Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить зобов'язати [PERSON] не чинити їй перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] та виселити відповідачку із вказаної квартири. Вимоги мотивовані тим, що в провадженні Дніпровського районного суду міста Києва перебувала цивільна справа № 755/5799/15-ц за позовом [PERSON] до Київської міської ради про встановлення факту проживання однією сім'єю не менше як 5 років до часу відкриття спадщини, визнання спадкоємцем четвертої черги і визнання права власності на спадкове майно та за її позовом, як третьої особи із самостійними вимогами до [PERSON], Київської міської ради про встановлення факту родинних відносин, визнання спадкоємцем третьої черги за правом представлення, визнання права власності на спадкове майно. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києві від 12 травня 2016 року позовні вимоги [PERSON] та її позов було задоволено частково, а саме: встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з серпня 2007 року до [INFO] року, визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги за законом майна померлого [INFO] року [PERSON]. За її позовом встановлено факт, що вона є двоюрідною сестрою померлого [INFO] року [PERSON]. 15 червня 2016 року рішенням Апеляційного суду м. Києва рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 12.05.2016 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким її позовні вимоги задоволено частково, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Зокрема, Апеляційним судом м. Києва визнано за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Позивачка зазначає, що [PERSON] ніколи не була зареєстрована у вказаній квартирі та проживала в ній з дозволу власника - померлого [PERSON] Проживаючи у зазначеному житловому приміщенні своїми діями відповідачка перешкоджає їй реалізації права, як власнику квартири, та чинить перешкоди у реалізації цього права, а саме: не допускає до квартири, не виселяється з помешкання, не надає доступу інженерам бюро технічної інвентаризації здійснити заміри квартири для подальшої реєстрації права власності. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] підтримала заявлені вимоги, просила задовольнити позов. Відповідачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, відповідачку, представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 року, серед іншого, визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] року [PERSON] (а.с. 14-19). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.10.2016 року касаційну скаргу [PERSON] було відхилено, а рішення Апеляційного суду м. Києва від 15.06.2016 року залишено без змін. Отже, позивачка є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За нормою ст. ст. 317 ч. 1, 319 ч. ч. 1, 2 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб (ч. 1 ст. 383 ЦК України). Відповідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом (ст. 109 ЖК України). За нормою ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування квартирою, крім випадків, установлених законодавством. Судом безспірно встановлено, що відповідачка по даний час проживає у спірній квартирі [ADDRESS], при цьому зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За викладених обставин вимоги про виселення [PERSON] із квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню, оскільки позивачка є власником даної квартири і своїм проживанням у ній відповідачка порушує права позивачки на володіння, користування та розпорядження своїм майном. У решті вимог слід зазначити наступне. Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Разом з тим відповідачкою заперечується факт чинення нею перешкод позивачці у користуванні житлом. [PERSON] суду пояснила, що будь яких вимог стосовно доступу до квартири від [PERSON] вона не отримувала та про такі їй ніхто не повідомляв. У спростування зазначених обставин жодних доказів позивачкою суду не надано, у зв'язку з чим заявлені вимоги у частині зобов'язання відповідачки не чинити перешкод у користуванні спірною квартирою задоволенню не підлягають, оскільки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Відповідно ст. 88 ЦПК України на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір з відповідачки у розмірі 551,20 грн. (а.с. 1).

Outcome: partial