Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання права особистої власності на майно, що придбане у період шлюбу, а саме на житловий будинок [ADDRESS] як на майно, набуте нею за час окремого проживання з відповідачем, в порядку ч.6 ст.57 СК України. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що з 2005 року припинила з відповідачем ведення спільного господарства як чоловік та жінка, право власності на житло виникло після припинення сумісного проживання, та являється її особистою власністю, у будинку після фактичного припинення шлюбних стосунків залишилась проживати вона та їх діти, тому боргові зобов'язання відповідача перед третьою особою [PERSON] жодного відношення до її майна не мають. У судове засідання позивачка, відповідач та треті особи [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, при цьому позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог, відповідач та треті особи підтвердили факт припинення шлюбних стосунків між сторонами та завершення будівництва будинку особисто позивачкою. Третя особа [PERSON] повідомлявся про розгляд справи за вказаною у позові адресою, у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 23.07.1983 року та Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 10.05.2016 року шлюб було розірвано (а.с.8). Зазначеним Рішенням суду було встановлено, що сторони припинили шлюбні відносиниз 2005 року та не підтримують їх понад 10 років, спільне господарство не ведуть. Частиною 3 статті 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У період шлюбу, а саме 25.05.2006 року, першим заступником голови Одеської міської ради на ім'я позивачки було видано свідоцтво про право власності на домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ.А, загальною площею 132,4 кв.м., житловою площею 73,8 кв.м., гаражу літ.Б, вбиральні-душової літ.В, відображених у технічному паспорті від 21.10.2004 року, зареєстроване в реєстрі 13.06.2006 року, реєстраційний номер 15048732 (а.с.19-20). Факт припинення шлюбних відносин з 2005 року також визнано сторонами у поданих до суду заявах і згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню, та додатково підтверджується письмовими поясненнями [PERSON], котрий здійснював будівництво будинку з липня 2005 року по серпень 2007 року. Також здійснення будівництва позивачкою підтверджується копіями технічної документації, квитанціями про сплату за будівельні матеріали, заявами про отримання дозволів на будівництво, введення в експлуатацію, приватизацію земельної ділянки, що віділялась позивачці,тощо (а.с.42-132). Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Разом з тим, у відповідності до ч.6 ст.57 СК України, суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Враховуючи боргові зобов'язання відповідача перед третьою особою [PERSON], про що зазначено у позовній заяві та не заперечувалось сторонами, порушуються права позивачки як власника будинку. Суд вважає за необхідне відмітити, що вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Cтаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, суд вважає, що домоволодіння [ADDRESS], яке складається з житлового будинку літ.А, загальною площею 132,4 кв.м., житловою площею 73,8 кв.м., гаражу літ.Б, вбиральні-душової літ.В, відображених у технічному паспорті від 21.10.2004 року, зареєстроване в реєстрі 13.06.2006 року, реєстраційний номер 15048732, є особистою власністю позивачки, її право на це майно підлягає судовому захисту шляхом визнання такого права. З іншими вимогами сторони не звертались. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст.57 ЦПК України , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Outcome: approved