Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

Позивачка у вересні 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO], у твердій грошовій сумі 2500 грн., починаючи з дня подання позову до суду та до досягнення дитиною повноліття та визначення місця проживання дитини разом з матір'ю. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що « 18» липня 2013року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них народилася дитина [PERSON] [INFO], що посвідчує свідоцтво про народження серія [NUMBER], актовий запис № №393 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області. Станом на теперішній час їх сім'я фактично не існує у зв'язку з чим вона подала позов. Дитина проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу не надає. Крім того, відповідач припускається до аморальних вчинків, допускає фізичні образи що виражається в рукоприкладстві, навіть в присутності дітей. В судове засідання 29.09.2014 року позивачка не з'явилася, але надала до суду заявою у якій просить суд розглядати справу у її відсутності за наявних в матеріалах справи доказів. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився, хоча повідомлявся належним чином про час, дату та місце судового засідання, але надав до суду заяву у якій зазначив, що визнає позовні вимоги в частині пункту 2 і 3. Пункт 4 позовних вимог визнає частково, в сумі 600 - 700грн. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню частково. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] (надалі сторони) перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.07.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Суворовському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №807. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] [INFO], що посвідчує свідоцтво про народження серія [NUMBER], актовий запис № №393 видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Комінтернівського районного управління юстиції в Одеській області та який проживає з матір'ю. Судом встановлено, що сторони разом не проживають з липня 2014 року. На час розгляду справи майнові вимоги будь кого з сторін, суду не пред'явлені. Відповідно до вищезазначеного суд вважає, що майнового спору між сторонами не має, примирення між ними неможливе. Згідно ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. З урахуванням вищевикладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім'ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам та інтересам їх дитини, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, шлюб між сторонами носить формальний характер і тому підлягає розірванню. Судом встановлено, що неповнолітня дитина [PERSON] [INFO], проживає разом з позивачкою, тобто його матір'ю та відповідно перебуває на її утриманні. Позивачка потребує матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої дитини, що підтверджується зверненням до суду позовом про стягнення аліментів. Відомості про доходи/заробіток відповідача у суду відсутні. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до повноліття. Частина 1 статті 182 СК України зазначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З боку відповідача суду не були надані докази того, що на його утриманні є інші неповнолітні діти, непрацездатні утриманці, він сплачує стягнення по виконавчим документам, що у нього є інші обов'язкові додаткові витрати. У зв'язку з чим суд вважає, що відповідач є працездатною людиною за станом здоров'я та спроможний платити аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька, матері і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. З урахуванням положень ст. 181 СК України, суд визначає аліменти у чітко визначеній частині заробітку (доходу) батька, який не залежить від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи відсотків від нього, тим більше такий розмір аліментів не може вирівнюватися в залежності від зміни розміру прожиткового мінімуму кожного року, оскільки це суперечить ст.184 СК України та принципам такого способу визнання розміру аліментів. З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити частково позов про стягнення аліментів з відповідача. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини. Яка не досягла десяти років , визначається за згодою батьків. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 161 СК, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом встановлено, що відповідач з липня 2014р. проживає окремо від дитини. Не допомогає матері у його забезпеченні та вихованні. Тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивачки щодо встановлення місця проживання дитини разом з матір'ю. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача на користь держави також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок. Після всебічного, повного дослідження й оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог.

Outcome: partial