Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-13 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача, який згодом уточнила, в обґрунтування уточнених позовних вимог вона зазначила, що в період з 11 вересня 1989 року по 30 серпня 1991 року позивачка навчалася в клінічній ординатурі Ворошиловградського медичного інституту , про що має запис в трудовій книжці. Також в цей період позивачка була прийнята на посаду лікаря швидкої допомоги Ворошиловградської обласної лікарні №2, правонаступником якої є відповідач. Проте при внесенні вказаного запису до трудової книжки було вказано помилково «наказ №68 від 01.11.1990 року» замість «наказ №78 від 01.11.1990 року»; Таким чином, позивачка [PERSON] просила суд зобов'язати Луганську обласну лікарню №2 внести зміни в трудову книжку [PERSON], запис № 18 від 01 листопада 1990 року, змінити: «наказ №68 від 01.11.1990 року» на « наказ №78 від 01.11.1990 року»; внести зміни до наказу №78 від 01 листопада 1990 року «Про прийняття на посаду», виключивши словосполучення «по совместительству» в частині наказу про прийняття на роботу [PERSON],; зобов'язати Луганську обласну лікарню №2 внести зміни до запису №18 від 01 листопада 1990 року в трудовій книжці [PERSON], закресливши слово «по совместительству», зробивши відмітку «виправленому вірити», та видати довідку про те, що запис № 18 від 01 листопада 1990 року в трудовій книжці [PERSON] у частині «за сумісництвом» вважати помилковим. В судовому засіданні позивач уточнений позов та його мотиви підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов та його мотиви не визнала, заперечувала помилковість запису. Правових підстав для внесення змін у трудову книжку немає /а.с.49-54/. При наданні пояснень в судовому засіданні було з'ясовано обставину необхідності внесення виправлення в трудову книжку щодо номеру наказу та приведення його у відповідність, з яким представник відповідача погодилася. Стосовно внесення змін до наказу заперечувала. В судове засідання представник третьої особи не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як зазначено у ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що з 01 вересня 1989 року, згідно до наказу Ворошиловградського медичного інституту № 3/565 від 21 серпня 1989 року, до 30 серпня 1991 року, згідно до наказу , Ворошиловградського медичного інституту № 3/468 від 30 серпня 1991 року позивачка [PERSON] значиться клінічним ординатором за фахом «терапія». Вказані відомості надані архівною довідкою Державного закладу «Луганський державний медичний університет» від 05 травня 2014 року №01.04/66. Також встановлено, що позивачка була прийнята на посаду лікаря швидкої допомоги Ворошиловградської обласної лікарні №2, правонаступником якої є відповідач. Проте при внесенні вказаного запису до трудової книжки було вказано помилково «наказ №68 від 01.11.1990 року» замість «наказ №78 від 01.11.1990 року» /а.с.46/ Вказані відомості підтверджено фотокопією трудової книжки позивачки /а.с. 20-26/. В своїх запереченнях відповідач посилався на Інструкцію про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР в редакції від 20.07.74 року, яка була чинна на час виникнення правовідносин, в п.2.16 якої зазначено, що для студентів, слухачів курсів, учнів, аспірантів, та клінічних ординаторів, які мають трудові книжки, навчальний заклад (наукова установа) вносить записи про час навчання на денних відділеннях (у тому числі підготовчих) вищих навчальних закладів. Підставою для таких записів є накази навчального закладу (наукової установи) про зарахування на навчання та про відрахування з числа студентів, учнів, аспірантів, клінічних ординаторів. Період роботи зазначених студентів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів у студентських таборах, при проходженні виробничої практики і при виконанні науково-дослідної госпдоговірної тематики і при проходженні стажування підтверджується відповідною довідкою із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади та часу роботи. На підставі цих довідок навчальні заклади (наукові установи) забезпечують занесення до трудових книжок студентів, учнів, аспірантів та клінічних ординаторів відомостей про роботу та стажування згідно з одержаними даними. Довідки зберігаються в особистих справах зазначених осіб, як документи суворої звітності. Проте слід врахувати, що Абзац другий пункту 2.16 глави 2 із змінами, внесеними згідно з Наказом Міністерства соціальної політики N 748/2354/5 від 08.11.2013 року. Таким чином фактично було підтверджено, що позивачка в 1990-1991 роках працювала на посаді посаду лікаря швидкої допомоги Ворошиловградської обласної лікарні №2, правонаступником якої є відповідач, без сумісництва і даний період трудової діяльності зарахований до стажу, що дає право на призначення пенсії за вислугою років на підставі п.1 Постанови Кабінету Міністрів України від 4 листопада 1993 р. N 909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров'я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років». Згідно п. 2.6. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 N 58, у разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо, виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Порядок роботи за сумісництвом працівників державних установ, встановлені Постановою Кабінету Міністрів України від 3 квітня 1993 р. № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій», а також Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ, організацій, затвердженим наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28 червня 1993 р. № 43, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 30 червня 1993 р. за № 76. Відповідно до Положення № 43 (п.1), не є сумісництвом робота, яка визначена Переліком робіт, що додається до цього Положення. Відповідно до п. 11 цього Переліку, інша робота, яка виконується в тому разі, коли на основній роботі працівник працює неповний робочий день і відповідно до цього отримує неповний оклад (ставку), якщо оплата його праці по основній та іншій роботі не перевищує повного окладу (ставки) за основним місцем роботи, не є сумісництвом. В ч. 8 ст. 8 ЦПК України зазначено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Вказані норми стосуються працівників державних установ, на час розгляду справи суд не має відомостей про той факт у якій формі власності перебував відповідач на час виникнення спірних правовідносин, тому суд застосовує аналогію закону до обґрунтування свого висновку за вказаним спором. Згідно з п.1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Мінпраці, Мін'юсту та Мінфіну України від 28 червня 1993 року № 43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж підприємстві, в установі організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Таким чином, суд вважає позовні вимоги частково обґрунтованими, та такими що підлягають задоволенню в частині зобов'язання Луганської обласної лікарні №2 внести зміни в трудову книжку [PERSON], запис № 18 від 01 листопада 1990 року, змінити: «наказ №68 від 01.11.1990 року» на « наказ №78 від 01.11.1990 року»; Скасувати наказ №78 від 01 листопада 1990 року «Про прийняття на посаду»; зобов'язати Луганську обласну лікарню №2 внести зміни до запису №18 від 01 листопада 1990 року в трудовій книжці [PERSON], закресливши слово «по совместительству», зробивши відмітку «виправленому вірити». Оскільки судом встановлено, що виконання роботи позивачкою саме за сумісництвом не знайшло свого підтвердження, суд дійшов висновку про задоволення вимог про виключення словосполучення «по совместительству» в частині наказу стосовно прийняття на роботу [PERSON]. Стосовно вимог про видачу довідки про те, що запис № 18 від 01 листопада 1990 року в трудовій книжці [PERSON] у частині «за сумісництвом» вважати помилковим, то в цій частини суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, оскільки позивач заявив вимоги про захист ще не порушеного права, оскільки права відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом не встановлено на час розгляду справи порушень прав позивачки з боку відповідача в частині не видання довідки після усунення не відповідностей, встановлений судом даною цивільною справою, рівно як й не можуть бути захищені судом порушення прав у майбутньому. На підставі викладеного та

Outcome: partial