Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання права власності на майно у порядку спадкування за законом. Сторони та їх представники у судове засіданні надали відповідні заяви у яких підтримали та визнали позовні вимоги у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON], є власником 3/4 частини будинку [ADDRESS] та частини земельної ділянки, на якій він розміщений, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті своєї матері [PERSON], померлої [INFO]. Іншою 1/4 частиною зазначеного будинку володів брат позивачки - [PERSON], який помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. Проте, як встановлено у судовому засіданні, після смерті брата [PERSON] його дружина [PERSON], [INFO], не вжила жодних заходів для прийняття спадщини після померлого чоловіка та протягом 15 років після його смерті мешкала в іншому будинку за адресою: [ADDRESS], спірний будинок не обслуговувала, не утримувала та не виявляла жодного бажання прийняти спадщину. У свою чергу, позивачка увесь час після смерті брата, особисто здійснювала утримання житлового будинку у придатному стані, обробляла земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, сплачувала комунальні послуги та податок на землю, тим самим фактично прийняла у спадщину 1/4 частину житлового будинку, яка належала її брату [PERSON] Проте, на даний час позивачка [PERSON] позбавлена можливості отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки пропустила строк для звернення з заявою до нотаріуса. Так, згідно з п. 4 Заключних та Перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року та постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 до правовідносин, які виникли до вступу в силу цього кодексу (тобто до 01.01.2004), застосовуються норми законодавства, діючого раніше, а саме Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР 1963 року). Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР 1963 року, спадкоємство здійснюється за законом або за заповітом. Згідно зі ст.ст. 529, 530 ЦК УРСР 1963 року при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). Відповідно до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: *якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; *якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. За таких обставин, та враховуючи вищевказані норми законодавства, позивачка має бути визнана такою, що прийняла фактично прийняла спадщину після померлого брата [PERSON] Так, відповідно до абз. 1 п. 2 постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Таким чином, допустимим є встановлення факту, що має юридичне значення у позовному провадженні, зокрема, встановлення факту прийняття спадщини для подальшого задоволення позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно. Спадкоємцями першої черги у відповідності зі 529 ЦК УРСР 1963 року є дружина померлого [PERSON], яка згідно з вимогами ст. 553 ЦК УРСР 1963 року вважається такою, що відмовилась від спадщини, оскільки не вчинила жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Разом з тим, позивачка [PERSON] не має можливості отримати свідоцтво про прийняття спадщини, оскільки пропустила строк для звернення з заявою до нотаріальної контори, а також тому, що її брат [PERSON] вчасно не оформив право власності на будинок. Так, способами захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права (п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України). Як вбачається із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно до роз'яснень Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319 у випадку смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступному його власнику (спадкоємцю) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, право на частину житлового будинку за померлим [PERSON] підтверджено належними та допустимими доказами і за змістом ст.ст. 525-529 ЦК УРСР 1963 року може бути об'єктом спадкування. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що відповідно до норм чинного законодавства, має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. На підставі викладеного, позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, а відтак підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved