Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

Позивачка звернулася з цим позовом, мотивуючи тим, що 29.01.2006 року помер її батько [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина, до якої ввійшли земельні ділянки та право на земельну частку пай, що були успадковані ним після попередніх спадкодавців. Вона являється спадкоємцем за законом першої черги, однак у передбачений законом строк не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як проживала на за місцем відкриття спадщини і тривалий час не могла вчинити ці дії бо була в жалобі, а також вважала, якщо вона є дочкою померлого, то не обмежена в часі прийняття спадщини. Вважаючи ці причини поважними, просила визначити їй додатковий строк для вчинення вказаний дій. В судовому засідання позивачка та її представник заявлені вимоги підтримали і в своїх поясненнях підтвердили обставини зазначені в позовній заяві. При цьому позивачка доповнила, що батько зловживав спиртними напоями і в них через це були напружені відносини. Після його смерті тривалий час вона відновлювала необхідні документи для оформлення спадщини, однак потім почалися бойові дії на сході країни, через які вона також не змогла звернутися до органів нотаріату. Представник відповідача в задоволенні заяви не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що повідомив суд письмово листом. Вислухавши пояснення позивачки, доводи її представника, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 січня 2006 року помер батько позивачки [PERSON], який мешкав в с. Воскресенка, Буринського району Сумської області, у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обовязки, що належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, свідоцтвом про народження позивачки, (а.с.16,18). За життя, 14.02.2003 року останній нотаріально посвідчив заповіт, яким заповів належну йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №680609 земельну ділянку площею 3,42 га, а також право на земельну частку (пай) розміром 3,64 в умовних кадастрових гектарах, посвідчене сертифікатом серії СМ №0265084, на користь [PERSON], який прийняв спадщину, отримавши в органах нотаріату свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказане майно, що були зареєстровані в реєстрі за №733 та №734, що підтверджується матеріалами спадкової справи №159/2007. Між тим решта спадщини залишилася не охопленою заповітом. З положень ст.1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1261 цього Кодексу, позивача являючись дочкою спадкодавця, є спадкоємицею першої черги за законом. Частиною 1 статті 1269 ЦК України, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з розяснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений позивачкою з поважних причин, оскільки вона проживає не за місцем відкриття спадщини, мала напружені відносини із спадкодавцем внаслідок поведінки останнього, проживає на тимчасово окупованій території України. Такі обставини, з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні фактичні данні про заперечення будь-кого щодо переходу до позивачки спадкового майна належного спадкодавцю, спадщина до теперішнього часу залишається частково відкритою, суд визнає поважними, оскільки вони, приймаючи до уваги фактичні обставини справи, були для неї обєктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили йому своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06. 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. Виходячи із положень книги 6 Цивільного кодексу України, спадкове право захищає власність фізичних осіб, позивачка, повязана зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивачки виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, субєктом яких вона є. Зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, а також з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved