Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-06 00:00:00

Позивач Одеський державний університет внутрішніх справ звернувся 08 липня 2015 року в суд з цим позовом, вказуючи, що відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 року №565-ХII «Про міліцію» та наказу МВС України від 14.05.2007 року №150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України» відповідач проходив службу в органах внутрішніх справ України з 2006 по 05.03.2010 рік. У 2006 році був зарахований курсантом першого курсу факультету підготовки фахівців кримінальної міліції освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр» до Одеського державного університету внутрішніх справ (в подальшому ОДУВС), був поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового утримання та присвоєно звання «рядовий міліції». 28.02.2007 року з відповідачем було укладено Угоду №1900 про підготовку фахівця в Одеському юридичному інституті Харківського національного університету внутрішніх справ за державним замовленням та їх працевлаштування. 25.11.2007 року був укладений трьохсторонній договір про підготовку фахівця у Одеському юридичному інституті Харківського національного університету внутрішніх справ (ХНУВС). 01.03.2010 року відповідачем до керівництва Університету було подано рапорт з проханням про відрахування з Університету та звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням. Відповідно до наказу ректора від 05.03.2010 року №27о/с відповідач був відрахований з Університету та звільнений з органів внутрішніх справ України. Посилаючись на те, що відповідач не виконав умови Договору, а саме п.п.2.3.1, 2.3.2, 2.3.6, а також п. 3 Договору (підстави відшкодування фактичних витрат на підготовку), позивач просив винести рішення суду, яким стягнути з відповідача на користь Одеського державного університету внутрішніх справ грошові кошти у розмірі 34687,97 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 346,88 грн. При зверненні до суду із вказаним позовом позивач просив поновити йому строк для подання позовної заяви для захисту своїх прав, посилаючись на те, що кошторисні призначення Університету на видатки з оплати судових зборів в 2011-2013 рр. не затверджувалися. Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року, поновлено Одеському національному університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України процесуальний строк для подання позовної заяви. Позов Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України задоволено. Стягнуто із [PERSON] на користь Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України витрати за період навчання у розмірі 34687 грн 97 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 жовтня 2017 року, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 06 січня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Одеської області від 11 жовтня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача за довіреністю Ковальова К. М. - при новому розгляді справи у судове засідання не з'явилась. Надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій на позові наполягала. Відповідач [PERSON] при новому розгляді справи у судове засідання не з'явився. Його представник адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав заяву, згідно якої просив відмовити у задоволенні позову, у зв'язку із пропуском позивачем строку позовної давності звернення до суду. Також просив розглянути справ у його відсутність. Дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до угоди від 28 лютого 2007 року №1900 [PERSON] був зарахований до Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України на перший курс факультету підготовки фахівців для підрозділів транспортної міліції, поставлений на всі види продовольчого та речового забезпечення з виплатою грошового забезпечення, яке передбачено законодавством. 25 листопада 2007 року між Одеським державним університетом внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України, Лінійним управлінням на Одеській залізниці Управління Міністерства внутрішніх справ України та транспорті і [PERSON] був укладений тристоронній договір про підготовку фахівця для підрозділів транспортної міліції в Університеті освітньо-кваліфікаційного рівня «бакалавр», «спеціаліст». Відповідно до умов угоди та договору особа, що отримує освіту на базі університету, зобов'язана закінчити навчання в університеті та продовжити проходження служби в органах внутрішніх справ. 01 березня 2010 року [PERSON] звернувся до керівництва Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України з рапортом про його відрахування з посиланням на сімейні обставини та звільнення із органів внутрішніх справ. Відповідно до наказу Одеського національного університету внутрішніх справ Міністерства внутрішніх справ України від 05 березня 2010 року № 27о/с відповідач [PERSON] був відрахований за власним бажанням з університету та звільнений з органів внутрішніх справ. Відповідно розрахунку фактичних витрат, пов'язаних з утриманням рядового міліції [PERSON] у ОДУВС відповідно до Постанови КМ України від 01.03.2007 року №313 за період з 15.08.2006 року по 05.03.2010 року становлять 34687,97 грн., з яких: грошове забезпечення - 8002,04 грн., нарахування на заробітну плату - 1275,37 грн., речове забезпечення - 3550,50 грн., харчування - 12891,11 грн., комунальні послуги - 8968,95 грн. Статтею 18 Закону України «Про міліцію» встановлено, що особи, які звільнилися із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовують Міністерству внутрішніх справ України витрати, пов'язані з утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку, установленому Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється в судовому порядку. Згідно п.2 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313, відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу, оплата комунальних послуг і вартості спожитих енергоносії. Порядок розрахунку витрат установлює МВС України разом з Міністерством фінансів України. Пунктом 2.3.6 вказаного вище Договору, який був укладений між позивачем і відповідачем, передбачено, що у разі звільнення з органів внутрішніх справ по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 цього договору, відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі згідно із затвердженим розрахунком. Відповідно до ст. 525 ЦК України - одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, відповідач відмовився від подальшого проходження служби в органах внутрішніх справ до встановленого трирічного терміну перебування на службі, не відшкодувавши університету фактичні витрати, пов'язані з утриманням у навчальному закладі. При цьому, учбовим закладом було заявлено вимогу про поновлення строку на подання позовної заяви, у зв'язку із тим, що кошторисні призначення Одеському державному університету внутрішніх справ на видатки з оплати судових зборів у 2011-2013 роках по КПКВ 10011080 «Підготовка кадрів для органів внутрішніх справа вищими навчальними закладами освіти III-IV рівнів акредитації» головним розпорядником коштів не затверджувалось, а також у зв'язку з відсутністю коштів для сплати судового збору. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У ч. 1 ст. 254 ЦК України передбачено, що строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Верховний Суд України у постанові від 29 жовтня 2014 року у справі №6-152цс14 висловив правову позицію і вказав на те, що при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а й об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Судом встановлено, що з органів внутрішніх справ [PERSON] за власним бажанням звільнено 05.04.2010 року, до суду з даним позовом про стягнення з відповідача витрат, пов'язаних з його утриманням у вищому навчальному закладі, позивач звернувся 08.07.2015 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, перебіг якого закінчився ще 05.04.2013 року. В ухвалі від 11 жовтня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернув увагу на те, що судом не було встановлено коли саме про порушення свого права дізнався позивач та що перешкоджало йому протягом п'яти років звернутися до суду з цим позовом. При новому розгляді справи позивач не навів інших підстав та не надав доказів поважності причин пропуску ним строку позовної давності на звернення до суду. Лише посилався на ті обставини, що на сьогодні в законодавстві немає чіткої норми, яка б визначила поняття «поважна причина» та її загальні ознаки. Натомість законодавець передбачив, що причини поважності пропуску процесуального строку суд оцінює, зважаючи на обґрунтування поважності цих причин та наданих доказів. У судовій практиці не має єдності правових позицій судів першої та вищої судових інстанцій з цього питання. Суд вважає вказані вище твердження поверхніми та такими, що не можуть слугувати підставою поважності пропуску строку позовної давності на звернення позивача до суду з цим позовом. Згідно із ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач [PERSON] заявив клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що поважних причин пропуску строку для звернення до суду з даним позовом до [PERSON] позивачем не наведено, а також клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає у зв'язку з пропуском позивачем позовної давності.

Outcome: dismissed