Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач ПАТ „Віес Банк звернувся до суду з позовом, в якому просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно : квартиру за адресою : [ADDRESS], житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані за адресою с. Конопниця, вул. Скороводи, 10а Пустомитівський район Львівська область, накладеного : 15 листопада 2012 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 34791664; 11 березня 2013 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Львівській області в межа виконавчого провадження №35653518; 04 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41070843; 05 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41101681; 18 вересня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 39685068 накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON]; 05 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41102183; 25 грудня 2013 року [PERSON] управлінням міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на підставі ухвали про арешт майна виданою Галицьким районним судом м. Львова на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с Конопниця, вул. Сковороди, 10а, що належить [PERSON], номер запису про обтяження 4606424 від 08.02.2014 року; В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що 14 грудня 2007 року між ВАТ «[PERSON] (правонаступник Публічне акціонерне товариство ВіЕс Банк) та відповідачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № КF 46055 з додатками, згідно якого Позивачем було надано Позичальнику кредит в розмірі 40 000,00 доларів США (сорок тисяч дол. США, 00 центів), з кінцевим строком погашення не пізніше 14 грудня 2027 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 11,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № КF 46055 від 14 грудня 2007 року між Позивачем та відповідачкою [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 675, згідно якого позичальник (Іпотекодавець) надав в заставу Позивачу (Іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: м Львів, [ADDRESS]. 03 квітня 2008 року між Публічним акціонерним товариством ВіЕс Банк (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та гр. [PERSON] було укладено Кредитний договір № КF 48235 з додатками, згідно якого Позивачем було надано Позичальнику кредит в розмірі 290 000,00 доларів США (двісті девяносто тисяч дол. США, 00 центів), з кінцевим строком погашення не пізніше 03 квітня 2018 року (пункт 1.1, 1.2, 1.3 Кредитного договору), під 12% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № КБ 48235 від 03 квітня 2008 року між Позивачем [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 557, згідно якого Іпотекодавці надли в заставу Позивачу (Іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: Житловий будинок №10а, що знаходиться за адресою:Львівська обл., Пустомитівський район, с. Конопниця, вул. Сковороди; Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с Конопниця, вул. Сковороди, 10а. Позивач вказує, що 09 квітня 2013 року та 19 квітня 2013 року Франківським районним судом м Львова винесено рішення, якими позовні вимоги ПАТ «ВіЕс Банк» задоволено в повному обсязі, а саме вирішено стягнути з третьої особи [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитними договорами № KF 46055 від 14.12.2007 року та №KF 48235 від 03.04.2008 року. Однак, виконати рішення суду неможливо оскільки на нерухомість, яка належить третім особам накладено арешти, що робить неможливим реалізацію предметів іпотеки та задоволення вимог Банку за Кредитними договорами, що також грубо порушує права позивача як іпотекодержателя. На підставі наведеного позивач просить суд позов задоволити. В судове засідання представник позивача не зявився, однак від нього надійшла заява в якій він вказує, що заявлені позовні вимоги підтримує та просить сул справу слухати у його відсутності. В судове засідання представник відповідача [PERSON] відділу Державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції не зявився, не повідомивши суд про причин неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. В судове засідання представник відповідача [PERSON] Державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Львівській області не зявився, не повідомивши суд про причин неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. В судове засідання представник відповідача [PERSON] міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, не зявився, однак від нього надійшло клопотання про слухання справи у його відсутності в якому також просить суд в задоволенні позовних вимог позивача відмовити повністю у звязку з їх безпідставністю покликаючись на заперечення подані в ході судового розгляду справи. Свої заперечення представник відповідача мотивує тим, що 05.07.2013 року СУ ГУМВС України у Львівській області відкрито кримінальне провадження № 12012150000000197 по справі по обвинувачення [PERSON] за ст. 190, 209 КК України, в межах якого Галицьким районним судом м. Львова накладено арешт накладено арешт на обєкти нерухомого майна що перебувають у власності [PERSON], зокрема на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою с. Конопниця, вул. Скороводи, 10а Пустомитівський район Львівська область, які являються предметом цивільного спору. Згідно висновку ВСУ від 15.05.2013 року по справі № 26цс-13 відповідно до якого вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядається за правилами встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян , що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Згідно матеріалів цивільної справи випливає, що банк не визнає себе ні власником, ні володільцем спірного майна, а на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 09.04.2013 року та 19.04.2013 року отримав лише право на стягнення заборгованості з відповідачів в сумі 37172,12 та 340299,54 доларів США та судові витрати по справі. Крім цього, вимоги позивача як іпотекодержателя спірного майна, не повязані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги банку про звільнення майна з під арешту не ґрунтуються на законі. В судове засідання тертя особа [PERSON] не зявилася, не повідомивши суд про причин неявки, хоча про час та місце слухання справи була належним чином повідомлена. В судове засідання тертя особа [PERSON] не зявився, не повідомивши суд про причин неявки, хоча про час та місце слухання справи був належним чином повідомлений. У звязку з відсутністю всіх осіб, які беруть участь у справі, згідно ст.197 ЦПК України, суд проводить судовий розгляд без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Проаналізувавши матеріали справи та дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, з таких підстав : Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 Постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. При цьому суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13, за результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України, оскільки згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Як вбачається зі змісту позовної заяви, з якою позивач звернувся до суду, він не є боржником, який оскаржує правильність арешту майна, накладеного при провадженні в кримінальній справі, а тому його позов підлягає розгляду за правилами, встановленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту, тобто підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Виходячи з вимог ст. ст. 10, 214, 215 ЦПК України, суд повинен сприяти всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяти здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, та встановлювати у рішенні обставини справи (в тому числі пропущення позовної давності), характер правовідносин сторін, правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин, навести мотиви прийнятого рішення: встановлені судом обставини, які мають значення для справи, їх юридичну оцінку, оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. В ході судового розгляду справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини : Судом встановлено, що з метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № КF 46055 від 14 грудня 2007 року між Позивачем та третьою особою [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 675, згідно якого позичальник (Іпотекодавець) надав в заставу Позивачу (Іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: м Львів, [ADDRESS]. Також, з метою забезпечення виконання зобовязань за Кредитним договором № КF 48235 від 03 квітня 2008 року між Позивачем та [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 557, згідно якого Іпотекодавці надали в заставу Позивачу (Іпотекодержателю) нерухоме майно, а саме: Житловий будинок №10а, що знаходиться за адресою:Львівська обл., Пустомитівський район, с. Конопниця, вул. Сковороди; Земельна ділянка, що знаходиться за адресою: Львівська область, Пустомитівський район, с Конопниця, вул. Сковороди, 10а. У звязку з невиконанням взятих на себе зобовязань Франківським районним судом м. Львова від 09.04.2013 року та від 19.04.2013 року ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитними договорами № KF 46055 від 14.12.2007 року та №KF 48235 від 03.04.2008 року. Згідно ч. 3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 49918464, № 49560368 визначено черговість зареєстрованих обтяжень на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] саме : 15 листопада 2012 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 34791664; 11 березня 2013 року відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби [PERSON] управління юстиції у Львівській області в межа виконавчого провадження №35653518; 04 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41070843; 05 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41101681; 18 вересня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 39685068 накладено арешт на все нерухоме майно, що належить [PERSON]; 05 грудня 2013 року [PERSON] відділом державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції в межах виконавчого провадження № 41102183; 25 грудня 2013 року [PERSON] управлінням міністерства внутрішніх справ України у Львівській області на підставі ухвали про арешт майна виданою Галицьким районним судом м. Львова на житловий будинок, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Пустомитівський район, с Конопниця, вул. Сковороди, 10а, що належить [PERSON], номер запису про обтяження 4606424 від 08.02.2014 року; В ході судового розгляду встановлено та не оспорюється сторонами, що 05.07.2013 року СУ ГУМВС України у Львівській області відкрито кримінальне провадження № 12012150000000197 по справі по обвинувачення [PERSON] за ст. 190, 209 КК України, в межах якого Галицьким районним судом м. Львова накладено арешт накладено арешт на обєкти нерухомого майна що перебувають у власності [PERSON], зокрема на житловий будинок та земельну ділянку, що розташовані за адресою с. Конопниця, вул. Скороводи, 10а Пустомитівський район Львівська область, які являються предметом цивільного спору. Встановлено, що кримінальне провадження про обвинувачення [PERSON] скероване на розгляд Личаківського районного суду м. Львова та перебуває на розгляді суду. Згідно з ч.1,3 ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 15 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» №6 від 27.08.1976 року за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. При цьому чинний Кримінально-процесуальний кодекс України не врегульовує питання зняття арешту з майна особами, які не є учасниками кримінального процесу. Нормами Конституції України (ст.ст. 124,129) і ЦПК України (ст. 14) визначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації ч. 1 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом, зокрема, проведення опису майна боржника і накладання на нього арешту. Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпорядження ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, що зазначаються в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюється державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин ч.1,2,5 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження Згідно із ч. 1 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Як вбачається з матеріалів справи, та не оспорюється сторонами, власниками спірного майна є [PERSON] та [PERSON], яке передано в іпотеку банку з метою забезпечення виконання зобов'язання, взятого на себе згідно кредитного договору, позивач не є учасником у кримінальному процесі, проте накладенням арешту на квартиру його цивільні права обмежено, а відтак він вимагає усунути перешкоди в реалізації своїх прав шляхом подання цивільного позову про звільнення з-під арешту об'єкту нерухомості. Згідно зі ст. 41 Конституції України, встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Стаття 317 ЦК України передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Стаття 391 ЦК України зазначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. При цьому суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, зроблений при розгляді 15.05.2013 року справи №-26цс-13 відповідно до якого, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване в процесі кримінального провадження майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року №6 в редакції від 30 червня 1978 року №5. Як роз'яснено у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27.08.1976 року за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. З наведеного слідує, що з позовом про звільнення майна з-під арешту може звернутися лише особа, яка вважає себе власником або володільцем вказаного майна. Згідно позовних вимог та доводів позивача викладених у позові встановлено, що банк себе ані власником, ані володільцем спірного майна не вважає, на підставі рішення [PERSON] районного районного суду м. Львова від 09.04.2013 року та від 19.04.2013 року позивач отримав лише право на стягнення заборгованості з відповідачів в сумі 37172,12 грн. та 340299,54 грн. та судових витрат по справі. Одночасно згідно правового висновку Верховного Суду України у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки від 13.12.2013 р. «Верховний Суд України на спільному засіданні Судових палат у цивільних та господарських справах 11 грудня 2013 року ухвалив постанову у справі № 6-124цс13, предметом якої був спір про звернення стягнення на предмет іпотеки і зробив правовий висновок, про те, що відповідно до частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з положень частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації. Пунктом 1 ч.1 ст. 44 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Таким чином, права іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що права банка як іпотекодержателя при наявності інших обтяжень спірного майна задовольняються не шляхом звільнення цього майна з-під арешту, а пріоритетом задоволення його вимог. Крім того судом встанвоено, що права позивача як іпотекодержателя спірного майна, не пов'язані ні з правом власності на майно, ні з правом володіння ним, а тому вимоги банку про звільнення майна з-під арешту не ґрунтуються на законі, а тому в задоволенні таких слід відмовити. Відмова в задоволенні позовних вимог не позбавляє позивача права звернутися до суду з позовом в порядку та у спосіб, передбачений чинним законодавством.

Outcome: dismissed