Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідачку [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням - домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за зазначеною вище адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрований колишній член її сім`ї - невістка [PERSON] Близько 5 років відповідачка у будинку не проживає, оскільки виїхала у Російську Федерацію. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.ст. 383, 391,405 ЦК України, ст. 71 ЖК УРСР. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І. Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 12 грудня 2019 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка [PERSON] правом на подання відзиву не скористалась, у судове засідання не з`явилась та не повідомила про причини неявки, повідомлена про час і місце тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Судові повістки були надіслані судом за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідачки, однак не вручені з підстав відсутності адресата. Відповідно до вимог п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, повістка вважається врученою, відповідно відповідач вважається належним чином повідомленим про час і місце слухання справи. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями (домоволодіння), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає, власником домоволодіння є [PERSON] , про що свідчить довідка №23 від 16 січня 2019 року (а.с.13). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 16 березня 2020 року [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає (а.с.48). Зазначена обставина також підтверджується відповіддю на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідачки (а.с.17). Суд встановив, що відповідачка [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника житла [PERSON] - колишньою дружиною сина позивачки [PERSON] , шлюб між якими розірваний 14 червня 2016 року. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Тому до даних правовідносин застосуванню підлягають статті 405 ЦК України та 150,156 ЖК Української РСР. Відповідачка проживала у спірному будинку в якості члена сім`ї (дружина сина позивача) та була вселена зі згоди власника житла - позивача [PERSON] . У зв`язку із розірванням шлюбу відповідачка [PERSON] набула статусу колишнього члена сім`ї позивача. Також суд установив, що після розірвання шлюбу, яке мало місце [INFO] , відповідачка [PERSON] залишила місце проживання і з того часу не проживає у ньому. Поважних причин відсутності відповідачки понад один рік у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідачка втратила право на користування житлом, оскільки відсутня у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідачки у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні нею права власності шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстраційного обліку органом реєстрації (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Розподіляючи судові витрати , суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідачки, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору в сумі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: approved