Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила надати їй чи уповноваженій нею особі без згоди відповідача оформити проїзний документ малолітній дитині [PERSON], 23.06.2009 р. н., та надати дозвіл на тимчасовий виїзд останньої до Російської Федерації без згоди та супроводу другого з батьків, на період з 03 серпня 2016 року по 29 серпня 2016 року. В обґрунтування вимог позову [PERSON] посилалася на те, що вона на теперішній час проживає та офіційно працевлаштована у Російській Федерації, у звязку з чим бажає реалізувати своє право як матері дитини на спілкування з дитиною, участь у її вихованні. В той же час, відповідач ухиляється від надання згоди на виїзд дитини за кордон до Російської Федерації, чим, на думку позивачки, порушує права та інтереси дитини. У звязку з цим позивачка і звернулася до суду із даним позовом. Позивачка у судове засідання не зявилася. При цьому, від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Проти позову заперечував, посилаючись на те, що, з його слів, позивачка є психічно хворою особою та морально нестійкою. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства та в інтересах дитини. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у справі матеріалів, оскільки вони містять достатньо даних про права та взаємини сторін. Як вбачається із матеріалів справи, з 13.05.2006 року по 12.04.2012 позивачка перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу донька, [PERSON], залишилася проживати разом з позивачкою та матірю позивачки та знаходиться на їх повному утриманні, що підтверджується, серед іншого, Актом обстеження матеріально-побутових умов від 06.01.2016 складеного комісією працівників Куцурубської сільської ради. Після народження дитини відповідач звертався до суду із позовом про оспорювання батьківства та виключення з актового запису відомостей про батьківство. На теперішній час позивачка разом зі своєю старшою донькою більшість свого часу проводить в Російській Федерації, де вона офіційно працевлаштована, має дохід та житло для проживання доньок, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями трудового договору, довідки про доходи та договору оренди квартири. У звязку з цим позивачка неодноразово зверталася до відповідача із проханнями про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, однак відповідач такого дозволу не надав, у звязку з чим позивачка і звернулася до суду із даним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ч. 2 ст. 10 вищезазначеної Конвенції, держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). Відповідно до ч. 1 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 153 СК України визначено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року №231 (зі змінами). Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини може провадиться за відсутності згоди одного з батьків на підставі рішення суду. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Статтею 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» встановлено можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Враховуючи усе вищевикладене, піклуючись про найвищі права та законні інтереси дитини, зважаючи на те, що батько дитини ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, суд приходить до переконання, що на теперішній час існують підстави для винесення судового рішення, яким слід надати [PERSON] чи уповноваженій нею особі без згоди [PERSON] оформити проїзний документ малолітній дитині [PERSON], 23.06.2009 р. н., та надати дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON] до Російської Федерації без згоди та супроводу [PERSON], у супроводі матері - [PERSON], на період з 03 серпня 2016 року по 29 серпня 2016 року включно. При цьому, суд не може взяти до уваги пояснення відповідача, оскільки, всупереч ст. 60 ЦПК України, ним не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували викладені ним обставини, а рішення суду не може ґрунтуватися виключно на його оціночних судженнях. Крім того, на думку суду, відповідач своєю бездіяльністю стосовно надання дозволу на виїзд дитини за кордон позбавляє малолітню дитину її законного права на спілкування із матірю, материнське піклування та виховання, що є неприпустимим у будь-якому випадку. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved