Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

Позивачка у серпні 2015 року звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] міської ради, третя особа - [PERSON] державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за законом на обидві частини домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську, спадщина на які відкрилася після смерті її матері [PERSON], померлої 10.05.1996 року, та її батька [PERSON], померлого 10.07.1997 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.05.1963 року. Дошлюбне прізвище матері позивачки [PERSON]. До реєстрації шлюбу матері позивачки згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності від 24.02.1962 року згідно з рішенням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих за №155, параграф 26, від 06.06.1961 року була надана в безстрокове користування земельна ділянка для будівництва індивідуального жилого будинку на праві при ватної власності загальною площею 468 кв.м. за адресою: м.Дніпропетровськ, пров. Глухий,9. В теперішній час це пров.Білоруський, 12 в м.Дніпропетровську. В період 1962 року мати позивачки побудувала на зазначеній земельній ділянці жилий будинок з господарчими спорудами. Актом приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих за №388, параграф 11, від 02.09.1962 року домоволодіння №9 по пров.Глухому в м.Дніпропетровську ( в теперішній час пров. Білоруський, 12) було прийнято в експлуатацію. Позивачка зазначає, що домоволодіння №12 по пров. Білоруському в м.Дніпропетровську складається з житлового будинкулітера А-1, житловою площею 22,4 кв. метрів., загальною площею 44,2 кв. метрів, фундаменту літера Б, погребу з шийкою літера В, літньої кухні літера Г, г, що використовується під житло загальною площею 20,7 кв. метрів, жилою площею 17,8 кв. метрів, сарая літера Д, душа літера Е, туалету літера Ж, сарая літера З, сарая літера К, огорожі №1-3, 5, водоколонки №4, мощіння І. У звязку з реєстрацією шлюбу 07.05.1963 року мати позивачки змінила прізвище з «Міхненко» на «Нагібас». За життя мати позивачки [PERSON] так і не звернулася до КП «ДМБТІ» [PERSON] обласної ради з питання реєстрації за нею права власності на домоволодіння №12 по пров. Білоруському в м.Дніпропетровську. 10.05.1996 року мати позивачки [PERSON] померла і не залишила заповіт. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння №12 по пров. Білоруському в м.Дніпртопетровську. Спадкоємцями першої черги за законом були позивачка як донька померлої та чоловік померлої [PERSON], який є батьком позивачки. Позивачка зазначає, що вони удвох прийняли спадщину, оскільки проживали та були зареєстровані разом зі спадкодавцем на момент її смерті і успадкували по ? частині домоволодіння кожний. 10.07.1997 року помер батько позивачки [PERSON], який не залишив після себе заповіту. Після його смерті відкрилася спадщина на ? частину домоволодіння №12, розташованого по пров. Білоруському у м.Дніпропетровську. Позивачка зазначає, що прийняла спадщину після смерті свого батька [PERSON], оскільки проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем на момент його смерті за вищевказаною адресою. При зверненні до третьої особи з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину позивачці було надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01.04.2015 рокудержавного нотаріуса [PERSON]. Зазначеною постановою позивачці було розяснено те, що нотаріус не має можливості видати свідоцтво про право на спадщину у звязку з тим, що реєстрація права власності на домоволодіння на підставі Договору про надання [PERSON] у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва відсутня і тому вона має право вирішити виникле питання в судовому порядку. Згідно «Звіту про оцінку майна» від 06.04.2015 року ринкова вартість спірного домоволодіння складає 322704 грн.. З посиланням на ст.ст.524, 529 ч.1, 529 ЦК УРСР в редакції 1963 року просить визнати за нею право власності на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті матері [PERSON], померлої 10 травня 1996 року, і на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті батька [PERSON], який помер 10 липня 1997 року, що складається з: житлового будинку літера А-1, житловою площею 22,4 кв. метрів., загальною площею 44,2 кв. метрів, фундаменту літера Б, погребу з шийкою літера В, літньої кухні літера Г, г, що використовується під житло загальною площею 20,7 кв. метрів, жилою площею 17,8 кв. метрів, сарая літера Д, душа літера Е, туалету літера Ж, сарая літера З, сарая літера К, огорожі №1-3, 5, водоколонки №4, мощінняІ.на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті матері [PERSON], померлої 10 травня 1996 року, і на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті батька [PERSON], який помер 10 липня 1997 року, що складається з: житлового будинку літера А-1, житловою площею 22,4 кв. метрів., загальною площею 44,2 кв. метрів, фундаменту літера Б, погребу з шийкою літера В, літньої кухні літера Г, г, що використовується під житло загальною площею 20,7 кв. метрів, жилою площею 17,8 кв. метрів, сарая літера Д, душа літера Е, туалету літера Ж, сарая літера З, сарая літера К, огорожі №1-3, 5, водоколонки №4, мощіння І (а.с.2-4). У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги у повному обсязі, в тому числі й з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не зявився. Про місце та час судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Але при цьому надіслав до суду Заперечення на позов, в яких посилався на те, що право позивачки з боку відповідача не є порушеним, оскільки та із зазначеним питанням не зверталася до [PERSON] міської ради, що право власності виникає з моменту державної реєстрації, а спадкодавець не набув за життя права власності на житловий будинок, у звязку із чим спадкоємець не набуває права власності в порядку спадкування. Крім того, в матеріалах справи містяться розбіжності щодо найменування вулиці та нумерації будинку. Так, у договорі про надання в безстрокове користування земельної ділянки зазначено адресу: пров.Глухий №9, в рішенні виконкому Ленінської райради трудящих вул. Білоруська №9, в акті прийняття до експлуатації вул. Білоруська №9, в технічному паспорті від 14.08.1998 пров. Білоруський №12, що на погляд відповідача не доводить той факт, що це спірне домоволодіння (а.с.45-47). У звязку з неявкою в судове засідання представника відповідача, яким двічі надсилалися до суду клопотання про відкладення судового засідання ( а.с.39-41, 51-52), судом прийняте рішення про заочний розгляд справи на підставі ч.1 ст.224 ЦК України, про що не заперечувала позивачка. Третя особа [PERSON] державна нотаріальна контора в особі свого законного представника до суду надіслала письмову заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без участі свого представника та ухвалити рішення на розсуд суду (а.с.50). За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю ініхто не може бути протиправнопозбавлений права власності.Правоприватноївласностінабувається в порядку, визначеномузаконом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Підставою звернення позивача до суду є захист її, як вона вважає порушених майнових прав та інтересів, повязаних із правом спадкування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, зясувавши обставини по справі, перевіривши їх доказами вважає, що позовні вимогипідлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], які перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.05.1963 року (а.с.17). Дошлюбне прізвище позивачки [PERSON] [PERSON]. Прізвище змінила після укладення шлюбу з [PERSON] 26.01.1985 року (ак.с.20). Дошлюне прізвище матері позивачки [PERSON]. Ще до реєстрації шлюбу матері позивачки згідно з договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку на праві особистої власності від 24.02.1962 року згідно з рішенням виконкому Ленінської районної Ради депутатів трудящих за №155, параграф 26, від 06.06.1961 року була надана в безстрокове користування земельна ділянка для будівництва індивідуального жилого будинку на праві приватної власності загальною площею 468 кв.м. за адресою: м.Дніпропетровськ, пров. Глухий,9 (а.с.8-9). В теперішній час це пров.Білоруський, 12 в м.Дніпропетровську. В період 1962 року мати позивачки побудувала на зазначеній земельній ділянці жилий будинок з господарчими спорудами. Актом приймання індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Ленінської районної ради депутатів трудящих за №388, параграф 11, від 02.09.1962 року домоволодіння №9 по пров.Глухому в м.Дніпропетровську ( в теперішній час пров. Білоруський, 12) було прийнято в експлуатацію (а.с.10, 11-12). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1951 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року, Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року забудовник [PERSON] набув статусу власника домоволодіння та право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Мати позивачки [PERSON] померла 10.05.1996 року у віці 67 років, а батько позивачки [PERSON] помер 10.07.1997 року у віці 71 року (а.с.19, 20). Після їхньої смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. Як свідчить паспорт позивачки АМ040752, виданий 29.01.2008 року, вона значить зареєстрованою в спірному будинку за адресою: м.Дніпропетровськ, пров. Білоруський буд. №12 ще з 30.08.1985 року (а.с.5-6). Тобто, позивачка постійно проживає в зазначеному спірному будинку. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] та [PERSON] спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважався перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обовязки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Судом встановлено, що спірний житловий будинок який є обєктом спадщини був збудований у 1962 році, його будівництво відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. У звязку із чим, в силу положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) [PERSON] вважається такою, що прийняла після смерті матері [PERSON] та батька [PERSON] в порядку спадкування за законом спадщину у виді обох ? часток права на домоволодіння, розташованого у м.Дніпропетровську за адресою : пров. Білоруський №12 на земельній ділянці площею 468кв.м., що складається із : житлового будинку літера А-1, житловою площею 22,4 кв. метрів., загальною площею 44,2 кв. метрів, фундаменту літера Б, погребу з шийкою літера В, літньої кухні літера Г, г, що використовується під житло загальною площею 20,7 кв. метрів, жилою площею 17,8 кв. метрів, сарая літера Д, душа літера Е, туалету літера Ж, сарая літера З, сарая літера К, огорожі №1-3, 5, водоколонки №4, мощіння І. Позивачка зверталася до Другої державної нотаріальної контори з приводу видачи свідоцтва про право на спадщину за законом. Однак, 01.04.2015 року отримала постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії на підставі ст.ст.47, 49 Закону України «Про нотаріат», оскільки матірю позивачки [PERSON] за життя не була проведена державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно. У звязку із цим позивачці було запропоновано звернутися до суду (а.с.26). Також за замовленням позивачки у квітні місяці 2015 року був зроблений «Звіт про оцінку майна», за яким вартість спірного домоволодіння на неприватизованій земельній ділянці за адресою: м. Дніпропетровськ, провулок Білоруський, буд.12 складає 322704,0 грн. (а.с.26-28). Суд не приймає доводи відповідача з приводу невизнання вимог позивачки, оскільки той у своїх запереченнях посилається на ст.ст.331, 1218 ЦК України, на ч.1 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та на п.п.1.2 1.5 тимчасового положення «Про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5, яких взагалі не існувало на момент відкриття спадщини (а.с.45-47). Що стосується розбіжностей у назві провулку, на що посилається у своїх запереченнях відповідач («Глухий», «Білоруський», а.с.47), що на його погляд не доводить той факт, що будинок за адресою: м.Дніпропетировськ, пров. Білоруський №12 є спірним домоволодінням, то з цього приводу позивачка зверталася до відповідача. Так, 23.04.2015 року за вих. №10/21-175 відповідачем позивачці надсилалася відповідь про те, відповідно до рішення виконкому міської Ради депутатів трудящих від 17.01.1952 №93 «О переименованииулицДнепропетровска» провулок Глухий в Ленінському районі був перейменований на провулок Білоруський (а.с.33). Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що повязані із правом набуття [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері правові підстави є доведеними, обґрунтованими та законними, у звязку із чим, за позивачкою слід визнати право власності на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті матері [PERSON], померлої 10 травня 1996 року, і на ? частину домоволодіння №12 по провулку Білоруському в м.Дніпропетровську в порядку спадкування першої черги за законом після смерті батька [PERSON], який помер 10 липня 1997 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved