Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-16 00:00:00

Позивачка у квітні 2016 року звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що домоволодіння розташоване за адресою : провул. Червонокалиновий, 71 у м.Дніпро на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 20.05.1994 року у рівних частках належало її чоловіку [PERSON] та [PERSON]. Чоловік позивачки помер 14.11.2007 року, заповіту не залишивши. Після його смерті належну йому частку позивачка прийняла шляхом звернення із заявою до нотаріальної контори. Але свідоцтво на спадщину отримати не взмозі, у звязку із відсутністю правовстановлюючих документів на нерухоме майно та відмовою нотаріуса. Посилаючись на вищевикладене, позивачка просила суд встановити факт належності [PERSON] та його рідній сестрі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 20.05.1994 року та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння. Позивачка в судове засідання не з'явилась. Про час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити у повному обсязі. Співвідповідач [PERSON] в судове засідання не зявився. Про час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надав письмову заяву, в якій просив справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Співвідповідач [PERSON] міська рада в особі представника за довіреністю [PERSON] до суду надіслав письмову заяву, в якій заперечував проти задоволення позовних вимог та просив справу розглядати без своєї присутності. Співвідповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], будучи у встановлений спосіб повідомлені про час та місце судового засідання, не зявилися. Причин неявки у судове засідання не повідомив, письмових заяв про розгляд справи за своєю відсутністю до суду не надсилав. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою звернення до суду позивача є захист майнових прав та інтересів, повязаних із реалізацією права на спадкування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 713 кв.м. за адресою провул. Червонокалиновий, 71 у м.Дніпро на праві спільної часткової власності належало [PERSON] 1/2 частина підставі типового договору про надання земельної ділянки для будівництва житлового будинку, посвідченого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 22.02.1960 року, зареєстрованого в реєстрі № 1-715 записаного в реєстрову книгу 104 за реєстровим номером 127. А також [PERSON] у розмірі ? частини, набутої на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.05.2010 року виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою зареєстрованого в реєстрі за № 2-593 та в електронному реєстрі речових прав власності за реєстраційним номером 30296933. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР в редакції 1963 року прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Як свідчить із дослідженої судом спадкової справи, за своє життя померла 06.11.1992 року [PERSON] заповіту не залишила, після її смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулися її діти [PERSON] та [PERSON] (а.с.155-165). Відповідно до ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадщиною або подав письмову заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 20.05.1994 року зареєстрованого в реєстрі № 2-3141, [PERSON] та [PERSON] набули право власності на належну померлій ? частину домоволодіння, а саме : на земельній ділянці розташовані житловий шл/бет. будинок А-1 житловою площею 68,0 кв.м., та наступні будівлі : л.кухня Б, уборна В,Г, л.кухня Д, сарай Е, З, К, вхід у підвал Л,М, огородження №I-5,I (а.с.165). Своє право спільної часткової власності [PERSON] не зареєстрував ні у МБТІ ні в електронному реєстрі речових прав власності. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. [PERSON] помер 14.11.2007 року, про що в книзі реєстрації смертей зроблено відповідний актовий запис № 9391 (а. с. 23). Таким чином після його смерті відкрилася спадщина у виді ? частини домоволодіння належної померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 20.05.1994 року зареєстрованого в реєстрі № 2-3141 та 1/4 частини квартири № 547, що знаходиться у м.Дніпро вул. Моніторна, буд.10, належна спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Виконкомом Дніпропетровскьої міської ради 12.05.1998 року розпорядження № 6/1125-98. За ст. 1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом положень ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця і народжені після його смерті, той із подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Після смерті [PERSON] діти померлого [PERSON] та [PERSON] у нотаріально посвідчених заявах відмовилися від належної їм частини спадщини на користь матері [PERSON]. 23 серпня 2013 року Другою [PERSON] державною нотаріальною контрою позивачці [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частину квартири № 547, що знаходиться у м.Дніпро вул. Моніторна, буд.10. (а.с.150-187). Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право власності на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що оскільки видане Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою 20.05.1994 року свідоцтво є документом, що посвідчує юридичний факт набуття [PERSON] права на спадщину, вимоги позивача в частині встановлення його належності в судовому порядку померлому не підлягають задоволенню. Судом встановлено, що спірний житловий будинок який є обєктом спадщини був збудований у 1957 році, його будівництво відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, проте спадкоємиця не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок в порядку спадкування після смерті чоловіка відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Суд вважає що повязані із правом набуття [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка правові підстави є доведеними, обґрунтованими та законними, у звязку із чим, за позивачкою слід визнати право власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого на земельній ділянці площею 713 кв.м., за адресою провул. Червонокалиновий, 71 у м.Дніпро. Вирішуючи питання щодо судових витрат суд враховує, що при зверненні до суду позивачкою визначено було ціну позову у розмірі 55\~981 грн. 75 коп. від загальної вартості домоволодіння в розмірі 223\~927, 00 грн., яка за доводами позовної заяви вказана в Реєстрі прав власності. Позовні вимоги належать до часткового задоволення. Оскільки жодного доказу позивачем в обґрунтування вартості майна суду не надано, суд вважає, що визначена позивачем ціна позову є такою, що вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна. У звязку із чим, із позивачки [PERSON] на користь держави належить до стягнення недоплачений судовий збір у сумі 6338 грн. 80 коп. (шість тисяч триста тридцять вісім грн.80 коп.) із наступним його поверненням у рівних частках за рахунок співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] у у сумі 6890 грн. 00 коп. (шість вісімсот девяносто грн. 00 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial