Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна укладеним та дійсним і визнання права власності на нерухоме майно, посилаючись на те, що 30 березня 1999 року на Одеській товарній біржі вона уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу нерухомого майна у вигляді квартири [ADDRESS] . Позивачка, сплатила [PERSON] грошові кошти в сумі 34018,00 грн., проживає та зареєстрована в квартирі з 16.06.1999 року по теперішній час. Так як законом визначений порядок нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу нерухомого майна, чого не було зроблено позивачкою та відповідачкою, а відповідачка відмовляється від нотаріального посвідчення договору, то позивачка просить суд визнати укладеним та дійсним договір купівлі-продажу, укладений між позивачкою та відповідачкою та визнати за позивачкою право власності на вказану квартиру. Позивачка в підготовче судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачка в підготовче судове засідання також не з`явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги позивачки визнала, не заперечувала проти їх задоволення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачкою позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачкою позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають з договору, пов`язаного з вчиненням правочину, правом власності на нерухоме майно, тому при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися положеннями ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Судом встановлено, що між[PERSON] - відповідачкою по справі та [PERSON] - позивачкою по справі 30 березня 1999 року був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна № 2167/Б, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила кв. [ADDRESS] (а. с. 8-10). Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.03.1999 року продаж вищезазначеної квартири вчинено за 3060,00 грн., яка у повному обсязі сплачена [PERSON] та отримана [PERSON] до підписання договору. Як вбачається з технічного паспорту від 23.02.1999 року позивачка [PERSON] є власником кв. [ADDRESS] (а. с. 12-15). Відповідачка [PERSON] відмовляється посвідчити договір купівлі-продажу нерухомого майна в добровільному порядку, що підтверджується листом від 18.02.2020 року (а. с. 16). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з пунктом 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Спірні правовідносини між сторонами виникли у 1999 році, а тому при вирішенні спору підлягають застосуванню положення ЦК Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР) у чинній на той момент редакції. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір уважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Статтею 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. У відповідності до ст. 47 ЦК УРСР визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно положень ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Як вбачається з матеріалів справи, право власності на спірну квартиру за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 30.03.1999 року, Комунальним підприємством «Арцизьке БТІ» було зареєстровано 01 квітня 1999 року. У період укладання спірного договору купівлі-продажу існувала колізія у чинному законодавстві, оскільки згідно зі статтями 224, 227 УРСР договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна зі сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Проте, згідно зі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Отже, положення статті 227 ЦК УРСР спрямовані безпосередньо на встановлення форми договору купівлі-продажу житлового будинку. Тобто, правові норми, закріплені цією статтею, мають спеціальний характер по відношенню до відповідних договорів, тоді як 15 Закону України «Про товарну біржу» закріплює умови, за наявності яких угоду можна вважати біржовою. З цього випливає, що положення 15 Закону України «Про товарну біржу» по відношенню до угод про відчуження нерухомого майна житлового призначення мають загальний характер. Тобто, закон спеціальний переважає закон загальний. У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (зі змінами та доповненнями) судам роз`яснено, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі частини другої статті 47 ЦК УРСР, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Тобто, для визнання судом угоди дійсною необхідним є не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 389/122/16-ц (провадження № 61-12634св18) зазначено, що «для визнання судом угоди дійсною повинен мати місце не лише факт повного чи часткового виконання угоди, що потребує нотаріального посвідчення, а також факт ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення угоди». Враховуючи, що позивачкою доведено факт виконання усіх умови договору, зокрема, в частині оплати вартості квартири, а відповідачка ухиляється від нотаріального оформлення договору, що підтверджується її листом, аналізуючи надані суду докази, суд прийшов до висновку про наявність передбачених законом підстав для визнання укладеним та дійсним договору купівлі-продажу спірної квартири. Щодо позовних вимог про визнання права власності на нерухоме майно суд зазначає наступне. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Аналізуючи наведені вище норми закону та оцінивши докази, на які посилається позивачка, суд приходить до однозначного висновку, що покупець [PERSON] повністю виконала умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно 3060,00 грн., договір зареєстрований у КП «Арцизьке БТІ», позивачка [PERSON] на підставі статей 128, 153 ЦК ЦРСР набула право власності на квартиру і правомірно володіє нею, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання права власності на спірну квартиру є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. ст. 141, 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у зв`язку з визнанням відповідачем позовних вимог з неї слід стягнути на користь позивача 50 відсотків сплаченого судового збору, в розмірі 420,40 грн., інші 50 відсотків підлягають поверненню позивачці з державного бюджету. Разом з тим, з позивачки на користь держави підлягає стягненню недоплачена сума судового збору у розмірі 840,80 грн., оскільки при поданні позову позивачкою не сплачений судовий збір за вимогу про визнання права власності на нерухоме майно. На підставі ст. ст. 47, 128, 153, 224, 227 ЦК УРСР (1963 року),

Outcome: approved