Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивачка звернулася з даним позовом і просила про визнання угоди купівлі-продажу дійсною та права власності на придбане житло. Обгрунтувала свої вимоги наступним. Стверджує, що 10 липня 1997 року вона та [PERSON] Максимович уклали усний договір купівлі-продажу будинку, що розташований по вул. Енгельса 25 в смт. Піщанка Піщанського району Вінницької області. На виконання цього договору, [PERSON] передав їй будинок, а вона, прийнявши його, передала продавцю кошти про явони домовились. Нотаріально посвідчити угоду купівлі-продажу, як то передбачено ст. 657 ЦК України, вони не намагались, оскільки позивачка розраховувалась не одноразово а поетапно, а потім 5.08.1997 року [PERSON] помер. Відповідач в судове засідання не з»явився, просив про розгляд справи у його відсутності і суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, оскільки добровільність вчинення угоди і свій намір на її здійснення сторони підтвердили письмовими розписками, наявними у справі, а представлені позивачем докази є підставними, об»єктивними, достатніми для визнання вимог обґрунтованими і їх задоволення. Як свідчать представлені позивачкою докази [PERSON] є належним власником будинку, який став предметом судового розгляду і мав право розпоряджатися і володіти ним на свій розсуд, в т.ч. продати. Вона у підтвердження здійснення свого права володіння придбанним майном надала суду письмові докази: угоди на отмання послуг з водопостачання, водовідведення, електрокористування. Так, виходячи з вимог ст. 218 ЦК України правочин, для якого законом встановлена його недійсність, у разі недодержання вимог щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, у разі спору може бути визнаний дійсним. Статтею 220 ЦК України передбачено, що коли сторони домовились про усі істотні умови договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, такий договір може бути визнаний дійсним. У цьому разі наступне його нотаріальне посвідчення не вимагається. Аналізуючи представлені позивачкою докази суд вважає, що сторони уклали договір та вчинили дії за яких він підлягає визнанню дійсним, оскільки вона довела, що вчинення його було наміром обох сторін. Продавець передав майно покупцю, останній його прийнявши, у розрахунок за здійснену угоду купівлі-продажу, передав продавцю кошти. Таким чином 10 липня 1997 року сторони, в справі, вчинили договір купівлі-продажу будинку, який є дійсним. Мета здійсненої угоди була наміром сторін, при цьому вона не зашкодила будь яких інтересів, не порушила права, в т.ч. і відповідача. Крім того, підлягають до задоволення вимоги позивача в частині визнання права власності на придбане житло за угодою купівлі-продажу, оскільки відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності є набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Не встановивши обставин які б свідчили про відсутність можливості у позивачки набути право власності на придбане в законному порядку житло, суд визнає за нею таке право. На підставі наведеного,

Outcome: approved