Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем, зареєстрованого 25.07.2015 року мотивуючи тим, що подружнє життя у них не склалося з причин непорозуміння одне одного, різними поглядами на сімейне життя, постійними сварками на цьому ґрунті, у звязку з чим з літа 2017 року вони проживають окремо. В шлюбі вона народила дитину, яка проживає з нею. Посилаючись, що збереження шлюбу з відповідачем суперечить її інтересам, а відновлення сімейних відносин між ними не можливе, просила шлюб між ними розірвати. В підготовчому судовому засіданні позивачка заявлені вимоги підтримала, просила шлюб між ними розірвати, оскільки після того як відповідач вчинив відносно неї неправомірні дії, примирення неможливе взагалі. З матеріалів виконання судового доручення Павлоградського міськрайсуду Дніпропетровської області вбачається, що відповідач [PERSON] позов визнав повністю, справу просив розглянути без його участі. Вислухавши доводи позивачки, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позову в підготовчому засіданні з наступних підстав. Зокрема, частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони з 25.07.2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та мають малолітню дитину дочку [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою, що вбачається з показів позивачки, свідоцтва про одруження, свідоцтва про народження дитини, довідки про склад сімї (а.с.4-6) Між подружжям втрачено взаєморозуміння та почуття любові і поваги, у звязку з чим вони близько двох років проживають окремо, не підтримують фактичних шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, обоє на примирення не погоджуються. При цьому невизначеність їх сімейних відносин та відсутність взаємної згоди на повернення до подружнього життя\~ негативно впливає на їхні відносини та створює певні проблеми в гармонійному вихованні та розвитку дитини. Статтею 21 СК України встановлено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловічка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст.24 СК України). Відповідно до ч.1 ст.110 цього Кодексу позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Статтею 112\~СК України\~передбачено,\~що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи встановлені в судовому засіданні обставини та наведені положення матеріального закону, суд приходить до висновку, що примирення між сторонами не можливе, а збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки, у звязку з чим шлюб необхідно розірвати , задовольнивши позов. При цьому суд враховує і те, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а батьківство зачатої дитини визнається іншою особою, яка є батьком дитини. В силу ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка не просила відновити їй дошлюбне прізвище, суд вважає за можливе після розірвання шлюбу залишити їй прізвище, яке вона обрала після реєстрації шлюбу з позивачем.

Outcome: approved