Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області про визнання права власності на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями в порядку спадкування за заповітом, посилаючись на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 34,4 кв.м, загальною площею 61,6 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок з відповідними надвірними будівлями належав спадкодавцю на підставі договору №189 купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівським філіалом Харківської товарної біржі, 17.05.1997 року, за №189 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 24.05.1997 року, номер запису 2997 в книзі №3д-133. Спадкоємцем майна померлого є саме вона, згідно заповіту, складеного на її ім`я. На даний час вона звернулася до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Проте у вчиненні нотаріальної дії їй було відмовлено, оскільки наданий нею договір №189 купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрований Лозівським філіалом Харківської товарної біржі суперечить вимогам ст. 657 ЦК України, відповідно до яких договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Реєстрація договору купівлі-продажу здійснювалась на підставі ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. На підставі викладеного позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1», житловою площею 34,4 кв.м, загальною площею 61,6 кв.м., з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Від позивача до суду подано телефонограму про розгляд справи за її відсутності. Від представника позивача надало суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. В судове засідання представник відповідача не з`явилася, надала суду клопотання про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти задоволення позовних вимог позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч. 3, 4 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Лозівського міського управління юстиції 30 січня 2004 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного тану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків) 19 грудня 2002 року. Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку літ. «А-1», житловою площею 34,4 кв.м, загальною площею 61,6 кв.м, з відповідними надвірними спорудами та будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю на підставі договору №189 купівлі-продажу, зареєстрованого Лозівським філіалом Харківської товарної біржі, 17 травня 1997 року, за №189 та у Лозівському бюро технічної інвентаризації 24 травня 1997 року, номер запису 2997 в книзі №3д-133. Спадкоємцем майна померлого є його дружина [PERSON] , згідно заповіту, складеного на її ім`я. Як вбачається із спадкової справи № 49/2021, заведеної 16 червня 2021 року, [PERSON] , як спадкоємець, скористалася своїм правом та звернулася до [PERSON] , приватного нотаріуса Лозівського міського нотаріального округу Харківської області із заявою про прийняття спадщини. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 вересня 2021 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно після смерті померлого [INFO] [PERSON] , оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, 17 травня 1997 року в Лозівському філіалі Харківської товарної біржі між [PERSON] , як покупцем з одного боку, та [PERSON] , як продавцем з другого боку, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку житловою площею 34.2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до ст.ст. 316, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 5\~ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу 17 травня 1997 року, діяв Цивільний кодекс\~УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 9 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності\~ЦК України, застосовуються правила цього\~Кодексу\~щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст.\~5\~ЦК України і п. 4\~Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст.\~42\~ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми (п.п. 2,3 ч.1\~ст. 44 ЦК УРСР). Згідно з ч. 1\~ст. 47 ЦК УРСР\~нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2\~ст. 48 ЦК України. Діяльність діючих на час укладення договору бірж, які реєструвалися угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року №1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до\~ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Тобто, померлий [PERSON] , як добросовісний учасник цивільних правовідносин, виконав угоду, став власником житлового будинку, право власності на який було зареєстровано Лозівським БТІ. Із довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області від 20.09.2021 року № 725 вбачається, що згідно архівних реєстраційних матеріалів підприємства, серед зареєстрованих будинків (квартир) в місті Лозова та Лозівському районі, станом на 01.01.2013 року житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS] оформлений та зареєстрований на праві приватної власності за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого Лозівською філією Харківської товарної біржі від 17 травня 1997 року. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору, при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни, але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 року договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений між сторонами 17 травня 1997 року договір купівлі-продажу, укладений Лозівським філіалом Харківської товарної біржі, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Законом № 2756-V1 від 02.12.2010 року у ч. 1\~ст. 657 ЦК України\~були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Положеннями ч.4 ст.203 ЦК України\~встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За нормами\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до\~ст. 220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи зі змісту договору, на момент підписання договору вся сума за договором продавцем отримана у повному обсязі, що підтверджують обидві сторони договору. Сторонами виконана умова договору щодо передачі житлового будинку у повне володіння та розпорядження покупцеві. Таким чином, усі суттєві умови договору, про які сторони домовлялися під час його підписання, ними виконані, повне виконання договору здійснилося. У відповідності до ч.2\~ст.47 ЦК УРСР\~(в ред. 1963р.) та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (втратив чинність 06.11.2009 р.), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. З матеріалів справи вбачається, що договором зазначено дійсний намір сторін, досягнута ними домовленість щодо всіх істотних умов, у тому числі про передачу права власності на житловий будинок. Всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторони виконали, договір ніким не оскаржено. Зважаючи на вище викладене, судом встановлено, що договір є дійсним та на час його укладення не було необхідності в нотаріальному посвідченні договору. Відповідно до ст.\~1217\~ЦК України спадкування в Україні здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до\~ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст.\~1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 9 ст.\~27\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно\~ст. 1216 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи всі вище наведені обставини, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на житловий будинок з відповідними надвірними спорудами та будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] .

Outcome: approved