Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом та просила у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору позики, стягнути з нього 230 152, 17 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 03 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики . Вказує, що на підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 03 листопада 2008 року, в якій визначено строк повернення коштів в сумі 10 000 доларів США не пізніше 03 листопада 2013 року. Позивачка зазначає, що в строк визначений в розписці і на дату подання позову відповідач кошти не повернув, а тому просить суд позов задовольнити. 07.04.2016 на адресу суду надійшла від позивачки заява про збільшення позовних вимог з 230 152, 17 грн. до 260 772, 48 грн. у зв'язку з зміною курсу валют НБУ. 23 лютого 2016 року ухвалою судді відкрито провадження в справі та призначено справу до судового розгляду. 27 квітня 2016 року представником позивача до суду була подана заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судові засідання 24.03.2016 та 28.04.2016 не з'явився, був повідомлений про дату, час і місце належним чином, а саме: через публікацію у газеті «Урядовий кур'єр», оскільки, відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. Виходячи з цього та вимог ст. 77 ЦПК України суд вважає повідомлення відповідача про час розгляду справи належним. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 03 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого відповідач отримав кошти в сумі 10 000 доларів США. На підтвердження отримання грошових коштів відповідачем надано відповідну розписку від 03 листопада 2008 року, в якій визначено строк повернення коштів не пізніше 03 листопада 2013 року, копія якої долучена до матеріалів справи (а.с. 4). Таким чином, виходячи з вище встановленого суд вважає, що позивач свої зобов'язання за договором позики у повному обсязі виконав та надав відповідачу позику в розмірі 10000,00 доларів США. Позивачка вказує, що в порушення умов договору відповідач належним чином взяті на себе зобов'язання по поверненню суми позики не виконав, в зв'язку з чим у нього виникло прострочене зобов'язання. Зазначені обставини і стали підставою для звернення позивача з позовом у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 ст. 202 ЦК України). Отже, двостороннім правочинами притаманна наявність взаємоузгодженого волевиявлення двох осіб, спрямованого на виникнення єдиного правового результату, покликаного забезпечити реалізацію обопільної чи самостійної мети кожної з цих осіб. Частиною 1 ст. 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Статтями 11, 509, 525, 526, 599 ЦК України, угода (договір) є підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків (зобов'язань), зобов'язання повинні виконуватися належним чином. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Як передбачено ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Як визначено частиною першою статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно частини другої статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено обов'язок позичальника повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Суд зазначає, що зазначений вище договір підписаний в двосторонньому порядку сторонами без будь - яких зауважень і застережень, в судовому порядку не визнаний недійсним. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В ч. 1 ст. 60 ЦПК України зазначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги щодо стягнення суми позики в розмірі 10 000 доларів США, що по курсу НБУ станом на 06 квітня 2016 року становлять 260 772, 48 грн., визнаються судом обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. Оскільки даний спір вирішено на користь позивачки, позов задоволено, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в сумі 2607, 72 грн. та витрат, пов'язаних з викликом відповідача у судове засідання в сумі 840, 00 грн., а всього - 3447, 72 грн.

Outcome: approved