Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом мотивуючи тим, що рішенням Буринського районного суду від 01.07.2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання їхнього неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн.. Між тим на сьогоднішній час, відповідно до вимог закону, розмір аліментів на дитину не може бути меншим ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить 930 грн.. Враховуючи, що відповідач їздить на заробітки та отримує дохід, якій дозволяє платити визначені законом аліменти, інших утриманців не має, просила збільшити розмір аліментів на утримання дитини, стягнувши їх з відповідача в твердій грошовій сумі 1000 грн.. В подальшому позивачка уточнила свої вимоги, просила змінити розмір аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнувши їх у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивачка [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що відповідач сплачує аліменти на утримання дитини у раніше визначеній судом сумі 300 грн.. Однак вказаних коштів не хватає, не дивлячись на те, що вона також працює. Відповідач систематична їздить на роботу за кордон, однак крім стягнених судом аліментів іншої допомоги на утримання сина не надає. Дитина підросла, потребує додаткових грошових коштів на своє утримання, навчання та виховання, а тому просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмовою заявою. В поданих ним письмових заперечення, що містяться в матеріалах справи, останній зазначив, що регулярно сплачує аліменти на утримання свого неповнолітнього сина [PERSON] [INFO]. Крім цього він надає додаткову допомогу на забезпечення його всім необхідним. Він купував іграшки, одяг, інші речі, які позивачка для дитини не використовувала та продавала через мережу інтернет, або дарувала іншим дітям. Кожен вихідний він забирає дитину до себе та купує для неї продукті харчування, іграшки та речі, що їй подобаються. Років два назад він придбав для сина планшет, яким позивачка розпорядилася на власний розсуд і йому не відомо де той подівся. У нього погіршився стан здоров'я, він не може виконувати фізичну роботу, перебуваючи фактично на утримання своїх батьків. Просив в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові заперечення відповідача, обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 29.10.2014 року і в шлюбі у них народилася дитина - син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою, а батьком якого є відповідач, що вбачається із свідоцтва про народження дитини, довідки про склад сім'ї, свідоцтва про шлюб, рішення суду про розірвання шлюбу від 29.10.2014 р. (а.с.4,5,36,37). Рішенням Буринського районного суду від 01.07.2013 року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти в твердій грошовій сумі 300 грн. на утримання неповнолітнього сина [PERSON] (а.с.38). На виконання вказаного рішення суду 13.10.2014 року Буринським районним судом було видано виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини (а.с.34). З довідки Буринського районного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Сумській області вбачається, що відповідач заборгованості по сплаті аліментів не має (а.с.6). Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з положеннями ст.181 цього ж Кодексу способи виконання обов'язку утримання дитини визначаються домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у часті від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитини. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, визначаючи розмір аліментів, суд повинен врахувати стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пленум Верховного Суду України в пунктах 17 та 23 своєї Постанови від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. В силу положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, з часу стягнення аліментів з [PERSON] на утримання його неповнолітнього сина [PERSON] минуло майже п'ять років. Дитина підросла, навчається в школі і потребує значно більших витрат на своє утримання та створення належних умов, достатніх для її нормального фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Однак незважаючи на те, що позивачка працює та отримує заробітну плату (а.с.35) і аліменти від відповідача, вона не спроможна в повній мірі забезпечити потреби дитини, оскільки аліменти, які сплачує відповідач на утримання останньої є мізерні, не відповідають вимогам ч.2 ст. 182 СК України та є недостатніми для належного виховання та утримання дитини. Не заслуговують на увагу доводи відповідача, викладені в письмових запереченнях на позовну заяву, що він забезпечує дитину всім необхідним і надає позивачці додаткову допомогу на утримання дитини крім сплати аліментів, оскільки ним, відповідно до вимог ст.ст.77-78,81ЦПК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин. Придбання відповідачем продуктів харчування та ласощів для дитини в період, коли вона перебуває з відповідачем, що вбачається з касових чеків на їх купівлю (а.с.12-16) не може бути розцінене судом як додаткові витрати на утримання дитини, що надаються позивачці, оскільки відповідач в силу ст. 141 СК України, має рівні з позивачкою права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Тобто відповідач зі своєї волі періодично проводить інші витрати на користь дитини коли остання тимчасово перебуває з ним, що не звільняють його від сплати аліментів позивачці на утримання дитини. Що стосується доводів відповідача щодо неможливості збільшення розміру аліментів через стан його здоров'я то суд розцінює їх критично, адже останній , в порушення ст.ст.12,81ЦПК України, не довів цього в судовому засіданні. Наявність певних захворювань хребта, про що виданий консультативний висновок спеціаліста невропатолога (а.с.17), не свідчить про неможливість збільшення розміру аліментів з відповідача через стан його здоров'я, оскільки доказів втрати останнім працездатності суду не надано. Між тим, розмір прожиткового мінімуму на дитини віком від 6 до 18 років (син відповідача має на день розгляду справи 7 повних років) з 01.01.2018 року становив 1860 грн., 50 відсотків від яких становить 930 грн., що значно більше ніж 300 грн., які сплачує відповідач позивачці на утримання дитини. Надавши оцінку вищенаведеному в їх сукупності та відповідності нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, які стягуються з відповідача на утримання його неповнолітньої дитини та сплачуються позивачці, підлягає зміні в частині їх збільшення до 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, тобто позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Приймаючи таке рішення суд, з врахуванням витрат по утриманню дитини, які несе і позивачка, вважає, що саме вказаний розмір стягнення з відповідача аліментів буде належним чином забезпечувати право дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку та не поставить його в скрутне матеріальне становище, оскільки останній інших утриманців немає, на обліку в державній службі зайнятості не перебуває, що свідчить про отримання ним доходів, про які останній замовчує. Згідно ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення вимог позивачки та звільнення її відповідно до Закону від сплати судових витрат, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп. Таким чином,

Outcome: approved