Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

позивач Міністерство внутрішніх справ України звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном - квартирою [ADDRESS] , шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] з вказаного жилого приміщення без надання їм іншого житого приміщення. Позовні вимоги мотивує тим, що квартиру [ADDRESS] належить МВС України на підставі договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 30.12.2003 р. прийнято рішення про державну реєстрацію, тому позивач з цього часу і безперервно є органом управління цим майном. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18.12.2008 р. у справі № 2-616/2008 р. за позовом Міністерства внутрішніх справ до [PERSON] визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 17.01.2004 р., згідно якого Міністерство внутрішніх справ України подарувало квартиру [ADDRESS] [PERSON] . Під час розгляду цієї справи [PERSON] визнав позовні вимоги та повідомив суд, що кв. [NUMBER] не є його власністю, оскільки він не здійснив державну реєстрацію права власності відповідно до вимог ст. 334 ЦК України. Згідно наказу МВС України від 24.11.2016 № 1020, Акту приймання-передачі та Акту прийняття-передачі основних засобів від 06.03.2017 р. дана квартира передана з балансу МВС на баланс Львівського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України, яким встановлено, що в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON] , [PERSON] та їх неповнолітні діти: [PERSON] , [PERSON] . У червні 2017 року Львівський науково-дослідний експертно-криміналістичний центр МВС України звернувся до суду із позовом до відповідачів, в якому просив усунути перешкоди у користуванні вищезгаданою квартирою шляхом виселення відповідачів та їх дітей з вказаного жилого приміщення без надання їм іншого жилого приміщення. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11.10.2017 р. у справі № 462/2833/17, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 29.01.2019 р. позов Львівського НДЕКЦ задоволено. Однак, постановою Верховного Суду від 16.10.2019 р. рішення суду першої та апеляційної інстанції скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, оскільки власником спірного майна є МВС України, а з негаторним позовом звернувся Львівський НДЕКЦ, відтак судами першої та апеляційної інстанцій не вирішено питання, яке саме право балансоутримувача порушено, не з`ясовано, чи є Львівський НДЕКЦ належним позивачем у справі. Також, в постанові Верховний суд зазначив, що висновок суду першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, про те, що відповідачі самовільно, без правових та законних підстав вселилися в квартиру [NUMBER] , а тому підлягають виселенню з вказаної квартири без надання іншого житлового приміщення є передчасним, оскільки на момент вселення відповідачі вселилися до спірного житлового приміщення за згодою його власника - [PERSON] . Позивач вважає, що Верховний суд дійшов помилкового висновку в частині наявних доказів згоди [PERSON] , як власника, на вселення відповідачів до кв. [NUMBER] . Обставини, які на думку касаційного суду підтверджені належними доказами, судами першої та апеляційної інстанції встановлені не були. В матеріалах справи наявні докази, що [PERSON] ніколи не був власником кв. [ADDRESS] , державної реєстрації права власності не здійснював у встановленому законом порядку, під час розгляду справи №2-616/2008 р. про це заявляв суду, отже, не мав права та не міг у жодний спосіб надавати згоду на вселення відповідачів. Не надавало згоди на вселення відповідачів у кв. № [NUMBER] і МВС, як безперервний власник майна і відповідачі ніколи не зверталися до МВС для отримання згоди на проживання в кв. [NUMBER] . Тому, відповідачі у кв. [NUMBER] вселилися самовільно, без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Також позивач звертає увагу на те, що відповідачами після вселення не вживалося жодних заходів для документального та правового оформлення свого проживання в квартирі [NUMBER] (договір найму, ордер, тощо). Відповідачі та їх діти жодних документів на право на проживання у кв. [ADDRESS] не мають, ніколи не були зареєстровані за цією адресою, а зареєстровані за іншими адресами: [PERSON] - на [ADDRESS] , [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] - [ADDRESS] . Також, в період з 21.02.1995 р. по 08.08.2011 р. за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований і [PERSON] , який знятий з реєстрації у зв`язку із смертю. Це є підтвердженням того, що у відповідачів є інше житло для проживання, що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірної квартири не порушить це право. Отже, за відсутності у відповідачів будь-яких документів або інших доказів, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування квартирою [NUMBER] , позивач вважає, що відповідачі вселилися самовільно та проживають в ній без правових підстав, чим порушують право позивача як власника, яке підлягає захисту шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном шляхом виселення відповідачів із спірного жилого приміщення. Просить позов задовольнити. Ухвалою суду від 17.12.2019 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.21). 11.02.2020 р. зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням в цивільній справі № 462/2756/18 за позовом [PERSON] до Львівського НДЕКЦ МВС України про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю (а.с.59). 30.12.2020 р. поновлено провадження у даній справі (а.с.73). 24.01.2021 р. протокольною ухвалою залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - орган опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради (а.с.28). 06.04.2021 р. представником відповідачів подано письмові пояснення (а.с.95, 96). 20.04.2021 р. представником третьої особи подано заперечення на пояснення (а.с. 110, 111). 07.05.2021 р. представником позивача подано відповідь на пояснення відповідача, у якій викладено заперечення на пояснення та представник позивача просить не брати до уваги письмові пояснення відповідачів, надіслані з порушенням встановленого судом строку, лише 02.04.2021 р. та у формі пояснень, а не відзиву, що суперечить вимогам ст. 178 ЦПК України (а.с.113-115). В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Додатково пояснила, що рішеннями судів першої та апеляційної інстанції від 10.02.2020 р. та 24.09.2020 р. відповідно у справі № 462/2756/18 за позовом [PERSON] до МВС про визнання права власності на кв. [ADDRESS] за набувальною давністю встановлено наступне: «при розгляді справи суд враховує, що спірна квартира ніколи не належала батькові позивача, оскільки той не здійснив державну реєстрацію права власності відповідно до вимог ст. 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Також, залишається недоведеним факт проживання відповідачів разом з дітьми у вищевказаній квартирі з 2006 року, оскільки відповідно до наданих квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг споживачем зазначений попередній власник - [PERSON] . Отже, відповідачі не переоформили рахунки для сплати житлово-комунальних послуг на своє ім`я, як на власника або як користувача службовою квартирою, закрема не переукладали договори про надання послуг або на обслуговування будинку. Також представником відповідачів було надано відомість про нарахування та оплату послуги - холодне водопостачання, відповідно до якої станом на січень 2012 року по вказаній комунальній послузі існувала заборгованість - 5047 грн., яка пропорційно збільшувалася до травня 2015 року. МВС вважає, що вказана обставина підтверджує факт, що відповідачі не були вселені з 2006 року та не користувалися спірною квартирою до 2015 року. Відповідачами не надано жодного доказу про факт їхнього вселення у спірну квартиру з 2006 року. За таких обставин, МВС вважає, що з 2015 року відбулося самоправне зайняття жилого приміщення, яке відбулося без згоди законного власника, а саме МВС України. Таким чином, позивач вважає, що задовольняючи позов судом не буде порушено статтю 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Просить позов задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідачів просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Покликається на постанову Верховного суду від 16.10.2019 р., в якій чітко зазначено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не самоправно зайняли спірну квартиру, а вселилися до неї як члени сім`ї власника ще у 2006 році, а тому підстав для виселення їх без надання іншого жилого приміщення немає. Крім того, [PERSON] з 17.01.2004 р. став власником квартири кв. [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, незважаючи на те, що не здійснив державної реєстрації права власності, оскільки така реєстрація не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] заселилися у квартиру [ADDRESS] ще у 2006 р. не самоправно, а з дозволу батька [PERSON] - [PERSON] , якому вказана квартира була подарована 17.01.2004 р. Звертає увагу, що до позовної заяви не долучено жодного доказу на підтвердження того, що на момент звернення із позовом [PERSON] та [PERSON] проживали/проживають у спірній квартирі. Представник третьої особи - Львівського НДЕКЦ Ізовіт В.О. позовні вимоги підтримав, пояснення надав аналогічні наведеним представником позивача. Просить позов задовольнити. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про час, день та місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, відтак суд вважає за можливе провести судовий розгляд даної справи за відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, третьої особи - Львівського НДЕКЦ МВС України, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходив з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Звертаючись до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, шляхом виселення відповідачів та їх дітей з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, Міністерство внутрішніх справ України як на підставу своїх вимог посилається на порушення його права як власника розпоряджатися спірним нерухомим майном. Так, судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 10.12.2003 року Міністерство внутрішніх справ України є власником квартири [ADDRESS] (а.с.6). Як вбачається із відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 11.07.2018 р. квартира [ADDRESS] належить на праві загальнодержавної власності Міністерству внутрішніх справ України (а.с. 10). Згідно наказу МВС України від 24.11.2016 № 1020, Акту приймання-передачі та Акту прийняття-передачі основних засобів від 06.03.2017 р. спірна квартира передана на баланс Львівського науково-дослідного експертного криміналістичного центру МВС України (а.с.9). Доводи представника відповідача про те, що відсутні докази, що на момент звернення із позовом [PERSON] та [PERSON] проживали/проживають у спірній квартирі, спростовуються судовим рішенням у справі № 462/2756/18 за позовом [PERSON] до МВС про визнання права власності на кв. [ADDRESS] за набувальною давністю, де позивач у позовній заяві зазначає, що з 18.02.2006 р. по даний час, тобто 14.05.2018 р. (день пред`явлення позову), він з дружиною та з дітьми проживають у вищезазначеній квартирі, також у заявах по суті вказують адресу місця проживання: [ADDRESS] (а.с. 116). Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18.12.2008 р. у справі № 2-616/2008 р. за позовом Міністерства внутрішніх справ до [PERSON] визнано недійсним нотаріально посвідчений договір дарування квартири від 17.01.2004 р., згідно якого Міністерство внутрішніх справ України подарувало квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 7, 8). Слід звернути увагу, що рішення суду відповідач [PERSON] не оскаржував, таке набрало законної сили. Також, в матеріалах справи відсутні докази, що [PERSON] був власником кв. [ADDRESS] , оскільки державної реєстрації права власності не здійснював у встановленому законом порядку, під час розгляду справи №2-616/2008 р. про це заявляв суду, отже, не мав права та не міг у жодний спосіб надавати згоду на вселення відповідачів (а.с. 7, 8). Дана обставина також встановлена рішеннями судів першої та апеляційної інстанції від 10.02.2020 р. та 24.09.2020 р. відповідно у справі № 462/2756/18 за позовом [PERSON] до МВС про визнання права власності на кв. [ADDRESS] за набувальною давністю, яке набрало законної сили, яким встановлено наступне: «при розгляді справи суд враховує, що спірна квартира ніколи не належала батькові позивача, оскільки той не здійснив державну реєстрацію права власності відповідно до вимог ст. 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, тому відповідно до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Не надавало згоди на вселення відповідачів у кв. № 104 і МВС, як безперервний власник майна і відповідачі ніколи не зверталися до МВС для отримання згоди на проживання в кв. [NUMBER] . Відповідно до наданих квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг споживачем зазначений попередній власник - [PERSON] (а.с.122, 123). Отже, відповідачі не переоформили рахунки для сплати житлово-комунальних послуг на своє ім`я, як на власника або як користувача службовою квартирою, закрема не переукладали договори про надання послуг або на обслуговування будинку. Відтак, відповідачі та їх діти жодних документів на право на проживання у кв. [ADDRESS] не мають, ніколи не були зареєстровані за цією адресою, а зареєстровані за іншими адресами: [PERSON] - на [ADDRESS] , [PERSON] та неповнолітній син [PERSON] - [ADDRESS] . Також, в період з 21.02.1995 р. по 08.08.2011 р. за адресою: [ADDRESS] був зареєстрований і [PERSON] , який знятий з реєстрації у зв`язку із смертю. Це є підтвердженням того, що у відповідачів є інше житло для проживання, що забезпечує їхнє право на житло. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась17.07.1997р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд вчиняти будь-які угоди щодо свого майна, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як роз`яснив Пленум ВССУ у п. 33 Постанови від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Ч. 2 ст. 386 Цивільного Кодексу України визначено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушеню. Частиною третьою статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. Така правова позиція визначена у справі за № 6-2010цс16. Тому, відповідно до ст. 387 ЦК України та ч. 3 ст. 116 Житлового кодексу УРСР, МВС України, як законний власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відпвідної правової підстави заволоділа ним та вимагати про виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, без надання їм іншого жилого приміщення. Також, суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. А, відповідно достатті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IVсуди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. В свою чергу, в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. пункт 41 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Таким чином, втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. пункт 47 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідача законом» суд враховує, що захист права власності врегульовано нормами Цивільного кодексу України, а підстави для виселення осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення регламентовано нормами Житлового кодексу Української РСР, наведені вище. Тому, для суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідачів «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд знаходить, що в даних правовідносинах втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод позивача (його права власності на спірне жиле приміщення) і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети». Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Отже, суд при співставленні «балансу інтересів» враховує, що спірна квартира має статус загальнодержавної власності. МВС, як безперервний власник майна 30.12.2003 р., не надавало згоди на вселення відповідачів у кв. [NUMBER] і відповідачі ніколи не зверталися до МВС для отримання згоди на проживання в кв. [NUMBER] . Також, у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування квартирою [ADDRESS] . Разом з тим, у відповідачів є інше житло за місцем їхньої реєстрації:[ADDRESS] та кв. [ADDRESS] , що забезпечує їхнє право на житло та їх виселення із спірної квартири без надання іншого жилого приміщення не порушить це право. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для усунення перешкод власнику у користуванні нерухомим майном та виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення. З огляду на вищенаведене, а також те, що у відповідачів відсутні будь-які документи або інші докази, що підтверджують правомірність вселення, проживання чи право користування квартирою [ADDRESS] , судом встановлено, що відповідачі вселилися самовільно та проживають в ній без достатніх правових підстав, чим порушують право позивача як власника, яке підлягає захисту шляхом задоволення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування належним йому майном шляхом виселення відповідачів та їх дітей із спірного жилого приміщення, тому, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із задоволенням позовних вимог, з віповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: approved