Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-02 00:00:00

Позивачка просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,0428 га, кадастровий номер 1822086800:02:001:0299, що призначена для ведення особистого селянського господарства та знаходиться в с. Станишівка, Житомирського району. Свої вимоги мотивує тим, що успадкувала наведену земельну ділянку після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Згідно вимог ст. 81 Земельного кодексу України вона, як громадянка Литви, повинна протягом року з моменту прийняття її у спадщину відчужити на користь іншої особи. Однак, у зв'язку із відмовою Реєстраційної служби зареєструвати за нею право власності на цю землю на підставі свідоцтва про право на спадщину вона не може виконати вимоги вказаної статті ЗК України. В судове засідання учасники судового процесу не з'явилися, проте звернулися до суду з заявами, в яких просять справу розглянути без їх участі, представник позивачки позов підтримує, представник вказаної Реєстраційної служби проти цього позову заперечує, а представник Станишівської сільради його підтримує. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні даного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що у відповідності свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19.07.2012 року позивачка після смерті [PERSON] успадкувала земельну ділянку, загальною площею 0,0428 га, кадастровий номер 1822086800:02:001:0299, що призначена для ведення особистого селянського господарства та знаходиться в с. Станишівка, Житомирського району (а.с. 6). Рішенням про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №8478213 від 29.11.2013 року державним реєстратором Реєстраційної служби позивачці відмовлено у державній реєстрації права власності на вказану земельну ділянку, оскільки вона, як іноземець, протягом року після прийняття спадщини у вигляді спірної земельної ділянки не відчужила її на користь іншої особи (а.с. 12). Згідно ч. ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. В свою чергу, відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» №1952-IV від 01 липня 2004 року дії або бездіяльність державного реєстратора можуть бути оскаржені до суду. Згідно ж роз'яснень, викладених у листі Міністерства Юстиції України №758-0-2-08-19 від 26.12.2008 року, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, якщо він не скасований виданим пізніше загальним актом. Таким чином, враховуючи те, що державний реєстратор Реєстраційної служби у своєму рішенні не навів конкретну норму закону, яка б передбачала заборону у реєстрації права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення за іноземними громадянами, які протягом року після отримання цієї земельної ділянки у спадщину не відчужили її на користь інших осіб, а також те, що позивачка не скористалась своїм правом на оскарження наведеного рішення державного реєстратора, у відповідності до статті 30 вищевказаного Закону №1952-IV, яка є нормою спеціального закону, і має перевагу над статтями 15, 16 ЦК України, суд вважає, що у задоволені цього позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed