Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, з урахуванням уточнення підстав позовної заяви, мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за зазначеною вище адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрований член сім`ї попереднього власника домоволодіння - чоловік померлої сестри [PERSON] Понад 10 років відповідач у будинку не проживає, місце його знаходження не відоме. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.ст.321, 391, 405 ЦК України, ст. 71, 72 ЖК УРСР. Зазначає, що реєстрація місця проживання [PERSON] порушує її права як власника на вільне користування та розпорядження майном. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 7 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено підготовче судове засідання на 11 листопада 2019 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. Ухвалою суду від 11 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 21 січня 2020 року. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка та її представник у вступному слові надали пояснення, аналогічні доводам позовної заяви. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався, у вступному слові позов визнав, вказав, що раніше проживав у будинку зі своєю дружиною [PERSON] , яка померла у 2005 році. З 2007 року він у спірному будинку не проживає, оскільки виїхав до Дніпропетровської області. Суд, заслухавши сторони, представника позивачки, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Судом з`ясовано, що [PERSON] зареєстрований у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] як член сім`ї власника. Дружина відповідача [PERSON] - [PERSON] померла у 2005 році. Після її смерті спадщину, у тому числі спірний житловий будинок, прийняла її матір [PERSON] . Зазначені обставини визнані сторонами. Після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом на спірний житловий будинок, яку прийняла позивачка [PERSON] (донька спадкодавця), та є новим власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за вищезазначеною адресою (а.с. 7). 13 квітня 2011 року проведена державна реєстрація права приватної власності [PERSON] на зазначений вище житловий будинок з надвірними будівлями (а.с.8). Відповідно до довідки Новоушицької селищної ради Хмельницької області № 1038 від 25 липня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (власник), [PERSON] (швагро) (а.с.9). Однак відповідно\~до даних\~довідки Новоушицької\~селищної ради\~Хмельницької області\~№1064\~від 2\~серпня 2018\~року [PERSON] \~за вищевказаною\~адресою не\~проживає з\~2008\~року (а.с.10). Вказана обставина також визнана відповідачем у справі. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач проживав у спірному будинку в якості члена сім`ї колишнього власника (чоловік померлої [PERSON] ) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку. Отже, право користування домоволодінням припинилось у [PERSON] після зміни власника будинку, оскільки змінився його статус на колишнього члена сім`ї, відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 та статті 391 ЦК України. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні нею права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, відповідно наявні підстави для задоволення позову. З огляду на сутність установлених правовідносин суд вважає, що на спірні правовідносини не поширюються норми ст ст. 71, 72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України. Інші доводи [PERSON] , в тому числі щодо відшкодування витрат позивачкою за здійснені ним реконструкцію, добудову у спірному домоволодінні, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору. Відповідно до статті 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Розподіляючи судові витрати , суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору у сумі 704 гривень 80 копійок.

Outcome: approved