Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

Позивачки [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ,в якому просять усунути їм перешкоди у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним будинком. В обґрунтування позову зазначили, що вониразом з третіми особами є співвласниками спірногобудинку, у якому зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі. Відповідачка [PERSON] разом зі своїм колишнім чоловіком [PERSON] та дітьми в 2004 році виїхали з адреси реєстрації, житловим приміщенням будинку не користуються, не приймають участі в його утриманні, ремонті, не платять за комунальні послуги, які нараховуються на них, в будинку відсутні їх особисті речі, предмети побуту, тощо. Вказана обставина порушує права власності позивачок, оскільки останні вимушені нести додаткові матеріальні витрати на утримання житла та сплату комунальних послуг на осіб, які фактично не мешкають у будинку. Відповідачі відзив на позов не надали. Ухвалою суду від 22.02.2021 позовна заява була залишена без руху. Недоліки, зазначені в ухвалі позивачками були усунуті вчасно. Ухвалою суду від 08.04.2021 відкрите провадження у справі. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, була повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомила. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі. Проти ухвалення заочного рішення в справі не заперечує. Відповідачі в судове засідання 05.05.2021 та 01.06.2021 не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, заяву про розгляд справи без їх участі не надали. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог у судове засідання не з`явилися, були повідомлені належним чином про дату, час і місце розгляду справи, причини неявки не повідомили, заяву про розгляд справи без їх участі не надали. У зв`язку з тим, що особи, які беруть участь у справі в судове засідання не з`явились, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивачкам [PERSON] та [PERSON] разом з третіми особами [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується долученими до позову Договором міни від 12.08.1996 року, реєстраційним посвідченням ОП ЗМБТІ від 04.09.1996, Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 57897464 від 11.10.2019, свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 09.08.2019 Вознесенівським районним у місті Запоріжжі ВДРАЦС ГТУЮ у Запорізькій області та Витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00029504450 від 09.02.2021. Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання особи від 07.04.2021 відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають зареєстроване місце проживання за адресою спірного будинку. Згідно акту про фактичне проживання або не проживання особи, складеного 30.01.2021 головою квартального комітету № 68 м. Запоріжжя Шамрицькою Л.Г. , відповідачі фактично з 2004 року не мешкають за адресою реєстрації. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ст. 6 ЖК УРСР жилі будинки і жилі приміщення призначаються для постійного або тимчасового проживання громадян. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно з положеннями глави 6 розділу ІІІ ЖК УРСР право проживання у житловому будинку, який перебуває у приватній власності, належить його власнику, членам його сім`ї, наймачеві та членам його сім`ї. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, з урахуванням викладеного можливо дійти висновку, що відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. З пояснень позивачок, не спростованих відповідачами, перебуваючи на реєстраційному обліку в зазначеному будинку, відповідачі, хоча фактично в ньому не мешкають, житлові та інші послуги не сплачують, будинком не користуються, його станом не цікавляться, намірів щодо користування житлом на протязі тривалого часу не виявляють. З огляду на вказане, суд приходить до висновку, що відповідачі, як члени сім`ї співвласника спірного будинку, втратили право користування ним з 2004 року - з моменту, коли виїхали зі спірного будинку, що є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим будинком. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідачі в силу статті 405 ЦК України втратили право користування спірним будинком, у зв`язку з тим, що більше року не мешкають за адресою своєї реєстрації, житловим приміщення м будинку не користуються, не приймають участі в його ремонті та утриманні, вартість комунальних послуг не сплачують, крім того, в будинку відсутні особисті речі відповідачів, предмети побуту, тощо. Таке втручання у право відповідачів на повагу до свого житла здійснюється згідно із законом (стаття 405 ЦК України), переслідує легітимну мету - захист права власності позивача, і є необхідним у демократичному суспільстві для захисту вказаного права позивачів, що є пропорційним втручанням у вказані права. При цьому, суд врахував, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] втратили інтерес до спірної квартири, виїхавши з адреси реєстрації ще у 2004 році. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів необхідно стягнути на користь позивачок сплачений ними судовий збір у сумі 3632,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved