Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

Позивач, КП «Київтранспарксервіс» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа Державна аудиторська служба Українипро стягнення з останнього 8 000 (вісім тисяч) грн. 00 коп. безпідставно отриманих коштів. В обґрунтування заявлених вимог вказує на те, що у КП «Київтранспарксервіс» було проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності підприємства за період з 01.01.2017 р. по 30.09.2019 р., за результатами якої складено акт від 28.12.2019 року № 06-21/64, у якому встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 167 від 20.11.2017 року, за умовами якого[PERSON] зобов`язувався надати послуги контролю паркування, дбати про особисту безпеку та здоров`я оточуючих громадян на паркувальному майданчику, з метою впровадження послуги «Мобільне паркування». Відповідач отримав грошові кошти у завищеному розмірі, що є необґрунтованими витратами підприємства в порушення ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України та підлягають поверненню. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін. Представник КП «Київтранспарксервіс» в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи у відсутності їх представника, позовні вимоги підтримують та просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, і не повідомив суд про причину своєї неявки, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце судового розгляду, що підтверджується документально. Відзиву на позов не подав. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд, зі згоди позивача, ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України. Представник Державної аудиторської служби України в судове засідання не з`явився. 05 червня 2020 року подав письмові пояснення до позову відповідно до яких, підтримує заявлені позовні вимоги. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази суд встановив Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Статтею 903 ЦК України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом. При розгляді справи судом встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 167 від 20.11.2017 року, за умовами якого [PERSON] зобов`язувався надати послуги контролю паркування, дбати про особисту безпеку та здоров`я оточуючих громадян на паркувальному майданчику. Впровадження послуги «Мобільне паркування»: формування, аналіз та впровадження послуг безготівкового паркування. Слідкувати за санітарно-технічним станом паркувального майданчику. Надання періодичної звітності в разі вимоги Замовника. (п. 1.1 Договору). Відповідно до умов п. 2.4 Договору замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги в розмірах, у строки та в порядку, що встановлені договором. Згідно п. 3.1 договору сторони домовились про те, що визначені п. 1.1 цього Договору, становить 8 000,00 грн., з урахуванням належних до утримання та сплати податків. Відповідно до пункту 5.1 Договору №167, термін дії договору - з 20.11.2017 р. та закінчується 31.12.2017 р. в подальшому договір між сторонами не пролонговувався. На підтвердження наданих послуг за договором № 167, підприємство надало акти про надані послуги від 30.11.2017 р., від 31.12.2017 р., які підписали виконавець - [PERSON] та Замовник, а також: акт про надані послуги від 30.11.2017 р., в якому зазначено, що громадянин [PERSON] у період з 20.11.2017 р. по 30.11.2017 р. надав послуги контролю паркування та санітарно-технічного стану паркувальних майданчиків. Вартість наданих послуг становить 8000,00 гривні; акт про надані послуги від 31.12.2017 р., в якому зазначено, що громадянин [PERSON] у період з 01.12.2017 р. по 31.12.2017 р. надав послуги контролю паркування та санітарно-технічного стану паркувальних майданчиків. В пунктах 2.4, 3.1 зазначеного договору № 167 сторони обумовили, що вартість наданих послуг по ньому складає 8 000 грн. Змін до вказаних пунктів сторонами по ньому внесено не було. Як вбачається із акту Державної аудиторської служби України №06-21/64 від 28.12.2019 року, КП «Київтранспарксервіс» було проведено необґрунтовані витрати фізичним особам на загальну суму 95 619,91 грн., у тому числі відповідачу на суму 8 000 грн.. 17.01.2020 року КП «Київтранспарксервіс» направив на адресу відповідача вимогу № 053/05-183 про повернення надмірно сплачених коштів на рахунок позивача. Проте вказану вимогу відповідач не виконав. Вирішуючи даний спір по суті, суд приходить з наступного. Зобов`язання, що виникають внаслідок безпідставного набуття або збереження майна однією особою за рахунок іншої особи, регулюються Главою 83 Цивільного Кодексу України Статтею 1212 Кодексу визначено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна виникає відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є достатньою підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною грошових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи договорами, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору (такі висновки, викладені Великою Палатою ВС у постановах від 20.12.2018 р. у справі № 920/169/18, від 14.10.2014 р. №3-138гс14 ВСУ та 26.10.2016 р. справа №922/189/16, 10.04.2019 р. справа №298/1396/16). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. ст. 76, 77, 80 ЦПК України). Таким чином, суд дійшов висновку, що грошові кошти, які були сплачені [PERSON] , як переплата понад визначену у договорі суму є безпідставно набутим майном, а тому сума переплати, у розмірі 8 000,00 грн. повинна бути стягнута на користь позивача. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2 102,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved