Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просить суд звернути стягнення шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором №3130-067І від 19.06.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №3130-067И від 19.06.2007 року в розмірі 3604984,90 гривень, з метою вжиття заходів щодо збереження предмета іпотеки передати його в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту реєстрації права власності, а також виселити відповідачів з предмета іпотеки, посилаючись на те, що 19.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Банку «Фінанси та кредит» ТОВ у Запорізькій області, правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач, і [PERSON] був укладений кредитний договір №3130-067И, згідно з яким банк надав останній у тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитні ресурси в сумі 30000,00 доларів США, строком погашення не пізніше 17.06.2022 року, зі сплатою по процентній ставці 15,00% річних. У якості забезпечення наданого кредитного договору 19.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Банку «Фінанси та кредит» ТОВ у Запорізькій області, правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач, та [PERSON] був укладений іпотечний договір №3130-067І, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №3931, відповідно до умов якого [PERSON] передала у передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок №3-А, розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Урицького, загальною площею 50,1 кв.м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами, який належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2007 року за р.№3930. Однак [PERSON] вимоги кредитного договору порушує, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту і відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими судом про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не зявилися, причини неявки суду не повідомили. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідачів, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно і належним чином, причини неявки суду не надав. Відповідно до положень ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін і третьої особи за зазначених вище обставин не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 19.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Банку «Фінанси та кредит» ТОВ у Запорізькій області (банк), правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач, і [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №3130-067И, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 30000,00 доларів США для придбання будинку, що знаходиться за адресою: м.Запоріжжя, вул.Урицького, буд.3-А, з оплатою по процентній ставці, встановленій п.2.1 договору, 15,00% річних, а [PERSON], в свою чергу, зобовязалася прийняти, належним чином використати і повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 17.06.2022 року, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (а.с.14-15, 16). На підставі п.3.2 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року позичальник зобовязався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за кредитним договором, до 17.06.2022 року включно. Позичальник зобовязався щомісячно, в термін до «10» числа кожного місяця, здійснювати погашення позичкової заборгованості виданими кредитними ресурсами згідно з графіком зниження розміру заборгованості (а.с.16). Відповідно до п.4.1 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту, по процентній ставці: 15,00% річних. Пунктом 4.2 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року передбачено, що нарахування процентів здійснюється за період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повернення кредитних ресурсів на позичковий рахунок. Нарахування процентів за день видачі кредитних ресурсів проводиться як за повний день, а за день повернення не проводиться. Нарахування процентів проводиться один раз на місяць на залишок заборгованості на позичковому рахунку позичальника за період з 1 числа по останнє число місяця. Нарахування процентів проводиться по Методу «факт/360» за кожний день користування кредитними ресурсами. На підставі п.4.3 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року позичальник сплачує проценти за користування кредитними ресурсами щомісяця, у строк до «10» числа кожного місяця, згідно з графіком зниження розміру заборгованості. Згідно п.5.1 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року забезпеченням виконання зобовязань за договором є застава нерухомості (іпотека) житлового будинку №3-А, розташованого за адресою: м.Запоріжжя, вул.Урицького, загальною площею 50,1 кв.м, з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами. Пунктом 6.1 кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобовязання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. У якості забезпечення кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Банку «Фінанси та кредит» ТОВ у Запорізькій області, правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач (іпотекодержатель), і [PERSON] (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №3130-067І від 19.06.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] і зареєстрований в реєстрі за №3931, відповідно до умов якого [PERSON] передала у передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: жилий будинок №3-А, розташований за адресою: м.Запоріжжя, вул.Урицького, загальною площею 50,1 кв.м, що знаходиться на земельній ділянці, розміром 418 кв.м, на якій розташовано жилий будинок літ.«А», житловою площею 32,4 кв.м, вбиральна літ.«У», літня кухня літера «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «б», баня літ. «Г», гараж літ. «Д», навіс літ. «Ж», водопровід №1, хвіртки №2, паркан №3, паркан №4, паркан №5, паркан №6, паркан №7, замощення №І, яма зливна №8 (предмет іпотеки), що належать [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19.06.2007 року за р.№3930 (а.с.18-19). Згідно з п.4 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року зазначений в п.1 договору житловий будинок передається в іпотеку як забезпечення повернення кредитних ресурсів, виданих за кредитним договором №3130-067И від 19.06.2007 року на суму 30000,00 доларів США строком по 17.06.2022 року. Відповідно до п.5 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки становить 217584,00 гривень. На підставі п.8.4.8 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору. Згідно з п.11.3.1 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». 14.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (банк), правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач, і [PERSON] (позичальник) було укладено додаткову угоду №1 до кредитного договору №3130-067И , згідно з умовами якої було внесено зміни до п.5.1 зазначеного кредитного договору щодо приватизації земельної ділянки до 01.07.2008 року (а.с.17). 17.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Філії «Запорізьке РУ» ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» (іпотекодержатель), правонаступником якого у звязку із перейменуванням є позивач, і [PERSON] (іпотекодавець) було укладено додатковий договір до іпотечного договору №3130-067І, згідно з умовами якого було внесено зміни до п.8.1.14 зазначеного іпотечного договору щодо приватизації земельної ділянки до 01.07.2008 року (а.с.20). У порушення норм Цивільного кодексу України і умов договору [PERSON] зобовязання за кредитним договором належним чином не виконала, у звязку з чим у неї виникла заборгованість по кредитному договору. Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 02.11.2010 року позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто солідарно заборгованість з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором №3130-067И, укладеного 19.06.2007 року, у розмірі 313531,78 гривень (а.с.13). Станом на 24.08.2015 року заборгованість відповідача [PERSON] перед банком згідно з розрахунку становить 3604984,90 гривень, а саме: 13534,07 доларів США, що за курсом НБУ складає 298166,39 гривень, сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 13333,60 доларів США, що за курсом НБУ складає 293749,87 гривень, сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 268,68 доларів США, що за курсом НБУ складає 5919,24 гривень, сума строкової заборгованості по відсотках, 25146,98 доларів США, що за курсом НБУ складає 554008,09 гривень, сума простроченої заборгованості по відсотках, 2453141,31 гривень пеня за прострочення заборгованості по основному боргу кредиту, відсоткам за період з 03.10.2013 року по 03.10.2014 року (а.с.7-12). Позивач звертався до відповідача [PERSON] із вимогою в порядку ст.35 Закону України «Про іпотеку» вих.№2732 від 31.07.2015 року про те, що якщо остання протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги не погасить виниклу заборгованість у розмірі 51992,26 доларів США і 2454008,95 гривень, банк розпочне процедуру стягнення на заставлене майно (а.с.24-25). Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобовязання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4\~ЦПК). На підставі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому частиною 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. На підставі ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобовязання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобовязанням. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На підставі ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси та Кредит» в особі Банку «Фінанси та кредит» ТОВ у Запорізькій області, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», надав відповідачу [PERSON] кредит, а остання на підставі іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року в забезпечення виконання зобовязань за вищезазначеним кредитним договором передала в іпотеку жилий будинок. У звязку з невиконанням позичальником [PERSON] вимог кредитного договору №3130-067И від 19.06.2007 року банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити всю суму зобовязання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом, відсотками і пеню, незалежно від настання строку виконання боргового зобовязання, який зазначено у кредитному договорі. При цьому відповідно до ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Враховуючи вимоги ч.3 ст.551 Цивільного кодексу України, принцип справедливості та розумності, а також те, що сума неустойки значно перевищує розмір заборгованості, суд вважає за можливе зменшити пеню до суми основного боргу, а саме: до 1151843,59 гривень (298166,39 гривень сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту + 293749,87 гривень сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту + 5919,24 гривень сума строкової заборгованості по відсотках + 554008,09 гривень сума простроченої заборгованості по відсотках). Отже, заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором №3130-067И від 19.06.2007 року станом на 24.08.2015 року, з урахуванням зменшеної судом суми пені, становить 2303687,18 гривень, а саме: 298166,39 гривень сума строкової заборгованості по основному боргу кредиту, 293749,87 гривень сума простроченої заборгованості по основному боргу кредиту, 5919,24 гривень сума строкової заборгованості по відсотках, 554008,09 гривень сума простроченої заборгованості по відсотках, 1151843,59 гривень сума несплаченої нарахованої пені по кредиту, процентам, зменшена судом. Позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на зазначене майно за ціною, що буде визначена згідно висновку незалежного субєкту оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Вирішуючи позовні вимоги у цій частині, суд виходить з наступного. Частиною 2 ст.16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що згідно виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Згідно з іпотечним договором №3130-067І від 19.06.2007 року, укладеним між сторонами, іпотекодержатель вправі обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, на підставі п.8.4.8 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання іпотекодавцем будь-яких умов кредитного договору. Відповідно до п.11.3.1 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання за кредитним договором у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». На підставі ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Виходячи з положень ч.2 ст.16 ЦК України, ч.3 ст.33, ст.36, ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором (правові висновки Верховного Суду України, викладені у постанові №6-124цс13 від 11.12.2013 року, які є обов'язковими для всіх судів України відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України). Також позивач просить суд з метою вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки житлового будинку з надвірними господарсько-побутовими будівлями і спорудами, передати його в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за останнім. Вирішуючи зазначені позовні вимоги, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. За таких обставин позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та кредит»» про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на зазначене домоволодіння і передання його в управління банку до моменту реєстрації права власності на предмет іпотеки за позивачем з метою вжиття заходів щодо забезпечення збереження предмета іпотеки, є обґрунтованими і підлягають до задоволенню. Щодо початкової ціни предмета іпотеки, суд виходить з наступного. Положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Позивач просить суд визнати право власності на предмет іпотеки за ціною, що буде визначена згідно висновку незалежного субєкту оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року (справа №6-61цс15). Згідно із ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Визначення початкової ціни предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації права власності суперечить вимогам ст.ст.39 і 43 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів щодо вартості іпотечного майна, суд вважає можливим визначити мінімальну вартість виходячи з ціни, узгодженої сторонами у договорі іпотеки. Так, у п.5 іпотечного договору №3130-067І від 19.06.2007 року узгоджена сторонами заставна вартість предмету іпотеки становить 217584,00 гривень. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки має бути здійснене за ціною, що не є меншою за узгоджену сторонами заставну вартість. Вирішуючи позовні вимоги в частині виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], суд виходить з наступного. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із ч.ч.1, 2 ст.39 Закону України «Про іпотеку» в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст.40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Спірний житловий будинок одержаний [PERSON] у власність за рахунок кредитних коштів. Оскільки, позовні вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки спірний будинок судом задоволені, то згідно ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» відповідачі підлягають виселенню з іпотечної квартири, без надання іншої житлової площі. Однак, нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є ст.109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина 3 ст.109 ЖК України регулює порядок виселення громадян. За змістом ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» і ч.3 ст.109 ЖК України після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Ураховуючи зазначене, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Разом із тим на час ухвалення рішення банком не було надано доказів щодо письмового повідомлення відповідачів про необхідність виселення, отже відсутнє виконання приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» і ч. 3 ст. 109 ЖК України, отже вимога про виселення є передчасною. У звязку із викладеним, суд приходить до висновку, що в цій частині позовних вимог слід відмовити. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає за можливе задовольнити позов частково. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як позов відносно відповідача [PERSON] задовольняється частково, судові витрати повинні бути стягнуті з останньої на користь позивача пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У звязку із відмовою у задоволенні позову в частині вимог до відповідачів [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON], який діє в своїх інтересах і в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON], [PERSON], [PERSON], враховуючи положення ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вбачає за необхідне не стягувати з останніх на користь позивача витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: partial