Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, мотивуючи тим, що сторони являються батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , яка на сьогоднішній день проживає з позивачкою окремо від відповідача та перебуває на повному утриманні позивачки. Позивачка має намір в період з 01.05.2022 р. по 01.11.2022 р., виїжджати із дитиною на відпочинок, а саме до Італії. Однак відповідач не бажає надати дозвіл на виїзд дитини за кордон у передбачений законом порядок, а тому позивачка вимушена звернутися до суду із даним позовом. Представник позивачки в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити. Відповідач подав до суду заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю, просив його задоволити. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не проводилось. Суд дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до задоволення. Суд прийшов до такого висновку по слідуючих міркуваннях: Згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , батьками [PERSON] записано [PERSON] та [PERSON] . Згідно ч.1 та ч.2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності і батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини . У відповідності до ст. 9 «Про права дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1989 р.- держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі особисті відносини та прямі контакти, з обома батьками за винятком випадків коли це суперечить інтересам дитини. Крім цього ст. 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Підпунктом 3, пункт 2-2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 р. передбачено, що виїзд за межі України громадян, що не досягли 16 річного віку у супроводі одного із батьків або у супроводі осіб уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред`явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України, який не досяг 16 річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Пункту 5 вказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку в супроводі осіб, які уповноважені особа батьками здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави (держав) прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Виходячи із вищенаведеного суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи те, що позивачка має намір поїхати на відпочинок з дитиною за кордон, що сприятиме духовному та інтелектуальному розвитку дитини, відмова відповідача є безпідставною і немотивованою, чим порушуються як права позивача так і права дитини безперешкодно пересуватися за межі України . На підставі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України», ст. 5 «Правил перетинання державного кордону громадян України», ст. 155 СК України та

Outcome: approved