Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про зняття арешту та виключення майна з акту опису. Позивачка у судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі, просила суд предявлені вимоги задовольнити та зняти арешт з майна, яке належить їй на праві власності. Представник Дніпровського районного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області у судовому засіданні заперечував проти предявленого позову, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, оскільки арешт на майно накладено в рамках вимог норм чинного законодавства, тому просив суд відмовити у задоволенні вимог [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та проти їх задоволенню не заперечував. Відповідач [PERSON] надав письмові заперечення проти позову, проте у судове засідання не зявився, причини своєї неявки суду не повідомив, тому вважаю за можливе розгляд справи провести без його участі на підставі доказів наявних в матеріалах справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що 03.05.2014 року [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON]) уклала шлюб із [PERSON], про що Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №200. Після чого, 16.10.2014 року у них народилась спільна дитина, син [PERSON], з яким позивачка проживає в квартирі за адресою: Дніпровський район, смт. Слобожанське, вул. 8-го Березня, б3д. №15, кв. №139, яка належить на праві приватної власності її чоловіку. Як встановлено у судовому засіданні, 16.12.2015 року за вищевказаною адресою до позивачки звернулася старший державний виконавець ВДВС Дніпропетровського РУЮ [PERSON], яка пояснила їй, що при примусовому виконанні рішення суду вона описує майно боржника відповідно до рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 12.06.2014 року, за яким із [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу 100 000 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 1000,00 грн. Так, на підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист №2-175/4711/13-ц, який в подальшому пред'явлений до відділу ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції, у звязку з чим постановою державного виконавця від 26.01.2015 року відкрито виконавче провадження №46221919 про стягнення заборгованості у розмірі 101 000 грн. 00 коп. Цього ж дня старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції [PERSON] було описано і накладено арешт на майно у вигляді предметів побутового призначення. У свою чергу, 17.12.2015 року позивачка звернулась до відділу ДBC Дніпровського РУЮ із заявою про долучення копії згадуваного вище договору від 24.01.2013р. та вжиття заходів щодо зняття арешту та виключення з акту опису та арешту майна, яке належить їй на праві приватної власності, на підставі договору дарування предметів побутового призначення від 24.01.2013 року, проте її заява залишена поза увагою та на даний час арешт не знято. Як вбачається з матеріалів справи, з метою дарування предметів побутового призначення\~ 24.01.2013 року\~ між\~\~ [PERSON]\~ та [PERSON] (на той час не перебували у шлюбі) укладено договір дарування предметів побутового\~призначення.\~Цього ж дня\~ [PERSON]\~ прийнято дарунок у повному обсязі та отримано примірник договору дарування. Предмети побутового призначення, які перелічені в договорі дарування у повному обсязі перевезено до квартири, де була зареєстрована та фактично мешкала [PERSON] [ADDRESS] у місті Дніпро. Так, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст. 717 ЦК України). Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України). Договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдарований заволодів нею незаконно (ч.ч. 1,4 ст. 719 ЦК України). Так, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 ЦК України). Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч.ч. 1,2 ст. 205 ЦК України). Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (ст. 41 Конституції України). І Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені (ст.ст. 319, 321 ЦК України). Так, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним прав користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦПК України). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 27.08.1976 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» з відповідними змінами встановлено, що вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним розглядаються за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису. В свою чергу, частиною 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» (далі Закону) передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації'. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувана, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення (ч.5 ст. 52 Закону). Згідно ч. 1 ст.55 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит державного виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває в них, та майно чи кошти, які вони мають передати боржнику. Відповідно до ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Отже, аналіз вищенаведених норм Закону дозволяє суду зробити висновок про те, що державний виконавець має право вчиняти дії в межах виконавчого провадження тільки відносно майна боржника, тобто при вчиненні будь якої дії щодо майна чи коштів, він повинен впевнитись, що вони належать боржнику у виконавчому провадженні. Крім того, як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні, відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору дарування предметів побутового призначення від 24.01.2013 року недійсним. Згідно рішення суду від 06.10.2016 року, ухваленого за вищевказаним позовом. У задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним, - відмовлено у повному обсязі і дане рішення відповідною ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.03.2017 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. Таким чином, майно визначене договором дарування належить позивачці на праві власності, а накладення на нього арешту, порушує її права як власника та перешкоджає їй вільно користуватися ним. Разом з тим, вищевказані обставини спростовують твердження [PERSON] щодо фіктивності правочину, оскільки правові наслідки за укладеним договором настали та не мали фіктивного характеру, що встановлено судами у своїх рішеннях. Згідно ч.1 ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження» майно, на яке накладено арешт, за винятком майна, зазначеного в частині восьмій статті 57 цього Закону, передається на зберігання боржникові або іншим особам (далі - зберігай), призначеним державним виконавцем, піл розписку в акті опису. Копія акту опису майна видається боржнику, стягувачу, а в разі якщо обов'язок зберігання майна покладено на іншу особу, - також зберігачу. Зберігай може користуватися майном, переданим йому на зберігання, якщо особливості такого майна не призведуть до його знищення або зменшення цінності внаслідок користування. Статтею 60 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй. а не боржникові, може звернутися до су_ду_ з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешті. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Відповідно до роз'яснення п.16 Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» №14 від 26.12.2003р. вимога інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішується шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладення арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Крім того, статтею 60 ЗУ «Про виконавче провадження» визначено, що особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Статтею 54 даного Закону передбачено право заставодержателя звернутися до суду про звільнення заставленого майна з-під арешту. Відповідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.08.76 року №6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються як на праві власності на описане майно, так і на праві володіння ним і відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно. Стаття 14 Конституції України визначає, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Таким чином враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що на теперішній час немає законних підстав перебування майна, належного [PERSON], під арештом, тому позовні вимоги позивачки знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, оскільки позивачкою не ставиться питання щодо відшкодування судових витрат за рахунок відповідачів, тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне залишити їх за позивачкою.

Outcome: approved