Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач КП «Водоканал» 07.09.2018 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що відповідач є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та користується послугами КП «Водоканал», але оплату за послуги підприємства вносить частково, тому за період з 01.12.2007 року по 31.07.2018 року утворилась заборгованість в сумі 12689 грн. 05 коп., яку просять стягнути з відповідача, а також стягнути судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви до суду. Відповідач за основним позовом - [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до КП «Водоканал», вимоги якого неодноразово змінювала та у остаточній редакції просила суд зобов`язати відповідача здійснити списання (анулювання) з особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] заборгованості попередніх власників [PERSON] і [PERSON] , починаючи з 01.12.2007 року по 01.03.2012 року. Ухвалою судді Заводського районного суду м. Запоріжжя від 26.08.2018 року позовну заяву Комунального підприємства «Водоканал» до [PERSON] про стягнення заборгованості по оплаті послуг з централізованого постачання холодної води та централізованого водовідведення було прийнято до розгляду та відкрите спрощене позовне провадження з викликом осіб. Ухвалою суду від 26.03.2019 року було прийнято зустрічний позов відповідача [PERSON] до Комунального підприємства «Водоканал» про зобов`язання вчинити певні дії та об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним та первісним позовами. Представник позивача в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги КП «Водоканал» з підстав, наведених у позовній заяві. Заперечував проти задоволення зустрічного позову через пропуск [PERSON] строку для подання зустрічної позовної заяви, обрання нею неналежного способу захисту, безпідставне посилання на норми Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку». Відповідачка за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з*явилась в зустрічному позові заперечувала проти задоволення позову КП «Водоканал» в частині стягнення заборгованості за період з 01.12.2007 року по 01.03.2012 року з тих підстав, що право власності на спірне житло в неї виникло 01.03.2012 року, крім того їй довелося вживати заходів у судовому порядку щодо виселення з квартири та зняття з реєстрації попередніх власників. У цей період вона не мала можливості користуватись житлом. Крім того, відповідач заявила про застосування до спірних правовідносин позовної давності та зазначила про безпідставність нарахування позивачем заборгованості без урахування інформації про зареєстрованих у квартирі осіб у відповідні періоди та просила суд зобов`язати відповідача здійснити списання (анулювання) з особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] заборгованості попередніх власників [PERSON] і [PERSON] , починаючи з 01.12.2007 року по 01.03.2012 року. Вислухавши представника позивача, дослідивши докази у справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги як первісні так і зустрічні такими, що підлягають частковому задоволенню з нижченаведених підстав. Законом України № 1875-IV від 24.06.2004 року «Про житлово-комунальні послуги» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 1875-IV) визначені основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. За визначенням, наданим у статті 1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Предметом регулювання цього Закону є правовідносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг. Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, власники, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг (стаття 3). Відповідно до статей 67, 162 ЖК України плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, електричну і теплову енергію тощо) визначається за затвердженими у встановленому порядку тарифами. Відповідно до статті 20 Закону № 1875-IV із змінами та доповненнями та пункту 30 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року за № 630 (далі - Правила) споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з пунктами 18, 20 Правил, у редакції на час виникнення спірних правовідносин, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Пунктом 1 частини 2 статті 22 Закону України «Про питну воду та питне водопостачання» передбачено, що споживач зобов`язаний своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Судом встановлено, що відповідач є власником житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22.02.2012 року за реєстровим № 190 (а.с. 59). Вказане право власності зареєстроване у встановленому законом порядку 01.03.2012 року, що підтверджується витягом, наданим ТОВ «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 60 ). Відповідно до вимог абзацу 3 частини 2 статті 331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Також судом встановлено, що рішенням Заводського районного суду м. Запоріжжя від 27.03.2012 року у справі № 0809/1734/2012 було задоволено позов [PERSON] про виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили 07.04.2012 року (а.с.64-65). Під час розгляду цієї справи судом було встановлено, що відповідачі відмовлялись звільнити житлове приміщення, яке належить [PERSON] , чим порушували її права як власника на вільне користування та розпорядження своїм майном. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Фактичне виселення [PERSON] та [PERSON] з квартири, належної позивачу відбулось 05.06.2012 року, що підтверджується актом державного виконавця Заводського відділу державної виконавчої служби Запорізького міського управління юстиції (а.с.67 ). Враховуючи викладене, позовні вимоги КП «Водоканал» до [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення за період з 01.12.2007 року по 05.06.2012 року не підлягають задоволенню, оскільки право власності на квартиру у відповідача виникло 01.03.2012 року, але до 05.06.2012 року [PERSON] фактично не отримувала від позивача послуги з водопостачання і водовідведення через існуючі перешкоди у користуванні належної їй на праві власності квартири і вказана обставина встановлена рішенням суду, що набрало законної сили. Вирішуючи решту позовних вимог КП «Водоканал», суд виходить з таких обставин. Із розрахунку, наданого КП «Водоканал» випливає, що заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення за період з 01.09.2004 року по 31.07.2018 року за адресою: [ADDRESS] складає 12698 грн. 05 коп. (а.с.114 ). Відповідач [PERSON] звернулась до суду із заявою про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання споживачем зобов`язання по оплаті комунальних послуг, оплата яких визначена періодичними платежами, позовна давність обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу. Під час розгляду справи встановлено, що за захистом своїх прав та законних інтересів Комунальне підприємство «Водоканал» звернулось 07.09.2018 року та просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги за період з 01.12.2007 року по 31.07.2018 року. Як вбачається з матеріалів справи позивачу про порушене право було відомо, оскільки розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць, плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, тому право вимоги підприємства щодо сплати заборгованості за надані послуги з централізованого водопостачання та водовідведення виникло з моменту чергової несплати за надані послуги. Одночасно суд зазначає, що проведена відповідачем у вересні 2017 року оплата у сумі 139,48 грн. не може свідчити про переривання перебігу позовної давності з таких підстав. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного Суду України № 6-43цс17 від 22.03.2017 року, якщо виконання зобов`язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Суди повинні досліджувати призначення платежів, квитанції про сплату житлово-комунальних послуг та історію вчинення боржником оплати чергового платежу, встановити, чи не свідчить така дія про визнання лише певної частини боргу, та як наслідок, не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу. Оскільки у вересні 2017 року [PERSON] проведено оплату чергового платежу у межах нарахованої позивачем суми, вказані дії не можуть свідчити про визнання відповідачем іншої частини боргу, та як наслідок, не є підставою для переривання перебігу позовної давності. Аналізуючи наведене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволені позовних вимог КП «Водоканал» в частині стягнення з [PERSON] заборгованості за період з 01.06.2012 р. по 01.08.2015 року у зв`язку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Вимоги Податкового кодексу України та Закону України «Про деякі питання заборгованості підприємств оборонно-промислового комплексу - учасників Державного концерну «Укроборонпром» та забезпечення їх стабільного розвитку», на застосуванні яких наполягала позивач за зустрічним позовом, не можуть бути застосовані у цій справі з урахуванням характеру спірних правовідносин та їх суб`єктного складу. Також суд зазначає, що всупереч вимогам закону відповідач не здійснювала оплату за послуги водопостачання та водовідведення у повному обсязі, а тому у позивача наявні правові підстави для стягнення заборгованості, що утворилась внаслідок несплати за надані послуги, а саме в межах строку позовної давності за період з 01.08.2015 року по 31.07.2018 року у сумі 5514,76 грн. Таким чином, позовні вимоги КП «Водоканал» підлягають частковому задоволенню. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про зобов`язання відповідача здійснити списання (анулювання) з особового рахунку № [NUMBER] , відкритого на ім`я [PERSON] заборгованості попередніх власників [PERSON] і [PERSON] , починаючи з 01.12.2007 року по 01.03.2012 року, суд вважає такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Як вже зазначалось судом, право власності на квартиру [ADDRESS] у [PERSON] виникло 01.03.2012 р. - з моменту реєстрації права власності у встановленому законом порядку. Також судом встановлено, що до 05.06.2012 року [PERSON] була позбавлена можливості вселитись та проживати у вказаній квартирі через проживання там попередніх власників - [PERSON] та [PERSON] . З доводів зустрічної позовної заяви випливає, що наявність на особовому рахунку № [NUMBER] , відкритому на ім`я [PERSON] заборгованості попередніх власників перешкоджає реалізації права позивача за зустрічним позовом на оформлення субсидії з оплати комунальних послуг. Представник відповідача, заперечуючи проти зустрічного позову, зазначив про неналежний спосіб захисту, обраний позивачем. Відповідно до вимог частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. [PERSON] неодноразово зверталась до КП «Водоканал» із заявою про безпідставність пред`явлення їй боргів попередніх власників квартири та їх списання з її особового рахунку. Однак вказані звернення залишені підприємством без належного реагування. Оскільки судом достовірно встановлено, що захистити свої права [PERSON] у позасудовому порядку позбавлена можливості, а обраний нею спосіб захисту є ефективним та призведе до відновлення її прав на отримання субсидії, тому він підлягає застосуванню судом відповідно до вимог статті 5 ЦПК України. Щодо реєстрації у квартирі належній [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] , то вказані дії були проведені за згодою власника квартири із подальшим виникненням як прав так і обов`язків відповідно до вимог ст. 319 ЦК України. КП «Водоканал» при звернені до суду сплачено судовий збір у розмірі 1762 грн. Позивач за зустрічним позовом, яка звільнена від сплати судових витрат, про понесені витрати не заявляла. Оскільки позовні вимоги КП «Водоканал» задоволені частково, то відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, отже з відповідача [PERSON] на користь КП «Водоканал» підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам від заявлених, в сумі 765 грн. 24 коп.

Outcome: partial