Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-07 00:00:00

Позивачки 16.01.2016 року звернулися до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог посилаються на наступне. [INFO] року помер її чоловік [PERSON] В 1976 році [PERSON] та позивачка [PERSON], перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, побудували житловий будинок по [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,10 га, який згідно даних погосподарської книги, числиться за її чоловіком. 19.10.2015 року, [PERSON], на випадок своєї смерті, заповів своїй доньці [PERSON] усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого воно б не складалось, яка після його смерті прийняла спадщину, шляхом звернення у встановлений законом строк з відповідною заявою до нотаріуса. Нотаріус, своєю постановою, відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину спадкового житлового будинку, та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на ? частину у спільному майні подружжя на вищенаведений спадковий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів, що й було підставою для звернення до суду з позовними вимогами визнати за [PERSON] право власності на ? спадкового житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами як за спадкоємцем по заповіту, та визнати право власності на ? частину спірного житлового будинку за [PERSON], як спільне нажите майно подружжя. Представник позивачки в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав наведених у позові. Відповідач в судове засідання свого представника не направляв, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Однак від нього надійшла до суду письмова заява про розгляд справи у відсутності їхнього представника, також зазначивши що заперечень проти задоволення позову не мають. Суд, всебічно та повноцінно дослідивши матеріали справи, та докази якими обґрунтовуються підстави позову, прийшов до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER], [INFO] року помер [PERSON] За життя, останній 12.10.2015 року, склав заповіт на користь своєї доньки [PERSON], яким на випадок своєї смерті заповів їй все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось і взагалі все що йому належить та буде належати на день смерті, а також на що матиме право за законом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи №28/2016 заведеної відносно спадкового майна [PERSON] судом встановлено, що [PERSON] своєчасно прийняла спадщину після смерті свого батька шляхом звернення у встановлений законом шестимісячний термін до нотаріуса з завою про прийняття спадщини. Дружина покійного - [PERSON] відмовилась від обов'язкової частки у спадковому майні та спадщину не приймала. Інших спадкоємців, які б прийняли спадщину та мали б право на обов'язкову частку у спадковому майні спадкодавця немає. Враховуючи наведене, спадкування проводиться по заповіту. Нотаріус, згідно винесеної постанови №352/02-31 від 23.07.2016 року, відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ? частину спадкового житлового будинку як за спадкоємцем по заповіту та свідоцтва про право на ? частину житлового будинку як спільне нажите майно подружжя, у зв'язку з відсутністю у документів необхідних для вчинення нотаріальних дій. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно довідки витягу з погосподарської книги номер об'єкта погосподарського обліку 1179-1 виконавчого комітету Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області сільської ради Герцаївського району Чернівецької області, за покійним [PERSON] рахувався житловий будинок, побудований 1976 року на земельній ділянці з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,10 га, розташований у [ADDRESS]. Статтею 101 ЦК УРСР 1963 року, який діяв у період побудови спірного житлового будинку, було встановлено, що у подружжя, яке проживає спільно може бути тільки один житловий будинок (або його частка), що належить на праві власності одному з них, або є в їх спільній власності. Право власності одного або кількох громадян на частину будинку з числа зазначених не позбавляє права інших з цих громадян мати у власності другу частину (частини) цього ж будинку. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], шлюб між спадкодавцем [PERSON] та позивачем [PERSON] був укладений 25.01.1976 року. Відповідно до ст.22 Кодексу по шлюб та сім'ю від 20.06.1969 року, який діяв в період проживання останніх у шлюбі, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Спірний житловий будинок був побудований в період перебування останніх у зареєстрованому шлюбі, а отже належав обом на праві спільної сумісної власності подружжя, по ? частці. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. В період будівництва житлового будинку, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт будови ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. До компетенції виконкомів місцевих рад на час забудови спірного будинку відносилось питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Згідно Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 13 квітня 1979 року №112/5 документами погосподарського обліку є (форми первісного обліку для сільських рад народних депутатів форма №1) «Погосподарська книга». Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року будівництва зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затвердженого ЦСУ СССР 12 травня 1985 року № 5-24/26 дані книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, [PERSON] своє право власності на спадковий житловий будинок, господарських будівель і споруд в БТІ не зареєстрував. Запис померлого [PERSON] в книзі погосподарського обліку з 1976 року в якості голови двору підтверджує факт належності будинку під [ADDRESS], саме йому. Даним будинком померлий користувався та володів на праві спільної сумісної власності подружжя, оскільки будинок побудований за період проживання у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до п.3 п.п. 3.1 ч.2 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення I та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж», затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19.03.2013 року №95, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.04.2013 року за № 612/23144, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. 06.05.2016 року на спірне домоволодіння був складений технічний паспорт, що засвідчує відповідність житлового будинку вимогам законодавства, будівельним нормам, державних стандартів і правил. Згідно даних технічного паспорту, спірне домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А» загальною площею 83,80 кв.м., у т.ч. житловою площею 40,80 кв.м. та господарських будівель і споруд: гаража літ. «Б», літньої кухні літ. «В», убиральні літ. «Г», криниці №1, воріт №2, огорожі №3,4 та вигрібної ями №5, вартістю 196548 грн. Згідно ст. 392 ЦК України, право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] спірний житловий будинок був повністю збудований 1976 року, не є самочинним, самочинних побудованих будівель немає, зареєстрований в сільській раді за останнім, та враховуючи, що був побудований за період проживання останнього у шлюбі, йому належало ? частина житлового будинку, а позивачка [PERSON] в свою чергу прийняла спадщину, однак не може оформити її на себе через відсутність документів, необхідних для вчинення нотаріальних дій, у зв'язку з чим вимоги про визнання за нею права власності на вказане майно є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Враховуючи те, що житловий будинок належав на справі спільної сумісної власності подружжя спадкодавцю та позивачці [PERSON], слід визнати за останньою право приватної власності на ? частину спірного житлового будинку в порядку поділу як спільне нажите майно подружжя. На підставі наведеного,

Outcome: approved