Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя. Свої уточнені позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 18.08.2018 вони з відповідачем перебували в шлюбі, зареєстрованому в Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області. Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу 11.01.2019 вони придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вартістю 144500, 00 грн. та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд вартістю 58300 грн. в [ADDRESS] . Також 02.07.2019 ними було придбано автомобіль Volkswagen passat, д.н.з. [NUMBER] , ринкова вартість якого становить 190\~000 грн., який відповідач продав без її згоди іншому власнику. Враховуючи викладене, зазначає, що готова компенсувати відповідачеві вартість транспортного засобу та залишити його у власності відповідача. Просить визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку площею 0, 1916 га., кадастровий номер 7420686000:01:001:0754 по [ADDRESS] , яка складається з земельної ділянки під забудовою 0,0504 га, сільськогосподарськими угіддями ріллею 0, 1412 га. В судовому засіданні представниця позивачки позовні вимоги підтримала, зазначивши при цьому, що позивачка вже не має наміру сплачувати компенсацію 6400 гривень від половини вартості майна (196400 грн.) як компенсацію за вартість автомобіля. Просила, з урахуванням вимог ст. 70 СК України, відступити від засад рівності часток та визнати за позивачкою право власності на будинок та земельну ділянку. Не заперечувала проти винесення судом заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином. Всупереч цьому ні в підготовче судове засіданні, ні на судовий розгляд останній не прибув. У рішенні Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року, у справі «Смірнов проти України» зазначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Оскільки відповідач не з`явився до суду без поважних причин та не повідомив суд про причини неявки, не надав відзиву, представниця позивачки не заперечує проти винесення заочного рішення, суд приходить до висновку про необхідність проведення заочного розгляду справи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши представницю позивачки, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що з 18.08.2018 сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому в Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с8). Від шлюбу мають сина, [PERSON] , [INFO] (а.с.14). Як видно із договорів купівлі-продажу, посвідчених приватним нотаріусом Бобровицького районного нотаріального округу Янчук В.О. 11.01.2019, в період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 44,9 кв. м. та земельну ділянку площею 0, 1916 га., кадастровий номер 7420686000:01:001:0754 в с. Петрівка Бобровицького району Чернігівської області, право власності на які зареєстроване за [PERSON] (а.с.16-21). Також згідно договору, укладеного в ТСЦ 3243, 02.07.2019 за [PERSON] було зареєстроване право власності на транспортний засіб Volkswagen passat, д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується довідкою Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 (а.с. 22). Згідно ч. 3 ст.\~368\~ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно,\~\~ за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У відповідності до позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Враховуючи викладені вище правові норми та те, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельна ділянка для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд та автомобіль придбані в період перебування сторін в шлюбі, з урахуванням презумпції спільності майна подружжя, суд вважає, що вказане майно, є спільною сумісною власністю сторін. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з приписами ч. 1 ст.\~70\~СК України частки майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше\~\~не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Частинами четвертою, п`ятою статті 71 СК України визначено, що у випадку присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно визначено обов`язкову згоду одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У пунктах 22, 24, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України\~від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статті 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. [PERSON] , звертаючись із позовом про поділ майна подружжя, просила відступити від принципу рівності часток подружжя з посиланням на ч.2 та ч.3 ст. 70 СК України згідно яких при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом не встановлено підстав для застосування вимог вищезазначеної правової норми, так як позивачкою та її представницею не надано належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності відступу від засад рівності часток. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідач сплачує аліменти, згідно довідки, наданої позивачкою, вона проживає в спільному з відповідачем будинку без реєстрації із сином. Будь-яких доказів про те, що позивачка зверталася до поліції з проводу того, що відповідач не допускає позивачку в будинок не надано. Згідно до ч.3 ст.13 ЦК України не допускається дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанню правом в інших формах. Частиною 2 ст. 14 ЦК України визначено, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. Суд звертає увагу на те, що як у позивачки, так і у відповідача іншого житла, окрім житлового будинку в с. Петрівка Бобровицького району немає. Як пояснила представниця позивачки, [PERSON] винаймає квартиру в м. Бровари Київської області, а тому визнання права власності на житловий будинок виключно за позивачкою позбавить відповідача можливості користуватися житлом, що буде суттєвим обмеженням його прав. Згідно практики Європейського суду з прав людини, подання позову становить основну рушійну силу початку реалізації права на доступ до суду. В рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France») зазначено, що право на доступ до суду повинно бути «практичним та ефективним», а не «теоретичним чи ілюзорним» (заява №\~23805/94, §\~36). Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом (рішення Європейського суду з прав людини у справах «Мултіплекс проти Хорватії» («Multiplex v. Croatia»), заява №\~58112/00, §\~45; «Кутіч проти Хорватії» («Kutic v. Croatia»), заява №\~48778/99, §\~25). Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. В даному випадку суд не вийшов за межі позовних вимог, оскільки не порушує принципу диспозитивності та сам не обирав правових підстав та предмет позову. Предметом позову є спільне майно будинок, земельна ділянка, автомобіль, а правова підстава позову поділ майна подружжя з посиланням на норми СК України, які регулюють розподіл майна. Тому, з урахуванням вищевикладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, шляхом визнання ідеальних часток у спільному майні подружжя без його реального поділу, та залишення майна в спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] . Вирішуючи питання щодо поділу автомобіля слід зазначити таке. Згідно ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя, таке майно або його вартість враховується при поділі. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.04.2020 у справі №61-2078св20. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] розпорядився зазначеним автомобілем без згоди [PERSON] та відчужив його іншому власнику. Як видно із довідки Головного сервісного центру МВС №31/1122аз від 04.09.2020 перереєстрація транспортного засобу Volkswagen passat, 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER] за новим власником [PERSON] була здійснена 07.03.2020 (а.с.23). Середньоринкова вартість транспортних засобів Volkswagen passat 2005 року випуску з об`ємом двигуна 1781 куб. см. складає 190\~000 грн., що підтверджується довідкою, виданою ФОП [PERSON] (а.с.24). Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачки компенсацію за відчуженні ним без її згоди спільного майна, автомобіля в сумі 95000 грн. Враховуючи те, що позовні вимоги задоволені частково, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки сплачений судовий збір у сумі 1964 грн. у відповідності до задоволеної частини позовних вимог.

Outcome: partial