Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-03 00:00:00

позивачка звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 30 травня 2012 року у відділі ДРАЦС Березанського міського управління юстиції у Київській області за актовим записом №40 вона зареєструвала шлюб з відповідачем, залишивши дошлюбне прізвище - [PERSON]. Від шлюбу вони мають сина - [PERSON], [INFO]. Сімейне життя з відповідачем не склалося. Вони втратили любов та повагу одне до одного, мають різні погляди на ведення спільного господарства; вони стали постійно сваритися, відповідач застосовував щодо неї фізичну силу, висловлює на її адресу погрози, чинить психологічний тиск. З листопада 2013 року шлюбні відносини між ними припинено і поновлювати їх вони не збираються. На сьогодні вони проживають окремо, спільного господарства не ведуть; відповідач відбуває покарання за вироком Лебединського райсуду Сумської області у виді 7 років позбавлення волі. За таких обставин вважає, що примирення не буде, спільне життя з відповідачем неможливе, шлюб носить формальний характер. Син залишиться проживати з нею, спільного майна вони не мають. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить справу про розірвання шлюбу розглядати за її відсутності оскільки доглядає за двома малолітніми дітьми (а.с.26). Відповідач, який перебуває в місцях позбавлення волі, належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи (а.с.25). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 30 травня 2012 року, шлюб зареєстровано відділом ДРАЦС Березанського міського управління юстиції у Київській області за актовим записом №40 (а.с.6). Як вбачається з позовної заяви, сторони спільно не проживають, відповідач відбуває покарання в місцях позбавлення волі. З заяви відповідача на адресу суду вбачається, що він не заперечує проти розірвання шлюбу в разі визнання позивачкою факту порушення подружньої вірності, заперечуючи при цьому факти застосування насильства щодо неї, посилаючись при цьому на те, що в квітні 2014 року вона особисто визнала факт подружньої зради при побаченні, у зв'язку з чим він і ударив її долонею по щоці; при цьому зазначає, що позивачка використовує кошти з допомоги при народженні дитини не за цільовим призначенням, неналежно відносить до виховання та догляду за дітьми (а.с.19-20). В попередньому судовому засіданні позивачка, підтримуючи позовні вимоги та підстави звернення до суду, посилалася на те, що сварки з відповідачем мали місце; факту подружньої зради вона не може визнати, оскільки цього не було, хоча на побаченнях чоловік безпідставно звинувачував її в цьому і це при тому, що в неї грудна дитина, яку, чого вона не заперечує, чоловік любить, і яку на його прохання вона привозила на побачення. Однак, бачачи його відношення до неї, прийшла до висновку, що в неї нічого спільного не може бути з відповідачем. тому вона наполягає на розірванні шлюбу (а.с.22,23). За таких обставин суд приходить до висновку, що звернення позивачки до суду відповідає положенням ст. 110 Сімейного кодексу України, а, враховуючи положення ст. 112 СК України щодо підстав для розірвання шлюбу, суд вважає, що примирення між сторонами не буде, надавати строк для примирення відповідно до ст. 111 СК України недоцільно, і шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідно до ст.ст. 110, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved