Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що її батьками, [PERSON] та [PERSON], у 1977 році в [ADDRESS] було побудовано житловий будинок та зведено до нього господарські будівлі. [INFO] мати позивачки - [PERSON], померла. Внаслідок смерті матері відкрилася спадщина на все належне їй майно, в тому числі на 1/2 частину спірного жилого будинку. Спадщину після смерті [PERSON] прийняв її чоловік, [PERSON] - батько позивачки, який вступив в управління спадковим майном. [INFO] помер [PERSON] Позивачка, як єдина спадкоємиця за заповітом після смерті батька, спадщину прийняла своєчасно та звернулася до нотаріуса за для отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначене домоволодіння, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на вказане нерухоме майно. За таких обставин, просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно. В судовому засіданні представник позивачки, [PERSON]. підтримав позовні вимоги посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та просив їх задовольнити. Острицька сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки та дослідивши письмові матеріали по справі, вважає, за необхідне зазначити про наступне. З досліджуваних матеріалів справи встановлено, що по [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. За даними Острицької сільської ради Герцаївського району, житловий будинок з господарськими спорудами який розташований по [ADDRESS] зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1977 року (а.с.9-11). Нормою ч. 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Житлові будинки підлягають державній реєстрації згідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень». Проте, судом встановлено що вищевказаний житловий будинок у встановленому законодавством порядку не зареєстрований. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1977 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 18 грудня 2013 року в справах № 6-137 цс13. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Згідно із ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року (чинного на час забудови будинку), майно, яке набули дружини спільною працею під час подружжя, вважається за належне обидвом дружинам на засадах співвласності. Інше ж майно - творить окрему власність кожного з них. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як випливає з довідки відділу РАЦС Герцаївського РУЮ Чернівецької області від 11 листопада 2003 року, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 11 жовтня 1936 року, після реєстрації якого дружині було присвоєно прізвище «[PERSON]». (а.с.8) Відтак, зважаючи на те, що житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] був побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1977 року за [PERSON], тобто на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частки. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про її смерть виданого виконкомом Острицької сільської ради 23 лютого 2017 року серії [NUMBER]. (а.с.17) Статтею 525 ЦК України 1963 року (чинного на час відкриття спадщини) було передбачено, що в день смерті спадкодавця відкривається спадщина. Таким чином, після смерті [PERSON]відкрилась спадщина. Згідно із ст. 524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. У відповідності до ст. 529 ЦК України 1963 при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 548 ЦК України 1963 року передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Відповідно до ст. 549 цього ж кодексу, спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з довідки Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області № 541 від 28 лютого 2017 року після смерті [PERSON], спадщину прийняв [PERSON] - чоловік, який вступив в управління спадковим майном. (а.с. 19) [INFO] помер [PERSON] (а.с.20) Відповідно до ст. 534 ЦК України 1963 року, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом. Спадкодавець [PERSON], все майно яке належало йому на день смерті на випадок своєї смерті заповів позивачці згідно заповіту від 19 червня 1999 року посвідченого секретарем Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області та зареєстрований в реєстрі за № 122. (а.с.52) Як вбачається з матеріалів спадкової справи щодо майна померлого [PERSON], позивачка 12 вересня 2012 року звернулася до державного нотаріуса Герцаївської нотаріальної контори Чернівецької області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 42 зворот) За даними Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, позивачка, [PERSON], на час смерті батька проживала із останнім в с. Остриця Герцаївського району Чернівецької області. Отже, позивачка вступила в оперативне управління спадковим майном. Інших спадкоємців після смерті [PERSON], судом не встановлено. (а.с.22-23) Постановою державного нотаріуса Герцаївської нотаріальної контори Чернівецької області від 02 вересня 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS], з підстав відсутності на нього правовстановлюючих документів. (зворот а.с. 53-54) Ураховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що оскільки [PERSON] на момент смерті належав спірний житловий будинок та в порядку спадкування позивачка своєчасно прийняла спадщину, але не може оформити її з підстав відсутності правовстановлюючих документів на будинок, то її вимоги підлягають задоволенню визнавши за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, який розташований в [ADDRESS]. На підставі ст. 524, 529, 548, 549 ЦК України 1963 року, ст. 125 Кодексу законів про сім'ю, опіку, шлюб і акти громадянського стану УРСР від 1926 року, ст.ст. 3, 10, 11, 209, 212, 214, 215, 224-226, 256 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved