Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на нежитлову будівлю загальною площею 69,5 кв.м. згідно технічного паспорта від 26.12.2011 року, інвентарний №1830101000082, в будинку №35-а по вулиці Отамана Чепіги у м.Одесі. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що їй як молодому спеціалісту в 1996 році було надано вказане службове приміщення для тимчасового проживання як працівнику підприємства, по цей час позивачка працює на підприємстві та безперешкодно користується приміщенням, здійснила капітальний ремонт, жодних заперечень зі сторони відповідача з приводу володіння цим приміщенням та сплати комунальних послуг за увесь час проживання не було, тому на підставі ст.344 ЦК України, просить вимоги задовольнити. У судове засідання представник позивачки адвокат [PERSON] подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, заперечень від відповідача на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі відповідач не висловив. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що на підставі Посвідчення 7.092105 позивачку було направлено на роботу як молодого спеціаліста №74-С після закінчення у червні 1995 року Державного технічного університету залізничного транспорту м.Дніпропетровська на посаду бригадира. З 01.03.1996 року вона була прийнята на роботу до дистанції колії Одеса-Сортувальна Одеської залізниці, де працює по цей час. Згідно Наказу №329 від 02.06.2003 року Про надання службового приміщення для тимчасового проживання, позивачці було надано будівлю (пункт обігріву ПД-12, інвентарний №1830101000082), за адресою: м.Одеса, вул.Отамана Чепіги, 35-а, під житло як працівнику підприємства. Після надання вказаного приміщення, позивачка вселилася в нього разом зі своїми дітьми: сином [PERSON], [INFO], та дочкою [PERSON], 1998 року народдження, де по цей час проживає і безперешкодно ним користується разом зі своїми дітьми, обслуговуючи приміщення, здійснюючи поточні і капітальні ремонти, доглядаючи та утримуючи його. Вказані обставини підтверджуються наданими до суду письмовими доказами: квитанціями про оплату послуг, довідкою з місця проживання, посвідченою відповідачем, технічною документацією, а також технічним висновком про стан приміщення та можливість його переведення в житлове. Жодних доказів на спростування зазначених позивачкою обставин постійного і безперешкодного проживання у приміщенні з 2003 року відповідачем не надавалось. Таким чином, на протязі близько 14 років позивачка безперешкодно користується зазначеним нежитловим приміщенням, жодних вимог від власника приміщення до неї не заявлялось. У відповідності до технічного паспорта на виробничий будинок від 26.12.2011 року, виготовленого КП ОМБТІ та РОН, він має загальну площу 69,5 кв.м. На підставі ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. На підставі ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки правомірні, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню в повному обсязі. Також суд вважає за необхідне зазначити, що звернення позивача до суду з даним позовом є правом позивача та не заборонений діючим законодавством, вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод\~\~людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Outcome: approved