Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

позивачка та її представник у судовому засіданні пред'явлені вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі, встановивши факт проживання [PERSON] зі спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю та визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом, усунувши від спадкування інших спадкоємців за законом. Відповідачі та їх представник у судовому засіданні заперечували проти пред'явленого позову у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, тому просили суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання надав заяву про можливий розгляд справи за їх відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, які підтвердили обставини викладені у позовній заяві, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON], проживала з [PERSON], [INFO] протягом 9 років (з травня 2004 року по квітень 2013 року) однією родиною без державної реєстрації шлюбних відносин за адресою: [ADDRESS]. Вони були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, що складався з коштів отримуваних ними пенсій та разом виховували її онука. Як встановлено у судовому засіданні, за період їх спільного з ним проживання, вони разом за сумісні спільні кошти закупили газове обладнання, провели газ в будинок, зробили ремонт, купили насос та водну станцію, зробили нову свердловину для води, а також придбали предмети побуту. Після чого, на початку 2013 року [PERSON] захворів, переніс дві операції, проте 20 квітня 2013 року, перебуваючи в Дніпропетровській районній лікарні, він помер (свідоцтво про смерть [NUMBER] видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області 22 квітня 2013 року, актовий запне №52). Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судом, [PERSON] за свого життя склав заповіт від 06.12.2004 року, за умовами якого усе належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, усі майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті заповів [PERSON]. Так, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складалася з житлового будинку загальною площею 46,92 кв.м та земельної ділянки площею 0.1600 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У свою чергу позивачка [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки протягом дев'яти років проживала зі спадкодавцем до моменту його смерті. Зокрема, факт проживання, опікування та поховання померлого позивачкою підтверджується довідкою квартального [PERSON] від 09.09.2014 року та довідками з Кіровської селищної ради. Разом з тим, судом встановлено, що [PERSON] своєчасно звернулася до Державного нотаріуса Дніпропетровської районної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом проте отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, на підставі того, що майно, яке належало [PERSON], а саме житловий будинок не зареєстрований в органах БТІ, архівна справа не виготовлялась, кадастровий помер на земельну ділянку - відсутній, про що 17.09.2014 року позивачка отримала відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Крім того, судом встановлено, що відповідачі по справі, які є дітьми спадкодавця, виконували свого обов'язку по утриманню та наданню посильної допомоги батькові після того як він став хворим та немічним - ухилялися від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані, що суперечить нормам вимог ч.5 ст. 1224 ЦК України. Так, ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. На підставі викладеного, ухилення характеризується як умисна форма вини. Статтею 1224 ЦК України передбачені випадки, які позбавляють права або передбачають можливість усунення від права на спадкування. Зокрема. ч.5 вищевказаної статті передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному етапі. Вирішення питання щодо усунення права на спадкування з підстав, передбачених ст.1224 ЦК України, можливо за умови, якщо таке право на спадкування існує. Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику справах про спадкування» вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій 1259 ЦК України. Таким чином, відповідачі, які є дітьми померлого [PERSON] належним чином не виконували передбачені законодавством обов'язки щодо утримання свого батька, не брали участі у витратах на його лікування, не піклувалися про батька, не цікавилися його справами і в період його безпорадності, коли йому особливо були потрібні увага та допомога, не зробили будь-яких спроб щодо цього, тому наявні обґрунтовані підстави для можливості усунення їх від спадкування за законом після смерті [PERSON], які крім того, не мають обов'язкової частки у спадковому майні, визначеної умовами ст. 1241 ЦК України. З огляду на вищезазначені обставини та за наявності складеного заповіту, який ніким не скасовувався та не визнавався недійсним, майно переходить тій особі, яка зазначена в даному заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ч.1 ст. 1235 ЦК україни). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. На підставі ст. 1225 ЦК України право власності па земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового буднику, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою на якій вони розміщені. Відповідно до норм ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Також, статтею 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Відповідно до ч.4 ст. 334 Цивільного Кодексу України, право власності виникає з моменту державної реєстрації права власності у відповідних органах, що здійснюють таку реєстрацію. Згідно Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень та Постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року за №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» нотаріус проводить державну реєстрацію прав: реєстрація яких проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчиняється дія); у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва (нотаріус, яким вчинено таку дію) на підставі заяви про державну реєстрацію прав власності, поданої власником. Відповідно до ст.ст. 182, 210 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 346 ЦК України однією з підстав припинення права власності є смерть власника. Відповідно до ст. 25 ЦК України правоздатність особи (здатність мати права та обов'язки) припиняється в момент її смерті. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Враховуючи, що до Позивачки перейшли права власності на житловий будинок, проте вона не має можливості оформити законодавчі документи у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів у спадкодавця. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права судом. Нормою ст. 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Приписами ст. 1222 ЦК України передбачено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивачки на вищезазначене спадкове майно, а її позовні вимоги не суперечать чинному законодавству, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають солідарному стягненню сума судового збору в розмірі 551,20 грн., сплачені нею при подачі позову.

Outcome: approved