Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачки, в якому просила визнати недійсним Договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS], укладений 23 травня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що їй та її онуку [PERSON] на праві спільної часткової власності належало по 1/2 частині вищезазначеної квартири на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно б/н від 28.02.2000 року. В той же час, вказане Свідоцтво було визнано недійсним рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 14 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою суду апеляційної інстанції від 20.09.2016 року. За такого, на думку позивачки, у неї виникло право на приватизацію усієї квартири, однак ця обставина стала їй відома лише в ході судового розгляду вищезазначеної справи, а за такого волевиявлення позивачки на момент укладення спірного Договору не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона помилялась щодо обставин справи, які їй не були на той час відомі. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачка у судове засідання також не зявилася. При цьому, від її представника до суду надійшла заява, в якій він просив справу розглядати за його відсутності, позовні вимоги визнав, не заперечував проти визнання Договору недійсним. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін, оскільки у справі достатньо даних про їх права та взаємини, на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 28 лютого 2000 року Управлінням майном комунальної власності ММР належала 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Другим співвласником вказаної квартири був [PERSON] 23 травня 2015 року між [PERSON] (дарувальник) та [PERSON] (обдаровувана) було укладено Договір дарування 1/2 частки квартири [ADDRESS]. Спірний договір 23 травня 2015 року було посвідчено ПН ММНО [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 393. Того ж дня право власності на 1/2 частку квартири було зареєстроване за відповідачкою. В той же час, 14 березня 2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва було розглянуто цивільну справу за позовом [PERSON] до Управління з використання та розвитку комунальної власності ММР, ДКП «Житло», ТОВ «Житло», [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації, свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Вказаним рішенням скасовано розпорядження Управління комунальної власності ММР №\~3830-р від 28.02.2000 року про приватизацію [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS]; визнано недійсним Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, на підставі якого у [PERSON] та [PERSON] виникло право власності на нерухоме майно. Ухвалою апеляційного суду Миколаївської області від 20 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції було залишено без змін. Позивачка у своєму позові зазначає, що її волевиявлення на момент укладення спірного Договору не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона помилялась щодо обставин справи, які їй не були на той час відомі, а за такого Договір слід визнати недійсним. Суд із такою позицією погоджується і вважає, що Договір слід визнати недійсним з огляду на таке. Згідно зі ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Однією з підстав набуття права власності на майно є договір дарування. Так, згідно з ч. 1 ст. 717, ст. ст. 718, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. В той же час, законодавством передбачено підстави, за яких укладений правочин може бути визнаний недійсним. Так, відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недодержання стороною (сторонами) вказаних вимог в силу ст. 215 ЦК України може бути підставою для визнання правочину недійсним. Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Враховуючи усе вищевикладене, зважаючи на те, що волевиявлення позивачки на момент укладення спірного Договору не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона помилялась щодо обставин справи, які їй не були на той час відомі, у звязку з чим оспорюваний Договір слід визнати недійсним. За такого, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved