Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивач ОСББ «Антоновича, 122» через представника звернувся до суду з вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за користування об»єктами спільної власності та оплати встановлених загальними зборами об»єднання платежів в сумі 12849,17 грн., інфляційні нарахування в сумі 6241,08 грн. та 3 % річних в сумі 1100,33 грн., посилаючись на те, що 10.06.2010 року було проведено загальні збори ОСББ «Антоновича, 122» та згідно протоколу б/н від 10.06.2010 року було прийнято заяву [PERSON] про виділення йому в користування для особистих некомерційних потреб приміщення, яке знаходиться на технічному поверсі будинку в оселях 2-4, Ж-И, 2-3, Д-Ж, 5-7/8, Ж-И, 6-7/8, Д-Ж, площею 96,2 кв.м. 11.08.2010 року піж позивачем та відповідачем було укладено Договір № М1/К8-9 про користування об»єктами (майном) спільної власності, за умовами якого відповідач має сплачувати внески за користування, які встановлюються загальними зборами ОСББ. Позивач виконав всі зобов»язання за укладеним договором, однак, відповідач, користуючись наданим йому майном неналежним чином здійснював оплату внесків, внаслідок чого за період з січня 2010 року по серпень 2017 року у відповідача утворилась заборгованість в сумі 12849,17 грн. В липні 2017 року відповідачу було направлено лист з вимогою сплатити заборгованість, однак, заборгованість не погашена. Крім основної суми заборгованості, а також в зв»язку з простроченням сплати грошового зобов»язання, позивач за вказаний період просить суд також стягнути інфляційні нарахування та 3 % річних. В ході розгляду справи відповідач подав до суду зустрічний позов про визнання недійсним договору користування приміщенням технічного поверху. В обґрунтування позову вказав, що 11.06.2010 року між ОСББ «Антоновича, 122» та [PERSON] було укладено Договір № М1/К8-9 про користування об»єктами (майном) спільної власності - технічним поверхом, площею 92,4 кв.м. Відповідно до п.2.2 договору приміщення надавалось виключно для побутових потреб і обслуговування квартири. Згідно із п. 4.1. договору внесок за користування 1 кв.м приміщення на час підписання договору складав 2 грн. за 1 кв.м. В квитанції за січень 2014 року за користування приміщенням заборгованість [PERSON] на той час становила 706 грн. 59 коп., а тому відповідач за 48 місяців сплатив 8163,81 грн. В порушення вимог ст. 21 Закону України «Про Об»єднання співвласників багатоквартирного будинку», ОСББ не мало право передавати технічний поверх в оренду (користування) та отримувати кошти, оскільки враховуючи специфічне призначення технічного поверху, ряд нормативно-правових актів встановлює обмеження та особливості його використання, а тому передача технічного поверху у користування для побутових потреб і обслуговування квартири є порушенням діючого на момент укладення законодавства, в зв»язку з чим на підставі ст. 215 ЦК України позивач за зустрічним позовом просить суд визнати укладений договір № М1/К8-9 від 11.06.2010 року недійсним. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі та просив позовні вимоги задовольнити з викладених в ньому підстав. Проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві на зустрічну позовну заяву. Одночасно, вказав, що позивачем розраховано суму заборгованості за весь період дії договору та він не заперечує проти стягнення сум в межах строку позовної давності. В частині зустрічного позову вказав, що договір з позивачем було укладено на підставі рішення загальних зборів ОСББ, яке є чинним і на даний час, а тому є законним та укладеним у відповідності до встановлених вимог і правил. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити в повному обсязі, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому запереченні на позов. Одночасно вказав на те, що [PERSON] фактично позбавлений можливості користуватись майном, будь-які письмові зміни до договору в частині збільшення розміру оплати за користування спільним майном до основного договору не вносились, а тому доводи позову про наявність заборгованості є безпідставними. Зустрічний позов просив задовольнити, оскільки наявні підстави для визнання договору недійсним, так як при його укладення ОСББ було порушено ряд вимог та норм. Крім того, в ході розгляду справи зазначив, що позивач пропустив строки позовної давності, що є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог та вказав, що в межах трирічного строку позовної давності розмір заборгованості та штрафних санкцій є набагато меншим ніж заявлено позивачем за первісним позовом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до статуту ОСББ «Антоновича, 122» та акту приймання-передачі житлового комплексу, позивач за первісним позовом ОСББ «Антоновича, 122» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] (т. 1 а.с. 46-63). 17.05.2010 року [PERSON] звернувся до загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» із заявою про виділення йому в користування для особистих некомерційних потреб приміщення загальною площею 100 кв.м (т. 1 а.с.38). Відповідно до протоколу загальних зборів ОСББ «Антоновича, 122» б/н від 10.06.2010 року було затверджено список власників, яким надаються в користування об»єкти (майно) спільної власності, зокрема, було вирішено виділити [PERSON] в користування для особистих некомерційних потреб приміщення, яке знаходиться на технічному поверсі будинку в оселях 2-4, Ж-И, 2-3, Д-Ж, 5-7/8, Ж-И, 6-7/8, Д-Ж (т. 1 а.с.27-33). 11.08.2010 року між ОСББ «Антоновича, 122» в особі голови правління ОСББ «Антоновича, 122» та [PERSON] було укладено договір про користування об»єктами (майном) спільної власності, відповідно до якого ОСББ надало [PERSON] в індивідуальне користування об»єкти (майно) спільної власності - техповерх на 2 поверсі загальною площею 96,2 кв. м в будинку по [ADDRESS]. Згідно із п. 4.1. договору внесок за користування 1 кв.м приміщення встановлюється загальними зборами ОСББ і на час підписання договору складав 2 грн. за 1 кв.м. (т. 1 а.с.40). 29.06.2017 року було проведено загальні збори ОСББ «Антоновича, 122» та згідно протоколу б/н від 29.06.2017 року було прийнято рішення про встановлення внеску за користування спільним майном в розмірі 05 грн./кв.м майна (т. 1 а.с.34-37). В подальшому загальними зборами підвищувався розмір внесків за користування спільним майном, що підтверджується відповідними протоколами загальних зборів ОСББ (т. 1 а.с.205-208, т. 2 а.с.12-15). Таким чином, судом встановлено обов»язок відповідача по сплаті внесків за користування спільним майном, яке було надано відповідачу у відповідності до договору. Як вбачається з розрахунку заборгованості, який було подано позивачем, борг відповідача [PERSON] з січня 2010 року по серпень 2017 року перед ОСББ «Антоновича, 122» за оплату за користування спільним майном складає 12849 грн. 17 коп., 3% річних - 1100,33 грн., інфляційна складова - 6241,08 грн. (т. 1 а.с. 15). Крім того, позивачем було подано розрахунок заборгованості за період з вересня 2014 р. по лютий 2017 р., відповідно до якого станом на 01.03.2018 року заборгованість відповідача складає 10582,00 грн., 3 % річних 463,53 грн., інфляційна складова 2239,49 грн. (т. 1 а.с.152). Крім того, позивачем було подано розрахунок заборгованості за період з січня 2010 р. по квітень 2018 р., відповідно до якого станом на 01.05.2018 року заборгованість відповідача складає 12601,26 грн., 3 % річних 654,40 грн., інфляційна складова 3427,41 грн. (т. 2 а.с. 8). Однак, впродовж розгляду справи позивач за первісним позовом із заявою про збільшенням позовних вимог до суду у встановленому законом порядку не звертався, а тому суд розглядає позов в межах пред»явлених вимог, а саме стягнення заборгованості за період з січня 2010 року по серпень 2017 року. Відповідач за первісним позовом звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, вказавши, що укладений договір є за своєю природою договором оренди, до якого застосовуються загальна позовна давність тривалістю в три роки. Оскільки позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості 25.09.2017 року, то строк позовної давності до вимог про стягнення заборгованості становить з 25.09.2014 року по 24.09.2017 року, та основна сума заборгованості складає 6932,50 грн., інфляційні витрати 1975,74 грн., 3 % річних 321 грн. (т. 1 а.с.147-149, 150). Відповідно до положень ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку визначено Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку». Відповідно до ст. ст. 1, 4 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку», об'єднання співвласників багатоквартирного будинку - це юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Об'єднання створюється для забезпечення і захисту прав співвласників та дотримання їхніх обов'язків, належного утримання та використання спільного майна, забезпечення своєчасного надходження коштів для сплати всіх платежів, передбачених законодавством та статутними документами. Статтею 15 Закону України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначено, що співвласник зобов'язаний: виконувати обов'язки, передбачені статутом об'єднання; виконувати рішення статутних органів, прийняті у межах їхніх повноважень; своєчасно і в повному обсязі сплачувати належні внески і платежі. Судом встановлено, що відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі сплачував внески за користування спільним майном. В той же час, судом приймається до уваги заява відповідача про застосування до вимог позивача строку позовної давності три роки, виходячи з наступного. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Так, ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Враховуючи, що позивач ОСББ «Антоновича, 122» звернувся до суду 25.09.2017 року (дата позову, який було надіслано до суду поштою) з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за період з січня 2010 р. по серпень 2017 р., суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості та стягнення штрафних санкцій за період з січня 2010 року по серпень 2014 року, у зв'язку зі спливом строку позовної давності. При розрахунку розміру основної заборгованості, суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок від 01.05.2018 року (т. 2 а.с. 8) та вважає, що вимоги позивача про стягнення заборгованості за основним зобов'язанням відповідача підлягають частковому задоволенню, а саме: за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно, що згідно розрахунку заборгованості від 01.05.2018 року складає - 8850 грн. 40 коп. В частині позовних вимог про стягнення інфляційних витрат та 3% річних суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а в разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов'язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов'язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов'язання. Водночас формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов'язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК України, не є штрафними санкціями. Слід враховувати, що, попри подібність правової природи ч. 3 ст. 549 ЦК (щодо сплати пені) та ст. 625 цього Кодексу (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Таким чином, до вимог щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних спеціальна позовна давність в один рік, встановлена п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), не застосовується. Беручи до уваги зазначене, правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору є грошовими зобов'язаннями, у яких, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати внесків, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за користування майном. Таким чином, з огляду на юридичну природу правовідносин як грошових зобов'язань на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. В той же час, аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов'язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Вимоги про стягнення грошових коштів передбачених ст. 625 ЦК України не є додатковими вимогами, в розумінні ст. 266 ЦК України, а тому закінчення перебігу строку позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення строку позовної давності за вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливо до моменту фактичного виконання зобов'язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Крім того, при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з урахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з урахуванням цього місяця. На відміну від інфляційних збитків, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення. З розрахунків заборгованості, наданих стороною позивача, не вбачається яким саме чином було розраховано інфляційні втрати та 3% річних. Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача ОСББ «Антоновича, 122» в частині стягнення з відповідача інфляційної складової та 3% річних за період прострочення сплати заборгованості з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно задоволенню не підлягають, оскільки суду не було надано достатніх та належних доказів на підтвердження правильності розрахунків вказаних сум. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов»язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Посилання сторони відповідача за первісним позовом на те, що нараховані суми заборгованості по сплаті внесків не ґрунтуються на вимогах укладеного договору, яким визначена сплата за 1 кв.м в розмірі 2 грн., а відтак вказані розрахунки є невірними, суд відкидає, оскільки умовами договору передбачено, що розмір внесків встановлюються загальними зборами, та в матеріалах справи наявні рішення загальних зборів про підвищення розміру внесків за користуванням спільним майном. Оцінивши наявні в матеріалах справи докази крізь призму вищенаведених правових норм, суд вважає вимоги позивача ОСББ «Антоновича, 122» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості такими, що підлягають частковому задоволенню, а саме з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по сплаті внесків за період з серпня 2014 року по серпень 2017 року включно в сумі 8850 грн. 40 коп., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. В частині зустрічного позову про визнання договору недійсним суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Як зазначено в ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Судом встановлено, що договір між сторонами було укладено на підставі рішення ухваленого загальними зборами ОСББ та зафіксованого у відповідному протоколі, договір підписано особами, які були наділені достатньою цивільною дієздатністю, сторони діяли добровільно. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не наведено передбачених законодавством підстав для визнання недійсним оспорюваного правочину та не надано відповідних доказів на підтвердження своїх вимог. Посилання позивача за зустрічним позовом на те, що відповідач за зустрічним позовом з урахуванням встановлених вимог та правил не мав права передавати технічний поверх в оренду та відповідно отримувати кошти, а тому, останнім, було порушено ч. 1 ст. 203 ЦК України, що є підставою для визнання правочину недійсним, суд відкидає, оскільки, відповідач за зустрічним позовом, укладаючи договір, діяв на підставі та на виконання рішення загальних зборів ОСББ, та вказане рішення і на час розгляду даної справи є чинним. Крім того, посилання сторони позивача на те, що фактично умови договору не виконуються та він не користується наданим приміщенням, в зв»язку з чим, і не сплачує внески, а тому наявні підстави для визнання договору недійсним, суд відкидає, оскільки наведений перелік обставин, визначений позивачем не є підставами для визнання правочину недійсним в розумінні положень ст. 203, 215 ЦК України, а вимог щодо розірвання або припинення дії оспорюваного договору позивачем за зустрічним позовом не пред»явлено. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав, передбачених законом, для визнання недійсним договору № М1/К8-9 від 11.08.2010 року, а тому зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, в зв»язку з чим в їх задоволенні слід відмовити. Судові витрати в частині стягнення судового збору слід розподілити пропорційно до задоволених позовних вимог у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити в частині стягнення судових витрат на правову допомогу в розмірі 2000, 00 грн., виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до п. 48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, стороні, на користь якої прийняте рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: факт і тривалість надання їй правової допомоги; факт надання допомоги адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися час на надання правової допомоги: 1) у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Проте, на обґрунтування факту надання допомоги фахівцем у галузі права поза судовим засіданням, не надано будь-яких доказів, що підтверджують вчинення ним окремих процесуальних дій поза судовим засіданням. Зокрема, у письмових поясненнях (т. 1 а.с.203) зазначено, що правова допомога, надана позивачу за первісним позовом, полягала у складанні позовної заяви, однак, на підтвердження вказаного не надано належних доказів, зокрема, актів виконаних робіт, підписані обома сторонами договору про надання правничої допомоги, з яких вбачалося б скільки часу витрачено при наданні такої правової допомоги. Відсутність таких доказів не дає можливість перевірити правильність розміру, який сплачено за надану правову допомогу. Таким чином, встановивши, що у справі відсутні належні та допустимі, в розумінні ст.ст.77,78 ЦПК України, докази на підтвердження факту надання та тривалості надання правової допомоги, суд дійшов висновку про необґрунтованість заявленої вимоги щодо стягнення на користь позивача за первісним позовом витрат на правову допомогу.

Outcome: partial