Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-27 00:00:00

Позивачка у листопаді 2020 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] в якій також зареєстрована її донька [PERSON] . На обґрунтування позову позивачка також зазначила, що [PERSON] більше року проживає у Республіці Польща, особистих її речей в квартирі не має. Самостійно припинити реєстрацію місця проживання у належній позивачці квартирі відповідачка не може, оскільки не приїжджає у м. Тростянець. Факт реєстрації відповідачки у зазначеній квартирі, створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні нею. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати [PERSON] , 1986 року народження, такою, що втратила право користування квартирою, що розташована по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.12.2020 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи позивачка не заперечила. Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, хоча про дату час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином та не подала відзив. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що позивачці [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 30.03.2018 належить на праві власності квартира, яка розташована по [ADDRESS] (а.с.19-21). З довідки виданої Тростянецькою міською радою Сумської області від 27.11.2020 та будинкової книги для прописки громадян вбачається, що зареєстроване місце проживання [PERSON] значиться: квартира [ADDRESS] (а.с. 6, 7-9). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 11.07.2016 було задоволено позов [PERSON] та позбавлено [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно її малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також, рішенням суду було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] та [PERSON] , аліменти у твердій грошовій у сумі 1000 (тисяча) гривень щомісячно, починаючи стягнення з 21.04.2016 і до досягнення кожною дитиною повноліття (а.с. 10-12). Розпорядженням голови Тростянецької районної державної адміністрації Назаренка Д. Ю. від 28.07.2016 № 368-ОД було призначено [PERSON] опікуном над дітьми, позбавленими батьківського піклування, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). Позивачка разом з чоловіком та онуками зареєстровані на проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.14, 15-18). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив суду, що він проживає у будинку [ADDRESS] та знає відповідачку як сусідку по будинку, але з літа 2019 року вона не проживає у будинку, так як виїхала до Польщі. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що вона проживає у будинку [ADDRESS] та знає відповідачку як сусідку по будинку. Вона разом з відповідачкою доглядала за квітами на прибудинковій території. Останній раз вона бачила відповідачку у червні 2019 року. Відповідачка повідомляла їй про намір поїхати до Польщі. Вирішуючи заявлену позивачкою вимогу про визнання відповідачки такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд виходить з такого. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Тлумачення частини третьої статті 16 ЦК України свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання частин другої - п`ятої статті 13 ЦК України. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Положення статті 391 ЦК України визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь - яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до цієї норми закону відповідач зобов`язаний був зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання. Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідачки за адресою належної позивачці на праві власності квартири, є формальною, без наміру її фактичного проживання в цій квартирі. Відповідно вона втратила право на користування цією квартирою, оскільки не проживає у ній понад один рік без поважних причин. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи, що досліджені під час судового розгляду докази в сукупності підтверджують, що відповідачка не проживає у спірній квартирі понад один рік без поважних причин, не проявляє будь-якого інтересу до проживання в цій квартирі, факт її реєстрації створює перешкоди позивачці у розпорядженні належною їй квартирою, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: approved