Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позовні вимоги мотивовувала тим, що є власником житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] , в якому зареєстрований її син [PERSON] та онук [PERSON] . Вказуючи, що відповідачі понад 20 років фактично не проживають в будинку, інтересу до житла не проявляють, оскільки проживають в іншому місці, не здійснюють витрат на його утримання, у добровільному порядку не бажають знятися із реєстрації, що є перешкодою в подальшому оформленні субсидії, просила визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак її представник [PERSON] подала письмову заяву, в якій вказала, що позов підтримує з підстав, викладених у позовній заяві, просила його задовольнити, а справу розглядати за її відсутності. Щодо заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов не подавав. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи у його відсутність та відзив на позов не подавав. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзиву не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з довідки Звиняченської сільської ради Горохівського району Волинської області №681 від 18 листопада 2020 року про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому будинку осіб, відповідачі зареєстровані в належному позивачі житловому будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . Крім них, в даному будинку також зареєстровані дочка позивачки [PERSON] , зять [PERSON] та внуки - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.6). Дані обставини також підтверджуються копією будинкової книги (а.с.15-17). Згідно із довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 02 лютого 2021 року №46 [PERSON] , 1980 року народження, зареєстрований у будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , але більше двадцяти років не проживає (а.с.41). Згідно із довідкою Горохівської міської ради Луцького району Волинської області від 02 лютого 2021 року №47 [PERSON] , 1992 року народження, зареєстрований у будинку, що знаходиться в [ADDRESS] , але більше десяти років не проживає (а.с.40). Разом з тим, із актів обстеження вказаного житлового будинку від 18 листопада 2020 року № 37 та від 02 лютого 2021 року № 49 вбачається, що відповідачі зареєстровані в даному житловому будинку, але [PERSON] не проживає у ньому більше двадцяти років, а [PERSON] - більше десяти років (а.с.42, 43). Відповідно до Довідки № 2, Довідки №3 від 27.01.2021 Звиняченської амбулаторії [PERSON] , [PERSON] протягом 2019-2020 р.р. за медичною допомогою не звертались, на диспансерному обліку не перебувають (а.с. 38,39). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно із ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 (провадження №61-9591св19). Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами. Відповідачі спільним побутом із позивачкою не пов`язані, оскільки у вказаному будинку тривай час не проживають, участі в утриманні будинку та сплаті комунальних послуг не приймають. Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідачі втратили інтерес до житла, в якому зареєстроване їх місце проживання, а тому вони втратили право користування даним житловим приміщенням. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачам чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин їх відсутності, наявність між ними і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання їх такими, що втратили право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. За таких обставин, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком, у зв`язку з відсутністю без поважних причин понад один рік. Разом з тим, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду (позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), отже, відповідачі підлягають зняттю з реєстраційного обліку. На підставі п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути понесені останньою судові витрати у справі в розмірі 840,80 гривень судового збору.

Outcome: approved