Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем по справі розірвано шлюб, відповідач аліменти на утримання дітей не сплачує, не піклується про їх стан здоров`я, не цікавиться навчанням та фізичним розвитком дітей, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, у зв`язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Учасники справи про дату, час і місце судового засідання повідомленні належним чином у порядку, передбаченому ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Позивачка та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили суд позбавити відповідача батьківських прав відносно їх дітей. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином. Так, судом, відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України, надсилалися судові повістки про виклик до суду за адресою місця проживання відповідача, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак, згідно з конвертами з судовими повістками, які повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про неможливість вручення відповідачу судових повісток та відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України в цьому випадку вважається, що судові виклики вручені відповідачу належним чином. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог - Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування, підтримав позовну заяву позивачки, просив враховувати висновок органу опіки та піклування ухваленні рішення. Враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, зі згоди позивачки, вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази, надані сторонами, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується рішенням Арцизького районного суду Одеської області від 02.12.2013 р. (а. с. 9). Відповідно до копій свідоцтв про народження [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , їх батьком зазначений [PERSON] (а. с. 7, 8) - відповідач у справі. Відповідно до рішення Арцизького районного суду Одеської області від 02.12.2013 р., з [PERSON] стягуються аліменти на користь [PERSON] на утримання їх неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 643 грн. щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі у розмірі 516 грн. щомісячно з наступною індексацією відповідно до закону, починаючи з дня подання позову до повноліття дітей (а.с. 10-11). Як вбачається з комісійного обстеження від 06.02.2019 р., акту обстеження житлово-побутових умов від 26.03.2019 р., діти проживають разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] (а. с. 13, 25). Згідно довідок від 21.03.2019 року, виданої ОНЗ «Арцизький НВК «Загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 1 - гімназія - МНВК - ДНЗ`та характеристик, [PERSON] , [PERSON] навчаються у вказаній школі, навчанням і вихованням дітьми займається мати, батько до школи не з`являвся, батьківські збори жодного разу не відвідував, успіхами дітьми не цікавиться (а. с. 19, 20, 22, 23). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментам від 19.02.2019 р., при примусовому виконанні виконавчого листа № 492/849/13-ц від 12.03.2014 р., заборгованість [PERSON] по аліментам станом на 19.02.2019 р. складає 64 567,40 грн. (а.с. 28). Згідно висновку № 01-34/1198 від 01 липня 2019 року Арцизької районної державної адміністрації Одеської області як органу опіки та піклування, доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а. с. 53-54). Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сімя є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сімї разом з батьками або в сімї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матірю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява N 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає спільно з дітьми і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по їх вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідач у даній справі є батьком неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] , проте він самоусунувся від виконання покладеного на нього батьківського обов`язку у вихованні дітей, він свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на їх фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надає дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до їх внутрішнього світу; не створює умов для отримання ними освіти. Відповідач протягом навчання дітей жодного разу не відвідував батьківських зборів, зацікавленості в їх навчанні не приймав. Разом з тим, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання [PERSON] обов`язків по вихованню дітей, не встановлено обставин чинення йому будь-ким, в тому числі і матір`ю дітей, перешкод у спілкуванні з дітьми, перешкод участі у їх вихованні. З`ясувавши повно, всебічно, об`єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дітей, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо дітей, [PERSON] , [PERSON] , оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов`язків, який свідомо нехтує своїми обов`язками по вихованню дітей, не піклується про їх фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом їх здоров`я, їх навчанням. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на відповідача у разі задоволення позову. Тому, з відповідача на користь позивача слід стягнути 768,40 грн. сплаченого судового збору, відповідно до квитанції (а. с. 1). На підставі ст. ст. 15, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 128, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 280-281, 284, 289 ЦПК України, суд -

Outcome: approved