Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 травня 2010 року перебуває з відповідачем у шлюбі зареєстрованому відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 621. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Починаючи з серпня місяця 2012 року через відсутність порозуміння між сторонами та спільної думки щодо вирішення побутових питань в їх сім'ї стали виникати скандали та сварки. Такі обставини призвели до припинення сімейних відносин. Вважає подальше спільне проживання сторін неможливим, таким що суперечать її інтересам, у зв'язку із чим просила суд розірвати її шлюб з відповідачем. Також, з урахуванням працездатності відповідача, за обставин не досягнення із ним домовленості щодо добровільної сплати аліментів на дітей, просила стягнути з останнього щомісячно аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі усього 2000 грн. по досягненню дітьми повноліття але не менше 30% прожитого мінімуму на дитину відповідного віку. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Окрім того пояснила, що протягом останніх півтора року не підтримує сімейні відносини з відповідачем, проживають в одному будинку, проте у різних кімнатах як чужі для кожного люди. На примирення із останнім не згодна так як такі непорозуміння та сварки між ними тривають давно і з таким позовом вона до суду звертається не вперше, будь-який термін не відновить їх сімейні відносини. Враховуючи що між нею та відповідачем не досягнуто згоди щодо сплати аліментів на утримання дітей, з урахуванням їх віку, коштів потрібних на оплату садочка, гуртків, а також за для організації дітям відпочинку у вихідні, святкові дні, вважає, що саме 1000 грн. має сплачувати відповідач на кожну дитину за для їх належного утриманню. Відповідач позов визнав частково та суду пояснив, що на розірвання шлюбу не погоджується, так як вважає що їхню сім'ю ще можна зберегти тим паче діти повинні рости у повноцінній сім'ї. Та обставина, що в їх сім'ї мають місце сварки та скандали не оспорює, проте причиною цього вважає неналежне виконання позивачкою своїх обов'язків як дружиною, в частині прибирання будинку, готування їжі в т.ч. дітям та відсутності зі сторони позивачки достатньої уваги дітям з метою їх належного виховання. Тому, просив суд по мірі можливості надати їм строк для примирення. Зважаючи на обраний позивачкою спосіб отримання від нього коштів на утримання дітей, то проти сплати аліментів не заперечує, однак розмір про який просить позивачка для нього є завеликий так як постійної роботи не має і здебільшого заробляє неофіційно як будівельник в період з весни по осінь включно, й то нерегулярно. Разом із тим, як батько, дітей забезпечує продуктами харчування, одягом, сплачує кошти на відвідування ними садочку, в т.ч. і на додаткові гуртки. Окрім цього, несе й додаткові витрати на утримання садочку як батьком. Відтак, аліменти на утримання дітей згоден сплачувати в розмірі 300 грн. на кожну дитину та окремо згоден нести витрати пов'язані з навідуванням дітьми садочку. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази по справі встановив наступне. 20 травня 2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], тобто сторонами по справі, актовий запис № 621 (а.с.4). Від спільного шлюбу у сторін 15 листопада 2010 року народився син [PERSON] та 29 листопада 2012 року народився син [PERSON], що підтверджується даними про батьківство, внесені в установленому порядку в актовому записі про народження останніх (а.с. 5-6). Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що вони разом із неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] проживають в с. Горбова Герцаївського району Чернівецької області. Втім, між сторонами постійно мають місце суперечки та скандали, як подружжя спільно не проживають і господарства не ведуть. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно зі ст. 112 СК України суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Виходячи з установлених обставин справи, суд приходить до висновку, що шлюб між сторонами існує формально без будь-яких на то ознак сім'ї та вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї суперечать їх інтересам та інтересам дітей, у зв'язку із чим їх шлюб підлягає розірванню. Надання строку для примирення при обставинах коли між сторонами склалися непрямі відносини, суд вважає недоцільним. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов'язків і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст. 180, 181 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між сторонами, а за відсутності такої домовленості, кошти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї постанови від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», роз'яснив, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Як встановлено судом, сторони як батьки неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] утримують останніх. Втім, зважаючи на розірвання шлюбу між сторонами, з метою захисту інтересів дітей та за відсутності домовленості між сторонами щодо утримання дітей, то з відповідача повинно бути стягнуто аліменти на їх утримання на користь позивачки при цьому, суд враховує згоду відповідача на сплату аліментів, місце проживання дітей яке в розумінні ст. 29 ЦК України є житловий будинок в якому зареєстрована і проживає позивачка - матір неповнолітніх дітей. Частиною першою ст. 184 СК України передбачено, що якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. За правилами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки, на день розгляду справи судом не здобуто ніяких даних про те, що відповідач працює, то з нього повинно бути стягнуто аліменти у твердій грошовій сумі. Визначаючи розмір аліментів, суд враховує матеріальне становище позивачки, дітей та відповідача. Зокрема, судом прийнято до уваги працездатний вік сторін, відсутності у відповідача на його утриманні інших осіб, а також вік дітей і пов'язаним із цим коштів на їх утримання. За наведених обставин, оцінюючи вищенаведені докази у своїй сукупності, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для дітей у віці до 6 років передбачуваного Законом України «Про державний бюджет на 2016 рік», та зважаючи на обов'язок як матері так і батька на утримання дітей, в контексті ст. 1 ЦПК України щодо справедливого вирішення справи, суд вважає, що вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утриманні дітей в розмірі 1000 грн. на кожного є завищеними, через що її вимоги підлягають часткового задоволення, стягнувши з відповідача на користь позивачки аліменти на дітей в розмірі 500 грн. на кожну дитину. Посилання позивачки у своїй позовній заяві на те, що розмір аліментів на дітей не може бути менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд вважає безпідставним, такими що не узгоджуються із нормою статті 184 СК України, так як за змістом зазначеної норми закону з урахуванням положень частини другої статті 182 СК України, суд визначає аліменти у твердій грошовій сумі в чітко визначеному розмірі, який не залежить від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи відсотків від нього. У відповідності до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. та 551 грн. 20 коп. судового збору на користь держави На підставі ст.ст. 24, 105, 112, 141, 180-182, 184, 191 СК України,

Outcome: partial