Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що вона в 1995 році за заповітом, що залишив їй її батько, [PERSON], отримала у власність, зокрема гараж, який її батько з дозволу Виконавчого комітету Подільської районної ради народних депутатів в 1990 переніс з території садиби їхнього будинку у пустирне місце навпроти будинку де вже були встановлені інші гаражі співробітників ЗАТ Київський Науково-Дослідний Інститут синтезу та екології «СИНТЕКО», якому ця земельна ділянка належала та на якій вказане підприємство ще починаючи з 1958 року побудувало для своїх робітників відомче житло. Зазначає, що маючи намір розпорядитися своїм майном вона виявила, що у неї відсутні правоустановчі документи щодо гаражу і відсутня реєстрація права власності на нього за адресою: [ADDRESS] Вважає такі обставини колізією оскільки на момент прийняття спадщини гараж вже був встановлений і входив до переліку майна, що передавався за заповітом, але розташований він був на земельній ділянці, що не належала заповідачу на праві власності. Відповідно до рішення КМР № 371 від 04.03.1958 року земельна ділянка на якій розташований її гараж знаходилася в користуванні Київського філіалу державного НДІ № 93 Мінхімпрому СРСР, правонаступником якого на даний час є ВАТ Київський НДІ синтезу та екології «Синтеко» і якому вказана земельна ділянка належить на праві постійного користування і на сьогоднішній час.. Зазначає, що для отримання документального дозволу на припинення правокористування частиною земельної ділянки на якій розташований її гараж, нею було направлено письмовий запит в ВАТ Київський НДІ синтезу та екології «Синтеко», на який відповіді не отримано. Обгрунтовуючи свої вимоги вказує на те, що оскільки, вона починаючи з 1995 року відкрито, добросовісно та безперервно володіє зазначеним гаражем, який входив до переліку будівель та споруд, що були передані їй за заповітом, добудувала його за свій рахунок та утримувала його в належному стані вважає, що дає їй право звернутися до суду з вимогою про набуття права власності на вказаний гараж за набувальною давністю, оскільки жодного документу, що підтверджує її право власності на цю споруду в неї немає, але вона на її думку є фактично його власницею. Представник позивачки в судовому засіданні підтримує вимоги з вищевикладених підстав, обґрунтувавши поясненнями просить суд позов задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні вимоги позивачки не визнають, обґрунтувавши запереченнями просять суд відмовити в задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника третьої особи, відповідно до вимог ст.169 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивачки, представників відповідачів, дослідивши в сукупності матеріали справи суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що згідно Витягу з рішення № 249 Виконавчого комітету Подільської районної Ради народних депутатів від 16.04.1990 року було: дозволено [PERSON] перенести металевий збірно-розбірний гараж із садиби будинку [ADDRESS] на пустирне місце напроти садиби цього будинку; встановлено, що установка металевих збірно-розбірних гаражів є тимчасовою, до початку можливих робіт по прокладці підземних комунікацій, благоустрою, іншого капітального будівництва. В разі необхідності гаражі підлягають перенесенню в інше місце силами і засобами громадянина, якому належить гараж; заборонено виконання будь-яких капітальних робіт (будівництво капітального фундаменту, льоху, оглядової ями тощо) при установці металевих збірно-розбірних гаражів (а.с. 7). Судом встановлено, що земельна ділянка на яку було дозволено [PERSON] перенести металевий збірно-розбірний гараж із садиби будинку [ADDRESS] було відведено Київському філіалу державного НДІ № 93 Мінхімпрому СРСР, правонаступником якого на даний час є ВАТ Київський НДІ синтезу та екології «Синтеко» на підставі рішення КМР № 371 від 04.03.1958 року і якому вказана земельна ділянка належить на праві постійного користування на сьогоднішній день (а.с. 12, 13, 14). Як вже зазначалося вище, позивачка звертаючись з даним позовом до суду вказує на те, що вона в 1995 році за заповітом, що залишив їй її батько, [PERSON], отримала у власність вищезазначений гараж, який в подальшому вона обладнала, добудувала та утримувала його в належному стані у зв'язку з чим на її думку закон надає їй право на набуття права власності на вказаний гараж за набувальною давністю. Однак суд не може погодитись з правомірністю таких тверджень позивачки виходячи з наступного. Так стаття 41 Конституції України, визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом…. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно статті 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту статті 344 ЦК України вбачається, що вона визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Так володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Тому встановлення добросовісності залежить від підстав набуття майна. Законність об'єкта володіння є ще однією обставиною, яка має значення для справи, і яку повинен довести саме позивач згідно з частиною 1 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України. З викладеного можна зробити висновок, що особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму Листі від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 роз'яснив, що при вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю. У разі якщо існує інша підстава для виникнення права власності у момент заволодіння (наприклад, спадкування), а сторона посилається на строк набувальної давності, слід визнати, що стороною вибрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли. Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб'єктивних прав. З врахуванням вищевикладеного, а також того, що судом достовірно встановлено наявність у позивачки титулу (підстави) для заволодіння спірним майном, яким є спадкування, суд приходить до висновку, що обраний нею такий спосіб захисту свого права як визнання на спірне майно права власності за набувальною давністю є таким, що не відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права, а тому не може бути застосований судом, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Як вбачається зі змісту ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З врахуванням встановлених в судовому засіданні обставин справи, суд оцінюючі, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки не знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 316, 328, 344 ЦК України, Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Листа Верховного Суду України від 1.04.2014 року «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України,

Outcome: dismissed