судового доручення Красноокнянским районним судом Одеської області, де просила провести розгляд справи за її відсутністю /а. с. 38-зв./. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Заперечень проти позову не надав та заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Треті особи - [PERSON], [PERSON], та представник Другої Луганської державної нотаріальної контори у судовому засіданні не були присутні та до початку розгляду справи на адресу суду від них надійшли заяви, в яких вони просили провести розгляд справи за їх відсутністю /а. с. 34-35, 41, 49/. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 28 квітня 1964 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], відповідно до фотокопії свідоцтва про шлюб (повторне) серії [NUMBER] від 04 грудня 2007 року, зареєстрованого Другим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис № 549 /а. с. 13/, від якого [PERSON] та [PERSON] мають двох дітей - [PERSON] /а. с. 15/ та [PERSON] /а. с. 16/. [PERSON] в період шлюбу з [PERSON] на підставі ордеру №044670 на житлове приміщення від 28.11.2000 року отримав квартиру [ADDRESS]. 23 січня 2004 року [PERSON] отримав свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до фотокопії свідоцтва про право власності на житло, посвідченого Комісією по приватизації житлового фонду ЛНАУ, за реєстровим № 254 /а. с. 11/. 05 листопада 2007 року [PERSON] склав заповіт, яким заповів 1/3 частину квартири [PERSON] та 2/3 частини вищезазначеної квартири [PERSON], відповідно до фотокопії заповіту від 05 листопада 2007 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Луганської державної нотаріальної контори Саприкіною Г.І., за реєстровим № 1-1955 /а. с. 6/. Однак, нотаріус, що його посвідчив, не роз'яснив заповідачеві щодо права [PERSON] на частку спірної квартири, і не зробив відповідно відмітки в тексті заповіту, що є підставою для визнання його нікчемності. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину мають існувати саме на момент правочину. Згідно з ч 2 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування; якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно з ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом; у разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року у разі, якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Тому, суд вважає за необхідне задовольнити заявлені вимоги [PERSON] в частині нікчемності заповіту та визнати нікчемним заповіт від імені [PERSON], який помер [INFO] року, складений 05 листопада 2007 року та посвідчений державним нотаріусом Другої Луганської державної нотаріальної контори Саприкіною Г.І., за реєстровим № 1-1955 на квартиру [ADDRESS]. Судом встановлено, що [INFO] року [PERSON] помер, відповідно до фотокопії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 15 листопада 2007 року, зареєстрованого та виданого Артемівським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції, актовий запис № 1491 /а. с. 17/ та після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], спадкоємцями якої на ? частку квартири в рівних частках є його дружина - [PERSON] та діти - [PERSON], [PERSON], тобто по 1/6 частині за кожним. 05 березня 2013 року рішенням Артемівського районного суду м. Луганська квартиру [ADDRESS] було визнано сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], відповідно до фотокопії рішення Артемівського районного суду м. Луганська по справі № 1203/6942/12, №2/434126/13 від 05 березня 2013 року /а. с. 20 - 22/, внаслідок чого [PERSON] отримала у власність ? частину вищевказаної квартири, відповідно до фотокопії свідоцтва про право власності від 13 лютого 2014 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Луганської державної нотаріальної контори Якімовою Ж.В., за реєстровим № 3-31 /а. с. 8/. Відповідно до ч.1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). За таких підстав, позивачка має право на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON]. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ч. 1 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 41 Конституції України право власності в Україні захищається законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, суд, всебічно і повно з'ясувавши матеріали справи, дослідивши надані докази у їх сукупності, проаналізувавши юридичну природу виниклих правовідносин, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON]. На підставі викладеного та

Outcome: approved