Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить дозволити малолітнім [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] виїзд за кордон України разом з нею, без згоди та супроводу батька - [PERSON], до досягнення дітьми повноліття. Свої вимоги мотивує тим, що вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] з 2006 року по жовтень 2012 року. Вони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. У теперішній час діти мешкають з нею, вона повністю матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідач участі у вихованні та догляді за дітьми не бере, матеріальної допомоги не надає. Відповідач відмовляється надати у передбаченому законодавством України порядку дозвіл на виїзд малолітніх дітей за кордон для відпочинку та оздоровлення дітей. Вважає, що така позиція відповідача шкодить інтересам дітей та не сприяє їхньому всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їхньої особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. У зв'язку з викладеним вона звернулася з позовом до суду. Позивачка у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог і пояснила, що в Російській Федерації проживають родичі, які запрошують її з дітьми погостювати, але вона не має змоги виїхати, оскільки місцезнаходження відповідача невідоме, і його згоду на виїзд дітей вона отримати не має можливості. Відповідач до судового засідання повторно не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про день слухання справи, повідомлення про причини неявки від нього не надходило, а тому за згодою позивачки суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, відповідно до статті 224 ЦПК України. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала. Вислухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [INFO] народився [PERSON], згідно свідоцтва про народження (а.с.9). [INFO] народився [PERSON], згідно свідоцтва про народження (а.с.10). Сторони по справі є батьками дітей. Як вбачається з пояснень позивачки, вона має намір періодично виїжджати за кордон з дітьми. Також вона пояснила, що місцезнаходження відповідача невідоме, у зв»язку з чим отримати його згоду вона не має можливості. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За змістом ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» № 3857-ХІІ за відсутності згоди одного з батьків виїзд дитини за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду; оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 постанови Кабінету Міністрів України № 724 від 25 серпня 2010 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянин, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливий за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суду не надано доказів про те, що відповідач відмовив у наданні згоди на виїзд дітей за кордон на конкретний час. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно із положеннями ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дітей за кордон до досягнення ними повноліття без згоди батька, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, звертаючись до суду з позовом, просила надати дозвіл на виїзд за кордон дітей без згоди батька до досягнення ними повноліття. В тексті заяви не було зазначено відповідний часовий проміжок перебування дітей у країні, до якої вони має намір виїхати. Крім цього, позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дітей за кордон, не вказана країна, мета такого виїзду. За таких обставин, суд дійшов до висновку про те, що судовим рішенням може бути наданий дозвіл лише на виїзд, а не на постійні виїзди за кордон дитини без згоди батька. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed