Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме кімнатами у гуртожитку [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона постійно проживає та зареєстрована у спірних кімнатах у гуртожитку разом з батьком. У даних кімнатах зареєстрована сестра, відповідачка по справі, [PERSON] , яка з 2010 року у кімнатах не проживає та виїхала на постійне місце проживання до іншої країни. Основним наймачем кімнат була її мати, яка укладала договори найму та з постачальниками житлово-комунальних послуг. У кімнатах у гуртожитку особистих речей відповідачки немає, остання не сплачує за комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою, кімнатами не цікавиться. Реєстрація відповідачки обмежує її в праві переукладання договору найму, укладання договору постачання електроенергії, та набуття права власності на кімнати в порядку їх приватизації. Перешкод у користуванні спірним майном, вона не чинила. Відповідачка добровільно визначила собі інше місце проживання. Від представника відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Зазначає, що позивачка не має права звертатися з даним позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, оскільки вона не є власником спірного майна. Власником гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позивачем долучені до матеріалів справи копії актів про не проживання не є належними доказами, оскільки, зокрема, вони не посвідчені належним чином; зі змісту актів вбачається, що мешканці відповідних кімнат гуртожитку вказані в якості свідків, проживають на інших поверхах гуртожитку ніж позивач та відповідач; зазначені акти не містять конкретних фактичних даних щодо часу та причин не проживання відповідача у спірному приміщенні. Ленінським районним судом м. Миколаєва 11.05.2018, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] боргу за спожиті послуги теплопостачання у розмірі 18592,26 грн. На даний час ні позивач ні відповідач не здійснили оплату боргу за теплопостачання із підстав суперечки щодо частки платежу кожного. У [PERSON] відсутні борги за квартплату та електропостачання. Відповідач також отримувала поштову кореспонденцію за місцем проживання та реєстрації, що підтверджується фіскальними чеками Укрпошти. На переконання відповідача, причиною всіх конфліктів є необхідність приватизувати кімнати у гуртожитку шляхом усунення відповідача від цього. Відповідачем отримано ряд документів на можливість здійснення приватизації спірних кімнат у гуртожитку. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27.07.2020, визначено відповідний порядок користування кімнатами у гуртожитку [ADDRESS] . Відповідач ніяким чином не порушує право позивача у реалізації разом зі своїм батьком права на приватизацію кімнати, яка визначена рішенням суду. Позивач не сплачує за відповідача комунальні послуги, як це зазначено у позовній заяві. У відповідача не існує іншого постійного місця проживання, окрім того, де вона зареєстрована та проживає. Ухвалою суду від 15.09.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Позивачка у судові засідання не з`являлась по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду була повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Від представника відповідачки надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, з огляду на наявність заяв по суті справи, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на наявних матеріалів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Згідно довідки ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» від 08.09.2020 за вих. № 161, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що основним квартиронаймачем на власником особових рахунків зі сплати комунальних послуг була [PERSON] . [PERSON] посердь [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Позивачка в своєму позові зазначає, що відповідачка [PERSON] з 2010 року у кімнатах не проживає та виїхала на постійне місце проживання до іншої країни. У кімнатах у гуртожитку особистих речей відповідачки немає. Згідно Актів від 04.05.2018, від 04.11.2019, 31.08.2020, складених комісією КП СКП «Гуртожиток» в присутності мешканців гуртожитку, завіреного директором КП СКП «Гуртожиток» [PERSON] у кімнатах № 41 , 42 гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] не проживає з 2010 року по теперішній час. Зі слів сусідів проживає у Німеччині. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2020 року (справа 519/875/14-ц). Згідно з ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представник відповідача в своєму відзиві на позов зазначив, що копії актів про не проживання не є належними доказами, оскільки, зокрема, вони не посвідчені належним чином; зі змісту актів вбачається, що мешканці відповідних кімнат гуртожитку вказані в якості свідків, проживають на інших поверхах гуртожитку ніж позивач та відповідач; зазначені акти не містять конкретних фактичних даних щодо часу та причин не проживання відповідача у спірному приміщенні. Позивачка вказує, що відповідачка не сплачує за комунальні послуги, не отримує кореспонденцію за даною адресою. Представник відповідача зазначає, що Ленінським районним судом м. Миколаєва 11.05.2018, стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] боргу за спожиті послуги теплопостачання у розмірі 18592,26 грн. На даний час ні позивач ні відповідач не здійснили оплату боргу за теплопостачання із підстав суперечки щодо частки платежу кожного. У [PERSON] відсутні борги за квартплату та електропостачання. Відповідач також отримувала поштову кореспонденцію за місцем проживання та реєстрації, що підтверджується фіскальними чеками Укрпошти. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 11.05.2018, стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго», 14565 грн. 50 коп. боргу за спожиту теплову енергію, 3344 грн. 02 коп. інфляційних втрат, 682 грн. 74 коп. три проценти річних, а всього - 18592 грн. 26 коп. та судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп., з кожного по 400 грн. 00 коп.. Згідно квитанції до прибуткового касового ордеру № 92 від 12.04.2018, [PERSON] сплачено за комунальні послуги у розмірі 12798 грн. 30 коп.; згідно платіжної квитанції, останньою сплачено за газопостачання у розмірі 1632,00 грн. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру № 780 від 18.10.2019 та № 867 від 10.12.2019, прийнято від [PERSON] квартплату у розмірі 1400 грн. та оплату за електроенергію по мешканцям гуртожитку у розмірі 3000,00 грн. З виписки з особового рахунку ТОВ «Перша Миколаївська управляюча компанія» № 001015, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , станом на 30.09.2020 відсутня заборгованість зі сплати комунальних послуг. Як вбачається з фіскальних чеків та Абонемента на газету від Укрпошта, [PERSON] сплачувалася вартість придбання газет «Оружие и охота», «Для дома» та «Рідне прибужжя». 12 грудня 2019 між КП СКП «Гуртожиток» та [PERSON] укладено Договір найму житлового приміщення у гуртожитку № 1420 , відповідно до якого КП СКП «Гуртожиток» надає [PERSON] та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у користування житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки ФМОУ АТ «Ощадбанк» від 11.07.2018, за вих. № 112.17-13/749, [PERSON] значиться в списку на отримання житлових чеків за адресою: [ADDRESS] , житлові чеки не отримувала. [PERSON] отримано технічний паспорт на кімнати [ADDRESS] від ТОВ «Укр Юр Тех» 19 червня 2019 року. Представник відповідача зазначає, що [PERSON] зверталася до КП СКП «Гуртожиток» щодо укладення договору на пряме абонування та виконання підключення лічильника кімнат [ADDRESS] , на підтвердження зазначеного суду надано копію заяви директора КП СКП «Гуртожиток» на адресу АТ «Миколаївобленерго» від 17.10.2019. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24 липня 2020 року, визначено порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділено в користування: [PERSON] житлову кімнату площею 17,2 кв.м; [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату площею 16,4 кв. м. В загальному користуванні залишено приміщення кухні, вмивальні, кладової площею, вбиральні та коридору. В задоволенні іншої частини позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішення суду набрало законної сили 24.08.2020. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 31.10.2020, за [PERSON] не зареєстровано нерухоме майно. Таким чином суд вважає, що належні та допустимі докази на підтвердження не проживання відповідачки без поважних причин більше шести місяців, відсутні. Відповідачка сплачує комунальні послуги, заборгованості не має, отримує поштову кореспонденцію за місцем проживання, що підтверджено оформленими та проплаченими у травні 2018 року абонементами на періодичні видання. Доказів вибуття [PERSON] на постійне місце проживання до іншого населеного пункту в матеріалах справи відсутні. Іншого житла відповідачка не має. Вказане доводить по те, що відповідачка користується спірним житлом, несе витрати по його утриманню, тому суд вважає, що позивачкою не доведено втрати інтересу з боку відповідачки до житла так само як й відсутність її за місцем проживання більш ніж шість місяців без поважної причини або вибуття до іншого місця проживання. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed