Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

Позивачка просить суд визнати недійсним договір дарування ? частини квартири [ADDRESS], укладеного 04.04.2014 року між [PERSON] та відповідачем, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що розпорядження про приватизацію та свідоцтво про право власності на вказану квартиру, видане на ім'я [PERSON], визнано недійсними та скасовано рішенням суду від 12 червня 2014 року. Таким чином, у зв'язку із тим, що право власності [PERSON] на згадану квартиру було скасовано, на думку позивачки, він не мав права розпоряджатися даною квартирою шляхом укладення договору дарування. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав з тих же підстав. Відповідач позов не визнав, оскільки оспорюваний договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи звернувся до суду з заявою, в якій просить справу розглянути без його участі, при ухваленні рішення покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що 04 квітня 2014 року між [PERSON] та відповідачем був укладений договір дарування, у відповідності до якого [PERSON] подарував [PERSON] ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 27-30). Також судом встановлено, що заочним рішенням Житомирського районного суду від 12 червня 2014 року, яке залишено без змін рішенням апеляційного суду Житомирської області від 02 вересня 2014 року, визнано недійсними та скасовано розпорядження комунального підприємства «Агроводсервіс» №2560 від 24 квітня 2004 року про приватизацію вказаної вище квартири та свідоцтво про право власності від 11 травня 2004 року на цю ж квартиру, видане на ім'я [PERSON] з сім'єю в складі [PERSON] (а.с. ) Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, судом встановлено, що між сторонами діють цивільні правовідносини. Відповідно до вимог ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на викладене та враховуючи, що правовстановлюючий документ, а саме свідоцтво про право власності на спірну квартиру, видане на ім'я дарувальника оспорюваного договору - [PERSON], яким підтверджувалось його право власності на ? частину даної квартири, визнано недійсним та скасовано, суд дійшов висновку про необхідність визнання оспорюваного договору дарування недійсним. Водночас, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. (а.с. 3).

Outcome: approved