Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом мотивуючи тим, що вона є власницею житлового будинку, розташованої по [ADDRESS] . В даному будинку також проживає її співмешканець [PERSON] , який зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, погрожує їй фізичною розправою, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталася до правоохоронних органів. Останній жодних витрат на утримання будинку не несе, проживання з ним стало нестерпним. На її прохання переїхати жити в інше місце відмовляється. Просила виселити його з житлового будинку. В судовому засіданні [PERSON] заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладенні в позовній заяві. Також вказала, що у 2017 році вона приписала його у своєму будинку, де той фактично мешкав до 18.04.2020 року. Потім він пішов проживати до іншої жінки. Із нею також проживає малолітня дитина, батьком якої є не відповідач. Поведінка відповідача негативно впливає на виховання дитини. Відповідач [PERSON] позов визнав частково. Підтвердив, що на протязі 2018-2020 років неодноразово приходив додому напідпитку, у зв`язку з чим між ним та відповідачкою відбувалися сварки, але фізичного насильство до неї не вчиняв. За такі дії його було притягнуто до адміністративної відповідальності. З квітня місяця 2020 року проживає окремо з іншою жінкою, з якою хоче створити сім`ю. Однак на виселення з будинку позивачки не погоджується, оскільки йому ніде зареєструвати нове місце проживання. Вислухавши доводи сторін, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в житловому будинку, розташованому за адресою [ADDRESS] , який належить їй на праві приватної власності, що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку від 08.08.2017 року, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом на житловий будинок (а.с.10-14). Згідно довідки Буринської міської ради про склад сім`ї в даному будинку разом з позивачкою зареєстровані та проживають її діти: повнолітній син [PERSON] , малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , мати [PERSON] , а також [PERSON] (а.с.6). Реєстрація місця проживання [PERSON] за вказаною адресою проведена 14.08.2017 року за згодою власника житлового будинку, що підтверджується показами сторін, копією паспорта відповідача, довідкою Буринської міської ради (а.с.21). Останній не являється батьком малолітньої [PERSON] , що видно із свідоцтва про її народження. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 28.11.2006 року, актовий запис №81, що видно із свідоцтва про розірвання шлюбу. Між тим, [PERSON] протягом 2018-2020 років неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності з накладенням адміністративного стягнення за вчинення адміністративних правопорушень, в тому числі пов`язаних з домашнім насильством відносно позивачки. Зокрема, як вбачається з постанов судді Буринського районного суду Сумської області [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім`ї та домашнього насильства відносно його колишньої дружини [PERSON] за ч.1 та ч.2 ст.173-2 КУпАП, а саме: 10.01.2018 року, 31.05.2018 року, 21.05.2019 року та 06.07.2020 року. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, суд вважає доведеним, що відповідач на протязі тривалого часу, систематично, порушує правила співжиття, вчинює інші правопорушення, що робить неможливим проживання з ним власника житлового будинку - позивачки [PERSON] та негативно впливає на виховання її малолітньої дитини, а застосовані до нього заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною четвертою статті 9 Житлового кодексу Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною четвертою статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 157 Житлового кодексу Української РСР членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Надавши оцінку встановленим обставинам справи в їх сукупності та відповідності нормам матеріального права, суд приходить до висновку, що обраний спосіб захисту свого права позивачкою є найбільш дієвим і відповідає винній поведінці відповідача, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст.141 ЦПК України, з врахуванням задоволення вимог позивачки, з відповідача на її користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею за розгляд справи судом першої інстанції в розмірі 840 грн. 80 коп.. Таким чином,

Outcome: approved