Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі та набуття у власність, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11332324000, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 84 200 дол. США, який зобов'язалась повернути у повному обсязі в строк до 10.04.2029 року або достроково зі сплатою 13% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 45,00 кв.м.; житловою площею 28,00 кв.м., яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №294, що підтверджується договором іпотеки №б/н від 22.04.2008 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк». 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі даного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки, укладених між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Через неналежне виконання умов договору про надання споживчого кредиту у позичальника утворилась заборгованість у розмірі 129 280,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 033 335,52 грн. А відтак, позивач, як новий кредитор та іпотекодержатель, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: в рахунок виконання основного зобов'язання за кредитним договором щодо оплати відповідачем заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки; припинити право власності відповідача на предмет іпотеки; виселити з квартири, яка являється предметом іпотеки, відповідача та усіх інших мешканців квартири, які проживають та зареєстровані у останній; витребувати від відповідача та передати позивачу технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на дану квартиру. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Селезньов М.В. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] до судового засідання не з'явились із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - Державної реєстраційної служби України до судового засідання не з'явився, однак від останнього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, покладається на розсуд суду при вирішенні даного спору. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявляти клопотання про розгляд справи у її відсутність. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує, відповідно до положень ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 11.04.2008 року між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11332324000, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 84 200 дол. США, який зобов'язалась повернути у повному обсязі в строк до 10.04.2029 року або достроково зі сплатою 13% річних за користування кредитом (а.с.12-25). З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором відповідач передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 45,00 кв.м.; житловою площею 28,00 кв.м., яка належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 11.04.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №294, що підтверджується договором іпотеки №б/н від 22.04.2008 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №343 (а.с.26-29). На підставі рішення Загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк». 08.12.2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, на підставі даного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки, укладених між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора (а.с.46-71). Окрім того, згідно акту приймання-передачі судової справи від 26.12.2011 року, ПАТ «Укрсиббанк» передав, а ПАТ «Дельта Банк» отримав судову справу за кредитним договором №11332324000 від 11.04.2008 року (а.с.44-45). Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, внаслідок укладання вказаних договорів відбулась заміна кредитора, а саме позивач набув статусу нового кредитора/іпотекодержателя за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Однак, всупереч положенням ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, позичальник перестав сплачувати необхідні платежі у встановлені кредитним договором строки. Як вбачається з довідки ПАТ «Дельта Банк» вих. №б/н від 01.08.2013 року через неналежне виконання умов кредитного договору станом на 01.08.2013 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 129 280,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 1 033 335,52 грн., та яка складається з: 81 131,00 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 648 480,09 грн. - заборгованість за кредитом; 48 149,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 384 855,44 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 0,00 грн. - заборгованість за комісією за користування кредитом. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. На виконання вимог кредитного договору та договору іпотеки позивачем 31.01.2014 року за вих.№9123409_31.01.2014 на адресу відповідача було направлено цінний лист, з описом вкладення, із повідомленням про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язанням та можливим зверненням стягнення на іпотечне майно(а.с.12-16). Однак, в порушення умов договору іпотеки та вимог чинного законодавства України, на день подачі позовної заяви до суду відповідач не здійснила погашення всієї суми заборгованості у встановлені строки. Відповідно до положень ст.589 ЦК України, ст.7 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання. Необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено законом. З вимог позову слідує, що позивач просить застосувати спосіб звернення стягнення предмета іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною суб'єктом оціночної діяльності у відповідності до вимог ст.ст.33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Разом із тим ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Отже, наведеними вище нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку») не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Як вбачається із договору іпотеки від 22.04.2008 року, укладеним між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №343, останній містить розділ 5 «Застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя», у якому передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в позасудовому порядку. Тому, на підставі ч.2 ст.16 ЦК України позивач має право застосування такого способу стягнення, оскільки, було б нелогічно, що сторони за законом можуть це питання врегулювати в позасудовому порядку, але позбавлені цього права в судовому порядку за рішенням суду. Це суперечило б і статтям 55, 124 Конституції України, на що звернув увагу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Таким чином, вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно та визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки є такими, що підлягають задоволенню. Що ж стосується позовної вимоги позивача про припинення права власності відповідача на предмет іпотеки, то суд вважає її безпідставною та такою, що не заслуговує на увагу, а відтак остання не підлягає задоволенню, оскільки право виникає в силу закону, а рішення суду ніяким чином не може підміняти закон в силу своєї правової природи. Згідно п.8 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Таким чином, підстави припинення права власності чітко передбачені законом і є вичерпними. А тому, припинення права власності відповідача на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] передбачене чинним законодавством і існує на даний час в силу закону, а тому дана вимога не підлягає судовому розгляду та додатковому встановленню судом у рішенні суду. Окрім того, позовні вимоги позивача про виселення відповідача та усіх інших мешканців, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі, не підлягають задоволенню з наступних міркувань. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Згідно п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК УРСР, ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку», ч.3 ст.109 ЖК УРСР, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то дані позовні вимоги на цій стадії не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя або нового власника щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні вимог ст.3 ЦПК щодо права особи для звернення до суду за захистом. Окрім того, суд звертає увагу, що згідно відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України у Вінницькій області від 14.08.2014 року відповідач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS], будь-яких інших належних та допустимих доказів з приводу того, що за адресою спірної квартири зареєстровані та проживають будь-які особи, позивачем не надано. Відповідно до п.5 ч.1 ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. А тому, доводи та міркування позивача щодо задоволення вимог про витребування від відповідача та передачу позивачу технічного паспорту та правовстановлюючих документів на спірну квартиру є безпідставними, оскільки дана технічна документація та правовстановлюючі документи на квартиру ніяким чином не впливають на обсяг прав позивача та ніяким чином не чинять перешкоди останньому у здійсненні державної реєстрації права власності на зазначену квартиру. Також, суд вважає за можливе зазначити, що відносини, які виникли між сторонами по справі, не підпадають під дію п.п.1, 2 п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Судовий збір, понесений позивачем у розмірі 3 897,60 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №13657806 від 19.02.2014 року на суму 243,60 грн. та №13655528 від 19.02.2014 року на суму 3 654,00 грн. (а.с.1, 2), підлягає частковому стягненню з відповідача у розмірі 3 654,00 грн., так як у відповідності ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial