Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-19 00:00:00

Позивач, Об»єднане автогосподарство медичних закладів, звернулось в суд з позовом, в якому просить змінити формулювання причин звільнення відповідача з роботи із «звільнений за власним бажанням, з підстав того, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, ч.3 ст. 38 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням, ч.1 ст. 38 КЗпП України», дату звільнення залишити без змін 19.11.2017 року. Позов обґрунтовано тим, що 07.11.2017 року до канцелярії Об'єднаного автогосподарства медичних закладів надійшла заява від водія автотранспортних засобів - [PERSON] про звільнення його з посади за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України з підстав порушення роботодавцем трудового законодавства та колективного договору з 19.11.2017 року.Незважаючи на те, що наведені в заяві обставини не доводили порушення трудового законодавства відносно працівника [PERSON], враховуючи норми діючого законодавства і те, що за змістом ст.38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір, строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення працедавцем трудового законодавства (ч.3 ст.38 КЗпП України), не підтверджуються, або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч.1 ст.38 КЗпП України. З даних підстав наказом по Автогосподарству від 13.11.2017 року № 163-к з 19.11.2017 року (дату звільнення визначив сам [PERSON]) водія автотранспортних засобів - [PERSON] звільнено. Вважає формулювання причини звільнення [PERSON] з роботи неправильними, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст.38 КЗпП України відповідач мав право розірвати трудовий договір попередивши керівника письмово за два тижні і роботодавець повинен був звільнити його з роботи за власним бажанням. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, правову позицію Верховного Суду України у справі № 6-120цс12, просить задовольнити позов. В судовому засіданні представники позивача позов підтримали, пояснили, що відносно працівника [PERSON] не встановлено жодного порушення законодавства про працю, його бажання звільнитись з причини порушення законодавства викликано лише бажанням отримати вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не сповістив. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до норм статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання в даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім»ї відповідно до медичного висновку або інвалідом І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Судом встановлено, що відповідно до наказу об»єднаного автогосподарства медичних закладів № 163-к від 13.11.2017 року [PERSON] звільнено з посади водія автотранспортних засобів відділу екстреної медичної допомоги з 19.11.2017 року за ч.3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору). Пунктом 3 вказаного наказу повідомлено провідному юрисконсульту автогосподарства підготувати та подати до суду позов щодо трудового спору про зміну формулювання причин звільнення. В своїй заяві на звільнення [PERSON] зазначає, що з моменту укладення трудового договору йому не роз'яснено під розписку права та обов'язки, не поінформовано під розписку про умови праці в порушення ст. 29 КЗпП.За весь час виконання посадових обов'язків за укладеним договором йому жодного разу не надали відповідного спеціального одягу, спеціального взуття, засобів індивідуального захисту для ремонту і обслуговування автомобіля, інвентарю для прибирання автомобіля в порушення вимог ст. 21,29, 141, 153 КЗпП України та в порушення вимог ст. 4, 6, 8 ЗУ «Про охорону праці». В порушення вимог ст. 48 КЗпП та п. 2 4. Інструкції по заповненню трудових книжок № 58 запис до його трудової книжки був внесений не вірно. Після скарг до відповідних органів запис до трудової книжки внесено, але все одно з порушеннями, про що свідчить наступне внесення змін до назви посади в трудовій книжці від 01.07.2014 року, здійсненого під час розгляду адмінпротоколу на начальника ОАГМЗ поданої оТДІзПП в суді. На даний час Автогосподарство не виконало розпорядження судового рішення від 14.07.2014 р. по справі № 405/6017/14-п яке набрало законної сили щодо відповідності запису в трудовій книжці тексту наказу згідно вимог п. 2.4. інструкції № 58. Протягом 2011-2014 років Автогосподарство в порушення ч. 2 ст. 30 ЗУ «Про оплату праці», в порушення вимог ст. 65, 97, 106 КЗпП не проводило облік надурочно відпрацьованих годин в табелях обліку робочого часу і не оплачувало надурочно відпрацьований час в подвійному розмірі. Протягом 2011 - 2017 років керівник та посадові особи Автогосподарства примушували виконувати роботи не передбачені трудовим договором та колективним договором (змушували косити траву саморобним електричним тримером з живленням 380 Вт, ремонтувати сторонні автомобілі, заготовлювати лісоматеріали та топити саморобний твердопаливний котел в день і в ночі, в порушення норм ст. 31 КЗпП та норм прямої дії ст. 43 Конституції щодо заборони в державі примусової праці. Автогосподарство на чолі з керівником не в змозі забезпечити справний технічний стан спеціального санітарного автомобіля Рено д/н [NUMBER] на якому він працював протягом 2014-2107 років про що разом з іншими водіями подавав доповідні керівнику ОАГМЗ та власнику ОАГМЗ. Зазначені [PERSON] порушення спростовані представником позивача в судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений в орган зобов'язаний: 1) роз'яснити працівникові його права і обов'язки та проінформувати під розпискупро умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, його права пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективи договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботизасобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони. Вказаною статтею не передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу, здійснити данні дії під особистий підпис працівника, жадного звернення [PERSON] із даними питаннями, жодного випадку відмови - не зафіксовано. Посилання [PERSON] на порушення інших вимог законодавства спростовано представниками позивачів та наданими ними документами, а саме: актом перевірки додержання суб»єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов»язкове державне соціальне страхування, припис № 43-КР від 25.06.2014 року, акт перевірки суб»єкта господарювання (виробничого об»єкта) від 08.12.2016 року № 1-КМ, відповідь Управління Держпраці у Кіровоградській області на ім»я голови Первинної профспілкової організації Шипіка В.М. від 20.11.2015 року та постанова Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.07.2014 року стосовно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 41 КУпАП жодним чином не підтверджують порушення законодавства про працю стосовно [PERSON] в 2017 році. Як встановлено судом в період з березня 2015 року по березень 2016 року [PERSON] був увільнений з роботи на вказаному підприємстві так як безпосередньо брав участь в АТО, що підтверджується копія повістки від 03.03.2015 року, копія наказу № 28/1-к від 11.03.2015 року про увільнення від роботи з підстав мобілізації, копія наказу № 49-к від 31.03.2016 року про поновлення на роботі з підстав демобілізації. Копія довідки про безпосередню участь [PERSON] в АТО. Відповідач [PERSON] перебував у відпустках, що підтверджується наказами № 171-в від 21.06.2016 року про надання частин основної відпустки, наказ № 263-в від 12.09.2016 року про надання додаткової відпустки; наказ № 292-в від 19.10.2016 року про надання основної відпустки; наказ № 137-в від 23.06.2017 року про надання основної відпустки, наказ № 23-в від 08.02.2017 року про надання додаткової відпустки та у вказаний період не звертався до роботодавця щодо порушення законодавства про працю відносно нього. Верховний суд України у постанові від 22.05.2013 року у справі за № 6-34цс13 виклав правову позицію відповідно до якої за змістом ст.38 КЗпП України для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Відповідач з судове засідання не з»явився, хоча про розгляд справи, призначений на 20.04.2018 року повідомлений, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення від 18.04.2018 року, відзиву на позов не подав, а тому суд приймає до уваги докази, надані представниками позивача. Враховуючи вимоги статті 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову Об»єднаного автогосподарства медичних закладів. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок держави.

Outcome: approved