Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO], щомісячно, в твердій грошовій сумі в розмірі 700,00 грн., з наступною індексацією відповідно до закону, до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони перебувають у шлюбі, але спільно не проживають. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивачка вказує на те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на її утримання, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд задовольнити їх повністю. Крім того, позивачка просила суд про розгляд справи в її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність та у відсутність відповідача, позовні вимоги визнав частково, просив визначити розмір аліментів на утримання дитини в сумі 300,00 грн. Відповідач надав заперечення проти позову, згідно яких позовні вимоги позивачки не визнав, зазначивши, що тимчасово не працює, доходу не має, має заборгованість за кредитним договором та за позикою, тому не має можливості сплачувати аліменти. У зв'язку з неявкою осіб, які беруть участь у справі в судове засідання, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, судом, у відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обов'язком батька утримувати малолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 29.12.2005р. між позивачкою і відповідачем зареєстровано шлюб (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], народився [INFO], його батьком вказаний [PERSON], відповідач по справі (а.с. 5). З довідки № 982 від 02.03.2016р., виданої Виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області вбачається, що що дитина [PERSON] проживає разом з позивачкою (а.с. 6). Відповідно до довідки № 2601/10/15-07-13-02 від 20.03.2016р., виданої Арцизькою об'єднаною державною податковою інспекцією головного управління державної фіскальної служби в Одеській області сума доходу [PERSON] за період з 01.01.2015р. по 31.12.2015р. складає 0,00 грн. (а.с. 18). Як вбачається з довідки про стан кредиту б/н, без дати, виданої Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» загальний борг [PERSON] станом на 18.03.2016р. складає 5094,04 грн. (а.с. 19). Згідно розписок від 17.07.2015р., 15.09.2015р. 21.09.2015р. [PERSON] позичив грошові кошти на загальну суму 23050,00 грн. (а.с. 20, 21, 22, 23). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обов'язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до роз'яснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Ч. 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в долі від доходу його матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач є батьком малолітнього [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про його народження та не заперечувалося відповідачем і цей факт відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що не зважаючи на те, що шлюб між сторонами розірваний, сторони проживають окремо, відповідач, будучи батьком дитини, проживаючи окремо, зобов'язаний утримувати свою дитину, яка не досягла повноліття та проживає з матір'ю в розмірі, визначеному судом. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, інші обставини, що мають істотне значення. Позивачкою та відповідачем на надано суду жодного доказу, підтверджуючого стан здоров'я та матеріальне становище дитини, відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Визначаючи розмір аліментів, які повинні стягуватися з відповідача на користь позивачки на утримання малолітньої дитини суд враховує матеріальне становище батька дитини - платника аліментів, який тимчасово не працює, має заборгованість перед банком, фізичними особами, що підтверджено вищевказаними довідками (а.с. 20, 21, 22, 23), аліменти нікому не платить. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачкою. Позивачка не надала суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на її користь у розмірі 700,00 грн., чим не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Тому, з урахуванням встановлених в судовому засіданні фактів та обставин справи, суд, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, вважає, що з відповідача на користь позивачки щомісячно на утримання малолітньої дитини до її повноліття, підлягають стягненню аліменти в сумі 500,00 грн., починаючи з дня подачі позовної заяви, тобто 02 березня 2016 року. Суд не бере до уваги визнання позову представником відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 300,00 грн. так як ним не надано суду доказів того, що у відповідача є можливість надавати матеріальну допомогу саме на зазначену суму, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України тому, суд вважає, що таке визнання позову є необґрунтованим. З огляду на викладене, на стан здоров'я і матеріальне становище дитини, стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, приймаючи до уваги, що відповідач не працює, має заборгованість перед банком, фізичними особами, враховуючи, обов'язок батька дитини утримувати свою дитину, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки частково та стягувати аліменти з батька малолітнього [PERSON] на користь позивачки на утримання дитини в сумі 500,00 грн., починаючи з дня з дня пред'явлення позову до досягнення дитиною повноліття. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає необхідним задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. В силу п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: partial