Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-15 00:00:00

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він з 25 вересня 1999 року перебував у шлюбі з відповідачем. Відповідно до вимог СК України об'єктом спільної сумісної власності з відповідачем є квартира за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,92 кв.м, яка була придбана на ім'я відповідача у вересні 2009 року за спільні кошти. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Позивач в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідач позов визнала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у справі з 25 вересня 1999 року перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 серпня 2015 року (а. с.12). Під час спільного проживання подружжям 28 вересня 2009 року придбана квартира [ADDRESS]. Квартира оформлена на відповідача, що підтверджується копією інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.13). Позивач посилається на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя. Відповідач в судовому засіданні вказаний факт не заперечувала. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд вважає, що в даному випадку встановлено, що спірне майно придбане в період шлюбу за спільні кошти. Відповідно до п.4 ст.130 ЦПК України при визнанні позову відповідачем ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того підстав, ухвалює рішення про задоволення позову Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved