Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивачка у лютому 2020 р. звернулась до суду із зазначеним позовом. Позовні вимоги позивачка обгрунтовує тим, що позивачка 25.09.2010 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У сторін [INFO] народився син [PERSON] . Позивачка зазначає, що тривалий період часу сторони спільного господарства не ведуть, шлюбно-сімейні стосунки не підтримують, мають окремий бюджет. Позивачка вважає, що збереження в подальшому даної сім`ї неможливим, а тому просила шлюб розірвати. Також позивачка зазначила, що непонолітній син потребує належного забезпечення рівня життя, який вона самостійно забезпечити не може, крім того з 26.12.2019 року поставлено діагноз хвороба Пертеса , що потребує тривалого та дороговартісного лікування, а тому позивачка просила суд стягувати з відповідача аліменти на утримання їх спільного сина у твердій грошовій сумі в розмірі не менше прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно починаючи з 24 січня 2019 року і додосягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 05.03.2020 р. відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідач, якому направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та ухвали про розгляд справи в порядку спрощеного провадження, заяв із запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не направив. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та часткового задоволення позовних вимог з наступних підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 25 вересня 2010 року у Відділ реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції, актовий запис №1455, про що було видано свідоцтво про шлюб від 25.09.2010 року (а.с.4). Від даного шлюбу у сторін [INFO] народився син [PERSON] , батьками якого зазначені у свідоцтві про її народження [PERSON] та [PERSON] ( а.с.5). Дроговольському [PERSON] в грудні 2019 року встановлено діагноз остеохондропатія головки правої стегнової кістки (хвороба Пертеса ). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Згідно ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінка та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України - суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхнім дітей, що мають істотне значення. З наведених положень вбачається, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу. Позивач вказує, що відповідач залишив її та дитину 24.01.2019 року, з квітня 2019 року на телефонні дзвінки не відповідає, дитиною не цікавиться, матеріальної допомоги не надає. Судом достовірно встановлено, що позивач має стійке переконання та бажання розірвати шлюбні відносини з відповідачем. Подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам розвиватися фізично, розумово, морально, духовно в умовах свободи та гідності, а тому позовні вимоги необхідно задовольнити, шлюб між сторонами підлягає розірванню. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Питання про зміну прізвища на дошлюбне позивачем не порушувалось. Стосовно вимог про стягнення аліментів, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Визначаючи розмір аліментів у розмірі прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, який має стягуватись на утримання його неповнолітньої дитини, суд враховує працездатний вік платника аліментів, відсутність даних про його незадовільний стан здоров`я, наявність будь-яких інших утриманців. Оскільки відповідач є особою працездатного віку, тож має можливість працювати та сплачувати аліменти на утримання дитини, тому суд приходить до висновку про те, що заявлений до стягнення розмір аліментів на утримання дитини є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства України, тому позовні вимоги в цій частині також підлягають до задоволення. В частині стягнення аліментів за минулий період з 24 січня 2019 року слід зазначити наступне. Так, згідно ч. 2 ст. 191 СК за минулий час аліменти можуть бути присуджені тільки за умови, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. Як вбачається з довідки Святошинського УП ГУ НП в м. Києві [PERSON] звернулась до Святошинського УП ГУ НП в м. Києві з заявою про зникнення чоловіка [PERSON] 03.08.2019 року. З позовної заяви вбачається, що [PERSON] було знайдено та 05.01.2020 року відібрано пояснення. Позивачем не надано жодного доказу, що вона вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати з 24.01.2019 року по 03.08.2019 року, а тому вимоги підлягають задоволенню частково з моменту коли позивач вживала заходів щодо розшуку відповідача, а саме з 03.08.2019 року. Витрати у справі суд покладає на відповідача, відповідно і на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial