Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 2680291,27 гривень та понесені позивачем витрати зі сплати судового збору в розмірі 3654,00 гривень. В судове засідання представник позивача (а.с.145) надав письмові пояснення по суті позову (а.с.144), в яких також просив розглянути справу за його відсутності в порядку заочного провадження. Відповідачі будучи особисто повідомленими про час та місце розгляду справи (а.с.142, 143), в судове засідання в черговий раз не зявились, у звязку з чим, згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України, справа розглядається в порядку заочного провадження. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. 09 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступник ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.24, 25-26) та [PERSON] (а.с.15-16) укладено кредитний договір №700005563 (а.с.6-10), згідно умов якого позичальник отримав кредит для придбання транспортного засобу «Mitsubishi Lancer», 2008 року випуску в сумі 18799,6 доларів США, строком по 10 квітня 2015 року, зі сплатою 13,5 процентів річних. Відповідач [PERSON] підписав вказаний договір, заповнив анкету-заяву на отримання кредиту (а.с.14-14зв.), та тим самим виявив свою згоду з усіма розділами та пунктами договору та зобовязався їх виконувати. Також пунктом 11.3 зазначеного кредитного договору сторони збільшили до 50 років тривалість позовної давності за спорами, що випливають з цього договору, включаючи відшкодування збитків і сплати неустойок. Крім того, 09 квітня 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступник ПАТ «Альфа-Банк» (а.с.24, 25-26) та [PERSON] (а.с.19) укладено договір поруки №700005563-П (а.с.17), відповідно до якого [PERSON] зобовязалась солідарно відповідати перед банком за своєчасне та повне виконання зобовязань [PERSON] за кредитним договором №700005563. Надалі встановлений строк повернення кредиту ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] змінили до 10 квітня 2018 року, шляхом підписання 05 березня 2009 року договору про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №700005563 (а.с.11-13). В той же день, 05 березня 2009 року, були внесені зміни до укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» і [PERSON] договору поруки (а.с.18). Банк виконав свої зобовязання за кредитним договором, перевівши на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 18799,6 доларів США (а.с.21). При цьому, [PERSON], неналежним чином виконував свої кредитні зобовязання перед банком, у звязку з чим станом на 10 липня 2015 року заборгованість за кредитним договором становила 122678,05 долари США, що еквівалентно 2680291,27 гривень (за курсом 21,848173 гривень за долар), та складалась із: заборгованості за кредитом в сумі 17450,60 доларів США, за відсотками 8925,05 доларів США, та пені 96302,40 долари США (а.с.20). Спроби сторін врегулювати спір в досудовому порядку (а.с.67, 68, 69, 70, 71, 72, 74, 75, 76), позитивного результату не надали (а.с.22, 23). Будь якої інформації щодо страхування кредитних зобовязань, укладені між сторонами договори не містять, та судом встановлено не було. Згідно зі ст.ст. 526, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства у встановлений договором строк. Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На підставі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. При цьому, статтею 22 Закону України «Про Конституційний Суд України» передбачено, що рішення Конституційного Суду України підлягають безумовному виконанню всіма державними органами, органами місцевого і регіонального самоврядування, установами, організаціями, підприємствами, їх посадовими особами, обєднаннями громадян та громадянами. Згідно приписів ст. 23 Закону України «Про Конституційний Суд України» невиконання рішення Конституційного Суду України тягне за собою відповідальність згідно з законодавством. Тому при розгляді даної справи суд врахував правові позиції, викладені в рішенні Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань». Судом встановлено, що правовідносини між ПАТ «Альфа-Банк» та [PERSON], [PERSON] виникли з приводу надання банком споживчого кредиту. Зі змісту рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року вбачається, що правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобовязання та договір, так і приписи його ч.2 ст. 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. В розділі 3.2 рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11 липня 2013 року зазначено: «Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та повязаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених «Керівних принципах для захисту інтересів споживачів» визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання)». В останньому абзаці мотивувальної частини рішення Конституційного суду України № 7-рп/2013 від 11.07.2013 року вказано: «Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності». Згідно ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобовязання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. При зменшенні розміру неустойки суд враховує: що [PERSON] отримав кредит і зобовязався його повернути в доларах США, курс якого щодо національної валюти з 2008 року істотно збільшився; суму заборгованості яка утворилась за кредитом, але й час невиконання відповідачем своїх обовязків за кредитним договором, який становить більше 2 років; матеріальний стан [PERSON] (а.с.61-65); стан його здоровя (а.с.66); відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобовязання, що у відповідності з п.27 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року є істотними обставинами в розумінні ч.3 ст. 551 ЦК України, та вважає необхідним зменшити розмір пені до сукупного розміру заборгованості за кредитом та за відсотками, що буде відповідати засадам законності, справедливості та розумності. Також у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial