Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, просила надати дозвіл на виїзд за державний кордон України до Норвегії на постійне місце проживання неповнолітнім [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з нею, без згоди і супроводу батька [PERSON]; надати їй дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон неповнолітнім дітям без згоди і супроводу батька. В обґрунтування посилається на те, що вона та відповідач знаходилися в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року. Від даного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з нею та знаходяться на її утриманні. 29 липня 2014 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Норвегії [PERSON], з яким склалися дружні стосунки у її дітей. Щоб проживати з чоловіком, вона вирішила переїхати на постійне місце проживання до Норвегії разом з дітьми. У зв'язку з цим, вона звернулася до відповідача з проханням на надання згоди на виїзд дітей на постійне місце проживання до Норвегії, але той їй відмовив. При цьому відповідач участі у фізичному та духовному вихованні дітей практично не приймає. З огляду на це вона вимушена була звернутись до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до відповідача про стягнення аліментів. Рішенням суду позов було задоволено частково, стягнуто з відповідача на її користь на утримання дітей аліменти в розмірі 1000 грн. щомісяця на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Вважає, що переїзд на постійне проживання до Норвегії є корисним для дітей та відповідає їх інтересам. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов та просили його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив залишити його без задоволення. Представник 3-ї особи проти позову не заперечував. Суд, вислухавши сторони, представника 3-ї особи, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони з 17 березня 2000 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 21 грудня 2012 року. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 1 лютого 2014 року Відділом державної реєстрації актів про народження реєстраційної служби Сімферопольського міського управління юстиції в Автономній Республіці Крим, свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві 21 жовтня 2008 року. 29 липня 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у суді першої інстанції Недре Румеріке, що підтверджується свідоцтвом про одруження, виданим 11 серпня 2014 року Податковою службою Східної Норвергії. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною 3 ст.313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231(із змінами). Відповідно до п. 22 ч. 1 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», встановлено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 4 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2004р. № 380, оформлення громадянам України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби самостійного виїзду таких осіб за кордон. Згідно ч. 18 зазначених вище Правил оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків, а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством передбачено можливість ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійне місце проживання в іншу країну без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов'язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежени й час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд , як правило спричиняє зміну режиму спілкування дитини здругим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed