Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом про визнання на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересвування та вільний вибір місця проживання в Україні» відповідачки та її неповнолітніх дітей: [PERSON] 2006р. народження, [PERSON] 2011р. народження такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]; визнання неповнолітньої [PERSON] 2014р. народження такою, що не набула права користування цією квартирою; визнання за нею (позивачкою) права на звернення до органу реєстрації про зняття з реєстрації за вказаною адресою відповідачки та її трьох неповнолітніх дітей на підставі зазначеного рішення суду. В обґрунтування покликалася на те, що вона (позивачка) є квартиронаймачем жилого приміщення за адресою: [ADDRESS]. В цьому приміщенні згідно даних КП «Надія» зареєстровані відповідачка та двоє її неповнолітніх дітей: [PERSON] 2006р. народження та [PERSON] 2011р. народження, але останні з листопада 2013р. у зазначеній квартирі не проживають, оскільки відповідачка разом з дітьми перейшли проживати до чоловіка за адресою: [ADDRESS]. У 2014р. відповідачка народила ще одну дитину - [PERSON]. З огляду на те, що згідно вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці до 10 років є місце проживання її батьків, або одного із них; чоловік відповідачки житлом забезпечений - всі вони проживають за адресою: [ADDRESS], дитина [PERSON] з червня 2016р. не набула права користування спірною квартирою. Управління праці та соціального захисту населення Стрийської міської ради на її звернення щодо надання субсидії на оплату житлово-комунальних послуг повідомило, що згідно з довідкою, яка видана КП «Надія» у квартирі зареєстровано 9 осіб, а в заяві та декларації вказано 5 осіб. Така невідповідність у кількості зареєстрованих осіб перешкоджає [PERSON] реалізувати право на субсидію для оплати житлово-комунальних послуг. В судовому засіданні позивачка, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, підтримала позовні вимоги. Відповідачка та її представник [PERSON] позов не визнали. [PERSON] подала письмове заперечення на позов, в якому зазначала, що вона є донькою позивачки [PERSON], яка є наймачем комунальної однокімнатної квартири [ADDRESS] жилою площею 22,5 кв. м, власником якої є Стрийська міська рада. Разом з нею у зазначеній квартирі зареєстровані малолітні діти - син [PERSON] [INFO], донька [PERSON] [INFO] та донька [PERSON] [INFO]. Відповідачка [PERSON] неприязно ставиться до неї та чоловіка [PERSON], систематично створює конфліктні ситуації, в ході яких погрожує та ображає їх. 27.09.2013 р. в квартирі [ADDRESS], в якій вони проживали разом з дня укладення шлюбу, відповідачка вчинила з ними сварку, ображала їх нецензурною лайкою, чинила моральний та психологічний тиск, за що була притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП. Наведене підтверджується постановою Стрийського міськрайонного суду від 25.10.2013 року та постановою Апеляційного суду Львівської області від 07.05.2014 року у справі № 456/5492/13-п, копію якої вона додала. Через неприязні відносини що склалися з відповідачкою, її сім'я вимушена була у жовтні 2013 року покинути квартиру [ADDRESS]. 10.12.2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом про виселення з квартири її та дітей [PERSON], [PERSON]. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.07.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014 року, відмовлено [PERSON] у задоволенні позовних вимог про виселення з приміщення - квартири [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення її - [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 29.07.2014 року у справі № 456/6533/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014 р., у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: [PERSON], яка діє також у інтересах своїх дітей [PERSON], [PERSON] та [PERSON], орган опіки та піклування Стрийської міської ради Львівської області, про виселення з квартири, копію якого вона додала, встановлено, що після одруження 01.06.2010 року вона (позивачка) продовжувала проживати разом з чоловіком та дітьми у спірній квартирі. Даний факт не заперечувала й [PERSON] Судом беззаперечно було встановлено той факт, що вона - [PERSON] від народження проживала у [ADDRESS] на правах члена сім'ї наймача, а тому на неї не можуть поширюватись вимоги ч.3 ст.98 ЖК України, які ставляться до тимчасових жильців. Окрім цього, у зв'язку з народженням у даній квартирі та постійним проживанням у ній у неї, окрім права на користування квартирою, виникло також право на приватизацію спірної квартири [ADDRESS], яке може бути реалізовано не. у майбутньому. Зазначений рішенням суду також встановлено, що між нею та [PERSON] дійсно склались неприязні відносини, [PERSON] та [PERSON] чинять перешкоди їй та її сім'ї у користуванні квартирою [ADDRESS], а саме: відмовили у наданні їй комплекту ключів для вільного користування цим приміщенням, а згодом взагалі змінили замки на дверях, тим самим взагалі унеможливили користування житловим приміщенням, мотивуючи свої дії тим, що повернення у спірну квартиру її сім'ї є неприпустимим, оскільки у цій квартирі проживає сестра [PERSON], яка є хворою та їй протипоказані будь які стреси. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області у цивільній справі № 456/3294/15-ц від 20.04.2016р. задоволений її позовом в інтересах трьох неповнолітніх дітей до [PERSON], [PERSON], зобов'язавши останніх не чинити перешкод їй та її трьом неповнолітнім дітям: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у користуванні квартирою [ADDRESS] та зобов'язав відповідачів надати комплект ключів для вільного користування цим приміщенням. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до неї та її трьох неповнолітніх дітей про визнання такими, що втратили право на проживання в [ADDRESS] відмовив за недоведеністю позовних вимог. Представник [PERSON] до наведеного додав, що рішення у цивільній справі №456/3294/15-ц від 20.04.2016р. в апеляційному порядку не оскаржене, набрало законної сили, тому його довірителька вже отримала виконавчі листи, які знаходяться в неї на руках і буде звертатися у ДВС. Заслухавши сторін, свідка, дослідивши надані ними докази, суд прийшов до наступного висновку. Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України. Згідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 47 Конституції України зазначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) кожній особі гарантується окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 даної норми чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 Конвенції, є виправданим. Таке втручання має бути передбачено законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної та громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. У ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» закріплено право дитини на житло. Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 (далі - Конвенція) встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється, як найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст.16 Конвенції, зазначено, що кожна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте та сімейне життя, недоторканість житла та інше. Дитина має право на захистзаконувід такого втручання або посягання. Позивачка, вважаючи свої права квартиронаймача порушеними, просила захистити їх, визнавши відповідачку та її двох неповнолітніх дітей такими, що втратили право на користування житловим приміщенням на підставі ст.ст.71,72 ЖК України, а одну неповнолітню дитину такою, що не набула право на житло, та зняти останніх з реєстраційного обліку у спірному житлі. Згідно із ст.ст.71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад 6 місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням унаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 (із змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судом Житлового Кодексу України»зазначено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сімї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпний перелік таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв'язку з чим вказане питання вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. При цьому під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає у жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Відповідно до вимог ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. У постанові Верховного Суду України №6-57цс 11 від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71, 72, 116, 156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15), від 01.03.2016р. у справі №21-5446а15, з яких вбачається, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Положеннями ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судовим рішенням у цивільній справі № 456/3294/15-ц від 20.04.2016р., яке набрало законної сили, а також ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014р. у справі №456/6533/13, встановлено, що позивачка [PERSON] народилась, зареєстрована та постійно проживала у квартирі [ADDRESS] як член сімї наймача, що підтверджується довідкою про склад сімї та прописку № 3146 від 20.07.2015 року, а також копією домової книги. Після одруження 01.06.2010р. з [PERSON] вони продовжували проживати у спірній квартирі. У цій квартирі зареєстровані та проживають дев'ять чоловік в тому числі шестеро неповнолітніх дітей. Також встановлено, що між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] склались неприязні відносини, у зв'язку з чим остання змушена була разом з дітьми звільнити квартиру та перейти тимчасово жити по місцю проживання чоловіка. [PERSON] іншим житлом не забезпечена. Наведені оставини також встановлені рішенням Стрийського міськрайонного суду від 29.07.2014р. у справі № 456/6533/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2014р.; постановою Стрийського міськрайонного суду від 25.10.2013 р., яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Львівської області від 07.05.2014 року у справі № 456/5492/13-п. Під час розгляду справи № 456/3294/15-ц судом встановлено, що відповідачі за первісним позовом ([PERSON] та [PERSON].) змінили замки від вхідних дверей у спірній квартирі, внаслідок чого позивачі ([PERSON] та її діти) не мають доступу у спірне житлове приміщення. Матеріалами справи доведено, що між сторонами склалися неприязні стосунки з приводу спільного користування житловим приміщенням, спільне користування квартирою є неможливим і небажаним саме для відповідачів ([PERSON] та [PERSON].). Отже, твердження позивача ([PERSON].) про те, що вона не має змоги проживати у квартирі через перешкоди, які чинять її відповідачі, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Наведені вище обставини не спростовуються доводами позивачки та допитаного свідка [PERSON], яка стверджувала, що відповідачка та її неповнолітні діти не проживають у спірній квартирі з 2013р. Отже, повно та всебічно проаналізувавши встановлені в ході судового розгляду обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що відповідачка [PERSON]народилась, зареєстрована та постійно проживала у квартирі [ADDRESS] як член сімї наймача, але у зв'язку з неприязними відносинами позивача [PERSON] до неї та її чоловіка вимушена була разом з дітьми звільнити квартиру та перейти тимчасово жити по місцю проживання чоловіка, іншим житлом не забезпечена. Відтак, з'ясувавши, що причиною відсутності відповідачки [PERSON] у спірному житлі понад встановлені (ст.71 ЖК) строки є неправомірна поведінка інших членів сім'ї відповідачки, зокрема матері [PERSON] та сестри [PERSON], у зв'язку з чим відповідачка та її діти позбавлені можливості проживати у спірній квартирі через перешкоди, які чинить позивачка; інтересу щодо користування спірним житлом [PERSON] не втратила, суд прийшов до висновку, що позов безпідставний, тому у його задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed