Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

Позивач Національна академія внутрішніх справ звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у навчальному закладі, мотивуючи свої вимоги тим, що Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 11.08.2014 № 10 о/с [PERSON] з 15.08.2014 року зараховано курсантом першого курсу (денна форма навчання за державним замовленням) факультету підготовки фахівців для спеціальних підрозділів Національної академії внутрішніх справ, присвоївши спеціальне звання рядовий міліції. 30.09.2014 року між НАВС, комплектуючим підрозділом - ГУ МВС України в м. Києві та відповідачем укладено Договір № 505 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України (НАВС). Відповідно до законодавства та умов Договору, відповідач навчався за рахунок коштів державного бюджету і зобов`язувався після закінчення навчання відпрацювати не менше трьох років за місцем розподілу, а у разі відмови від подальшого проходження служби протягом перших трьох років після закінчення навчання - відшкодувати витрати, пов`язані з отриманням у навчальному закладі (п. 2.3. Договору). Наказом НАВС від 06.11.2015 року № 192 о/с відповідача було звільнено з ОВС з продовженням навчання в НАВС у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Наказом НАВС від 11.11.2015 року № 202 о/с відповідача з 07.11.2015 року призначено на посаду курсанта 2-го курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції. Шляхом укладання відповідно до п. 7.3. Договору Додаткового договору від 06.06.2018 року, який став його невід`ємною частиною, було внесено зміни до Договору в частині заміни Замовника з Головного управління МВС України в Черкаській області (яке було ліквідовано) на Головне управління Національної поліції в Черкаській області (відповідно утворено). З 15.08.2014 року по 21.06.2018 року відповідно до умов Договору відповідач у період навчання перебував на державному забезпеченні харчуванням, речовим майном, грошовим утриманням, медичним забезпеченням та житлом із наданням комунальних послуг. Відповідно до наказу НАВС від 21.06.2018 року № 890 [PERSON] присуджено ступінь вищої освіти бакалавра за напрямом підготовки «Правознавство» та видано документ про вищу освіту. Після здобуття вищої освіти та у зв`язку із закінченням терміну навчання, відповідно до умов Договору наказом НАВС від 21.06.2018року № 99 о/с відповідача відраховано з числа курсантів та відряджено для подальшого проходження служби з 19.12 2018 року на адресу НАВС супровідним листом управління оперативної служби ГУ НП в м. Києві від 18.12.2018 року № 7988цт/125/25/02-2018 надійшла інформація про те, що наказом ГУ НП в м. Києві від 14.12.2018 року № 0042 о/с відповідача звільнено зі служби в Національній поліції на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Тобто, у порушення умов Договору відповідач з власної ініціативи звільнився зі служби в Національній поліції до спливу встановленого Договором трирічного терміну перебування на службі після закінчення навчання. Розмір витрат, пов`язаних з його утриманням у НАВС складає 59917, 61 грн., які в добровільному порядку відповідачем не відшкодовані. На підставі викладеного позивач звертається до суду з позовом та просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 59917, 61 грн. та сплату судового збору. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача, за наявних у справі матеріалів. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Управління поліції охорони в м. Києві підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що Наказом ректора Національної академії внутрішніх справ від 11.08.2014 року № 10 о/с [PERSON] з 15.08.2014 року зараховано курсантом першого курсу (денна форма навчання за державним замовленням) факультету підготовки фахівців для спеціальних підрозділів Національної академії внутрішніх справ, присвоївши спеціальне звання рядовий міліції. 30.09.2014 року між Національною академією внутрішніх справ, комплектуючим підрозділом - ГУ МВС України в м. Києві та [PERSON] укладено Договір № 505 про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України (НАВС). Відповідно до п. 2.3.6 Договору у разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими п.3 цього договору, відповідач зобов`язаний відшкодувати фактичні витрати, пов`язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком . Пунктом 3.2. Договору передбачено, що підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є відмова від подальшого проходження служби на посадах начальницького складу органів внутрішніх справ після закінчення навчального закладу. Наказом Національної академії внутрішніх справ від 06.11.2015 року № 192 о/с відповідача було звільнено з ОВС з продовженням навчання в НАВС у зв`язку з переходом у встановленому порядку на роботу (службу) в інші міністерства, центральні органи виконавчої влади (установи, організації). Наказом Національної академії внутрішніх справ від 11.11.2015 року № 202 о/с відповідача з 07.11.2015 року призначено на посаду курсанта 2-го курсу з присвоєнням спеціального звання рядового поліції. 06.06.2018 року між Національною академією внутрішніх справ, ГУ НП в м. Києві та [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до Договору про підготовку фахівця у Національній академії внутрішніх справ № 5050 від 30.09.2014 року. Відповідно до наказу Національної академії внутрішніх справ від 21.06.2018 року № 890 [PERSON] присуджено ступінь вищої освіти бакалавра за напрямом підготовки «Правознавство» та видано документ про вищу освіту. Наказом Національної академії внутрішніх справ від 21.06.2018 року № 99 о/с відповідача відраховано з числа курсантів та відряджено для подальшого проходження служби з 22.06.2018 року в розпорядження ГУ НП в м. Києві(комплектуючого підрозділу). 19.12 2018 року на адресу Національної академії внутрішніх справ супровідним листом управління оперативної служби ГУ НП в м. Києві від 18.12.2018 року № 7988цт/125/25/02-2018 надійшла інформація про те, що наказом ГУ НП в м. Києві від 14.12.2018 року № 0042 о/с відповідача звільнено зі служби в Національній поліції на підставі поданого ним рапорту, за власним бажанням. Відповідно до ч. 4 ст. 74 Закону України «Про Національну поліцію» особи, які навчаються за державним замовленням у вищих навчальних закладах із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських, у разі дострокового розірвання контракту про здобуття освіти з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, а також поліцейські, звільнені зі служби в поліції протягом трьох років після закінчення вищезазначених навчальних закладів з будь-яких підстав, крім звільнення зі служби в поліції на підставі підпунктів 2, 4 частини першої статті 77 цього Закону, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року за № 313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Із довідок наданих позивачем про розрахунок витрат, пов`язаних з утриманням курсанта [PERSON] за період з серпня 2014 року по червень 2018 року вбачається, що ці витрати становлять 59917, 61 грн., з яких: грошове забезпечення - 13840, 13 грн.; продовольче забезпечення - 16638, 46 грн.; забезпечення медичними препаратами - 105, 65 грн.; речове забезпечення - 5417, 38 грн.; вартість житлово-комунальних послуг і спожитих енергоносіїв 23915, 99 грн. Відповідно до п. 1 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається та не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правові наслідки порушення зобов`язання встановлені ст. 611 ЦК України, відповідно до якої у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно зі статтею 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Допустимість доказів встановлено ст.78 ЦПК України, згідно з якою, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приймаючи до уваги викладене, з урахуванням того, що Національною академією внутрішніх справ виконано умови Договору №505 від 30.09.2014 року, сплачено повний курс навчання відповідача, відповідачем закінчено учбовий заклад, але не відпрацьовано встановлений Договором термін в підрозділах позивача, суд вважає, що позовні вимоги Національної академії внутрішніх справ підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved