Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом зазначивши, що [INFO] року померла її мати [PERSON], внаслідок чого відкрилася спадщина на все її майно, в тому числі й на житловий будинок [ADDRESS]. Як спадкоємець померлої за заповітом що спадщину прийняла позивачка звернулася до нотаріальної контори задля отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. З урахуванням того, що спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині відсутні, просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на вищезазначене майно. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Додатково пояснила, що її батьками [PERSON] та [PERSON] у 1972 році закінчено будівництво спірного житлового будинку. Згодом до нього зведено господарські споруди. Зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у сільській раді за її батьком, проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. Після смерті батька спадщину прийняла її мати, втім оформити право власності на спірний будинок за життя не встигла. Відповідач - Куликівська сільська рада Герцаївського району Чернівецької області будучи належним чином повідомлена про час і місце слухання справи в судове засідання свого представника не направила, однак надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, так як проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши пояснення позивачки та дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Куликівської сільської ради Герцаївського району, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1972 року. Відповідно до статті 86 ЦК України 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1972 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до нього постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яке була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 КпШС України 1969 року було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1972 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ? кожен. [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть виданим виконкомом Куликівської сільської ради 29 жовтня 1996 року серії [NUMBER]. Таким чином, після його смерті відкрилась спадщина, в т.ч. і на частину вищезазначеного житлового будинку з господарськими спорудами. Статтею 548 ЦК України 1963 року, чинного на час відкриття спадщини встановлено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п.1 ч.1 ст.549 ЦК України 1963 року діями, що свідчать про прийняття спадщин, являється фактичний вступ в оперативне управління та володіння спадковим майном. Судом встановлено, що [PERSON] за заповітом, посвідченим секретарем Куликівської сільської ради Герцаївського району 30 вересня 1996 року, зареєстрованим в реєстрі за № 27 заповів все своє майно своїй дружині [PERSON], тобто матері позивачки. (а.с. 84 зворот). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 92). Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлого [PERSON], [PERSON] вступила в оперативне управління спадковим майном після смерті чоловіка. [INFO] року померла [PERSON] (а.с. 39 зворот), внаслідок чого відкрилась спадщина, зокрема й на спірний житловий будинок з господарськими спорудами. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Судом встановлено, що [PERSON] за заповітом, посвідченим секретарем Куликівської сільської ради Герцаївського району 18 липня 2007 року, зареєстрованим в реєстрі за № 29, все своє майно заповіла [PERSON], тобто позивачці (а.с. 44 зворот). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З матеріалів спадкової справи до майна померлої [PERSON] вбачається, що позивачка 23 червня 2014 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті її матері (а.с. 39). За постановою нотаріуса від 29 серпня 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по [ADDRESS] з підстав відсутності на нього правовстановлюючих документів (а.с. 60). Таким чином, відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за батьком позивачки [PERSON], а після його смерті спадщину прийняла його дружина [PERSON] - матір позивачки, то в порядку спадкування за заповітом будинок має перейти до позивачки, яка у встановлений законом строк та порядок прийняла спадщину, а тому її вимоги за даним позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 548, 549 ЦК України 1963 року, ст.ст. 1217, 1223, 1233, 1235, 1268-1270 ЦК України, ст. 22 КпШС України,

Outcome: approved