Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-18 00:00:00

Позивачка свої вимоги мотивує тим, що з 02.12.1988 року по 31.10.2013 року вона працювала на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе». При виконанні трудових обов'язків вона отримала професійне захворювання і 16.10.2013 року медико-соціальна комісія встановила їй 40 % стійкої втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання. Посилається на те, що внаслідок отриманого професійного захворювання їй заподіяна моральна шкода, яка полягає в фізичних та моральних стражданнях в зв'язку з ушкодженням здоров'я, порушились її нормальні життєві зв'язки та звички, що потребує від неї додаткових зусиль для організації життя. Погіршення стану здоров'я зовсім підкосило її сподівання на ведення звичайного способу життя, продовження особистих повноцінних стосунків з близькими та знайомими, наявний стан здоров`я перешкоджає їй повноцінно спілкуватися з друзями та рідними. Просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь у відшкодування моральної шкоди 20 000 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, причини неявки суд не повідомив. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка з 02.12.1988 року по 31.10.2013 року працювала на ПАТ «Сумське НВО ім. М.В. Фрунзе», що підтверджується копією її трудової книжки (а.с. 7-9). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 58 від 16.10.2013 року позивачу встановлено професійне захворювання: ХОЗЛ пилової етіології І ст., фаза загострення. Емфізема легень І ст., Легенева недостатність І ст. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві. (а.с. 11). Згідно акту розслідування хронічного професійного захворювання № 58 від 16.10.2013 року позивачу встановлено професійне захворювання: ХОЗЛ пилової етіології І ст., фаза загострення. Емфізема легень І ст., Легенева недостатність І ст. Хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху 4 ст. Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві. (Основний діагноз). Гіпертонічна хвороба другої стадії, 2 ст., ризик високий. ІХС, атеросклероз аорти. СН І ст. Хронічний гіпертрофічний ларингіт. Розповсюджений остеохондроз хребта з преважним ураженням шийного та попереково-крижового відділів хребта з полірадикулярним та алгічним синдромами. (Супутній діагноз). (а.с. 11). При огляді фтизіатрична МСЕК встановила їй 40 відсотків втрати професійної працездатності. (а.с.12) Відповідно до акту розслідування хронічного професійного захворювання № 58 від 16.10.2013 року (а.с. 11) причиною професійного захворювання, встановленого позивачці є проведення робіт в умовах підвищених рівнях виробничого шуму, пилу та загазованості. Професійне захворювання виникло в зв'язку з неефективним використанням засобів індивідуального захисту та недосконалістю технологій. Таким чином судом встановлено, що роботодавцем було порушено право позивача на безпечні умови праці, внаслідок чого у нього виникло професійне захворювання, що спричинило йому душевні страждання в зв'язку зі значним погіршенням стану здоров'я. Внаслідок погіршення стану здоров'я позивач значно обмежений в життєдіяльності, звичках, бажаннях, що вимагає від нього вживати додаткових зусиль по організації його життя. Відповідно до акту №4 від 18.12.2013 року при огляді фтизіатрична МСЕК встановила їй 35 відсотків втрати професійної працездатності на 1 рік. Відповідно до акту №3 від 17.12.2014 року при огляді фтизіатрична МСЕК встановила їй 40 відсотків втрати професійної працездатності на 2 роки. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До 2008 року обов'язок відшкодування моральної шкоди, заподіяної, зокрема, внаслідок професійного захворювання, покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань в Україні, та відповідні норми закону були зупинені законами про Державний бюджет відповідно на 2006 та 2007 роки. Як зазначено у Рішенні Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року, положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що трудове законодавство встановлює права, обов'язки, відповідальність робітника та роботодавця у сфері трудових відносин, зокрема, роботодавець зобов'язаний створити безпечні та нешкідливі умови праці найманому працівникові, а завдання каліцтва або іншого ушкодження здоров'я працівникові під час виконання ним трудових обов'язків та відповідальність за таку шкоду роботодавця, за наявності вини, знаходяться поза межами регулювання нормами трудового законодавства, і така відповідальність наступає відповідно до норм ЦК України. На підставі викладеного, враховуючи характер та обсяг страждань позивачки, тривалість вимушених змін у її життєвих стосунках та їх негативні наслідки, виходячи із засад розумності виваженості та справедливості, суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача у 6000 гривень.

Outcome: partial