Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно. В своєму позові позивач зазначив, що 10 лютого 2015 року вона та відповідачі домовились про купівлю-продаж належного останнім нерухомого майна, а саме: земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0097 га кожна, що знаходяться по [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]. На основі цієї домовленості [PERSON] купила у відповідачів вказану нерухомість, про що цього ж дня сторони уклали письмові договори. Зобов'язання по цим договорам нею було виконано в повному обсязі: позивачка здійснила з продавцями розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі, а вони віддали всі документи та передали земельні ділянки. Влітку 2015 року позивачка звернулася до реєстраційної служби, щоб отримати витяг про реєстрацію прав на дані земельні ділянки, але їй пояснили, що вона не є власником цих ділянок, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчено нотаріально, не є правовстановлюючим документом на нерухомість, так як відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і земельної ділянки, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, нотаріально посвідчити даний договір в нотаріальній конторі, не має можливості, так як відповідачі ухиляються від посвідчення договору, мотивуючи тим, що всі свої зобов'язання щодо продажу ділянок виконали. До початку судового засідання позивачка звернулася із заявою, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала в повному об'ємі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, надали до суду заяву, в якій визнали позовні вимоги. Дослідивши матеріали справи, суд встановив. 10 лютого 2015 року позивачка та відповідачі домовились про купівлю-продаж належного останнім нерухомого майна, а саме: земельних ділянок для будівництва індивідуальних гаражів, площею 0,0097 га кожна, що знаходяться по [ADDRESS], [ADDRESS], [ADDRESS] та [ADDRESS]. На основі цієї домовленості [PERSON] купила у відповідачів вказану нерухомість, про що цього ж дня сторони уклали письмові договори. Зобов'язання по цим договорам нею було виконано в повному обсязі: позивачка здійснила з продавцями розрахунок за купівлю вказаного майна в повному обсязі, а вони віддали всі документи та передали земельні ділянки. Влітку 2015 року позивачка звернулася до реєстраційної служби, щоб отримати витяг про реєстрацію прав на дані земельні ділянки, але їй пояснили, що вона не є власником цих ділянок, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна, який не посвідчено нотаріально, не є правовстановлюючим документом на нерухомість, так як відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна, в тому числі і земельної ділянки, укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, нотаріально посвідчити даний договір в нотаріальній конторі, не має можливості, так як відповідачі ухиляються від посвідчення договору, мотивуючи тим, що всі свої зобов'язання щодо продажу ділянок виконали. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України (2003 року). У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства. Ч. 1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недотримання сторонами нотаріальної форми посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Проте на підставі ч.2 ст.220 ЦК України, такий договір може бути визнано судом дійсним, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін відмовляється від нотаріального посвідчення, що має місце в даній справі. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягай домовленості з усіх істотних умов. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно ст. 334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем.

Outcome: approved