Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав у відношенні малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Представник позивачки просив справу слухати без фіксації судового процесу. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника Овідіопольскої районної державної адміністрації, надав суду висновок органу опіки та піклування, яким орган опіки та піклування вважав за доцільне позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] по відношенню до малолітнього сина. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов обґрунтований, доведений та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 21 жовтня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Приморського районного суду м. Одеси по справі №522/15028/14-ц. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Згідно вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси суд залишив дитину з матір'ю - [PERSON]. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2014 року по справі №522/15362/14-ц з [PERSON] на користь [PERSON] були стягнуті аліменти на утримання малолітньої дитини, [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку та доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.08.2014 року до досягнення дитиною повнолітнього віку, тобто до [INFO] року. З розрахунку заборгованості по аліментам, що здійснений державним виконавцем Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, заборгованість відповідача за період з 01 вересня 2014 року по 01 березня 2016 року складає 21132,00 грн. Факти відсутності батьківського піклування підтверджуються заявами сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], висновком органу опіки та піклування - Овідіопольської районної державної адміністрації від 12.05.2017 за №01/01-25/404. Частини 4-6 ст. 19 СК України встановлюють, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування відповідач на засідання до Овідіопольської районної державної адміністрації неодноразово викликався, однак так і не з'явився. Відповідач вихованням та утриманням неповнолітнього сина не займається, матеріально не забезпечує, фактично самоусунувся від виконання своїх обов'язків відносно дитини. Позивачка самотужки несе тягар утримання дитини, взяла на себе виховання дитини, піклується про здоров'я, повноцінний розвиток доньки. У відповідності до п. 2 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо, він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007п №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» передбачено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 51 Конституції України визначено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Частина 2 ст. 141 СК України встановлює правило, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Outcome: approved