Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивачка, згідно уточнених позовних вимог від 13 січня 2017 року, звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на квартиру [ADDRESS]. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що в березні 1995 року, після введення в дію нового лікувального комплексу Солонянської центральної лікарні, будівля колишнього ЛОР-відділення, що розташована за адресою: [ADDRESS], була надана двом сім'ям працівників лікарні адміністрацією Солонянської районної лікарні для подальшого переобладнання під 2-квартирний житловий будинок з послідуючою приватизацією - [PERSON] та [PERSON]. В 1999 році дана будівля була передана на баланс Солонянської територіальної громади, а після введення в дію нового лікувального комплексу Солонянської ЦРЛ, будівля ЛОР-відділення була передана в комунальну власність Солонянської територіальної громади з метою переобладнання її під житло. Після проведення реконструкції двоквартирний житловий будинок після переобладнання колишньої будівлі ЛОР-відділення районної лікарні територіальної громади смт Солоне був прийнятий в експлуатацію, а власників зобов'язано оформити свідоцтва про право власності. Позивачка володіє майном на підставі рішення адміністрації Солонянської центральної районної лікарні (яка на момент прийняття рішення була балансоутримувачем) і їй невідомі будь-які факти, що можуть свідчити про незаконність володіння нею майном. За весь час володіння позивачкою майном, нею жодного разу не було вчинено будь-яких дій, що свідчать про її наміри повернути майно балансоутримувачу або визнання нею обов'язків повернути майно балансоутримувачу. З іншого боку ні адміністрацією Солонянської центральної лікарні, яка виділяла приміщення для проживання, ні адміністрацією Солонянської селищної ради, яка є на даний час балансоутримувачем, жодного разу не було вчинено будь-яких дій, що свідчать про її наміри повернути майно, та жодного разу ними не було пред'явлено позову про повернення майна. Тому вважає, що оскільки на даний час позивачка продовжує відкрито володіти майном є всі підстави для визнання за нею права власності на спірну квартиру за набувальною давністю. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Представник відповідача, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надавши листа в якому прохає суд розглядати справу за його відсутністю (а.с. 55, 74), а також письмові заперечення (а.с. 57-58) в яких позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки безоплатна передача права власності на нерухоме майно (приватизацію) надається лише один раз, а як відомо позивачка таке право вже використала, тому надати вищевказану квартиру у її приватну власність є неможливим, у зв'язку з чим вони пропонували їй викупити спірне нерухоме майно у власника, або укласти з власником договір найму. Також, на думку відповідача, застосовувати ст. 344 ЦК України про набувальну давність є недоцільним, оскільки право на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], вже було зареєстроване та мається власник. Суд, заслухавши позивачку, свідка, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, при цьому доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що в березні 1995 року після введення в дію нового лікувального комплексу Солонянської центральної районної лікарні, будівля колишнього ЛОР-відділення, що розташована за адресою: [ADDRESS], була надана двом сім'ям працівників лікарні адміністрацією Солонянської центральної районної лікарні для подальшого переобладнання під 2-квартирний житловий будинок з послідуючою приватизацією - [PERSON] та [PERSON], що підтверджується листом №650 від 03 травня 2007 року виданим в.о. головного лікаря Солонянської центральної районної лікарні (а.с. 9). В 1999 році дана будівля була передана на баланс Солонянської територіальної громади, що підтверджується листом головного лікаря Солонянської районної лікарні №483 від 26 жовтня 1999 року (а.с. 19), а після введення в дію нового лікувального комплексу Солонянської ЦРЛ, будівля ЛОР-відділення була передана в комунальну власність Солонянської територіальної громади з метою переобладнання її під житло. Дана будівля була надана двом сім'ям працівників лікарні адміністрацією Солонянської районної лікарні для подальшого переобладнання під двоквартирний житловий будинок з послідуючою приватизацією, що потверджується листом №1060 від 24 жовтня 2005 року виданим головним лікарем Солонянської центральної районної лікарні (а.с. 8). Відповідно до повідомлення селищного голови Солонянської селищної ради від 03 квітня 2007 року №149, будівля за адресою: [ADDRESS], є комунальною власністю територіальної громади в особі Солонянської селищної ради, (а.с. 16). Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 07 квітня 2009 року власником двоквартирного житлового будинку за адресою: [ADDRESS], є територіальна громада смт Солоне в особі Солонянської селищної ради (а.с. 40 зворот). Зазначене право власності зареєстровано в реєстрі прав власності 18 червня 2009 року (а.с. 41). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що позивачка є її сусідкою і постійно проживає в квартирі [ADDRESS] з 1995 року. З довідки виконкому Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області № 1535 від 30 травня 2007 року, вбачається, що [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Аналізуючи зміст обставин справи та надаючи їм належну правову оцінку, суд приходить до висновку, що оскільки позивачка почала користуватись спірним нерухомим майном з дозволу попереднього власника Солонянської центральної районної лікарні і продовжила ним користуватись вже після реєстрації права власності в 2009 році за новим власником, територіальною громадою в особі Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області, знову ж таки з дозволу власника, тому посилання позивачки на добросовісність заволодіння чужим майном є помилковим, оскільки позивачка лише користується спірною квартирою з дозволу власника, який на даний час, як встановлено в судовому засіданні не втратив інтерес до своєї власності і вважає себе власником спірного нерухомого майна. Що стосується доводів позивачки, що вона як володілець спірного нерухомого майна сплачує витрати за електропостачання (а.с. 21), то суд зазначає, що вказана обставина підтверджує, що позивачка, за згодою власника належним чином користується спірним нерухомим майном, але дана обставина жодним чином не говорить про втрату з боку відповідача інтересу до свого майна. Таким чином, суд вважає, що заявлені позивачкою вимоги визнання за нею права власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно є безпідставними і в задоволенні позову позивачки слід відмовити. У зв'язку із відмовою в задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі повинні бути покладені на позивачку. На підставі викладеного, ст.ст. 328, 344 ЦК України та

Outcome: dismissed