Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування м. Черкаси що діє в інтересах малолітніх [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що громадянка [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , який народився [INFO] , [PERSON] , який народився [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . Відомості про батька в свідоцтва про народження малолітніх внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.10.2018 малолітні [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] відібрані від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. Даний крок був вимушений. В судовому засіданні громадянці [PERSON] було вказано, що відібрання в неї дітей без позбавлення її батьківських прав є тимчасовим заходом. 19.11.2018 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради малолітнім був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та влаштовано в дитячий будинок сімейного типу Футоймасів. Громадянці [PERSON] був наданий термін для виправлення ситуації в родині та налагодження стосунків із дітьми. За інформацією батьків-вихователів Футоймасів, протягом 2018-2021 років громадянка [PERSON] 5 разів спілкувалася з синами, ініціаторами зустрічей були діти. Мати не цікавиться життям та здоров`ям синів, їх успіхами у навчанні, не вітає малолітніх зі святами та днями народження, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Відповідно до рішення суду від 03.10.2018 з громадянки [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Знаючи про наявність судового рішення, громадянка [PERSON] аліменти не сплачує. Відповідно до довідки Соснівського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), від 02.07.2021 громадянка [PERSON] аліменти по виконавчому листу не сплачує. За інформацією адміністрації Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13, яку відвідують діти, мати [PERSON] успіхами дітей у навчанні не цікавилася, зв`язок з адміністрацією закладу не підтримувала. 17.08.2021 громадянка [PERSON] в бесіді з працівниками служби, вказала, що з 2018 року бачила дітей тричі, з дітьми не спілкувалася, не цікавилася їх життям, здоров`ям, духовним та моральним розвитком. На засіданні Комісії неповнолітній [PERSON] підтвердив слова матері та додав, що на даний час вважає за неможливе повернення на проживання до матері. Просять позбавити батьківських прав громадянку [PERSON] стосовно малолітніх [PERSON] , який народився [INFO] , [PERSON] , який народився [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . В судове засідання представник позивача не з`явилася, скерувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Відзив на позов від відповідача і заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У відповідності з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Судом встановлено, що громадянка [PERSON] є матір`ю малолітніх [PERSON] , який народився [INFO] , [PERSON] , який народився [INFO] , та неповнолітнього [PERSON] , який народився [INFO] . Відомості про батька в свідоцтва про народження малолітніх внесені відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 03.10.2018 малолітні [PERSON] , [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] відібрані від матері [PERSON] без позбавлення батьківських прав. При розгляді вищезазначеної справи, в судовому засіданні громадянці [PERSON] було вказано, що відібрання в неї дітей без позбавлення її батьківських прав є тимчасовим заходом. [PERSON] вказувала на те, що протягом року зобов`язується належно брати участь в утриманні дітей, налагодити своє життя, після цього доведе можливість повернення їй дітей. 19.11.2018 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради малолітнім був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та влаштовано в дитячий будинок сімейного типу Футоймасів. Громадянці [PERSON] був наданий термін для виправлення ситуації в родині та налагодження стосунків із дітьми. За інформацією батьків-вихователів Футоймасів, протягом 2018-2021 років громадянка [PERSON] 5 разів спілкувалася з синами, ініціаторами зустрічей були діти. Мати не цікавиться життям та здоров`ям синів, їх успіхами у навчанні, не вітає малолітніх зі святами та днями народження, не надає матеріальної допомоги на утримання дітей. Відповідно до рішення суду від 03.10.2018 з громадянки [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/3 всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Знаючи про наявність судового рішення, громадянка [PERSON] аліменти не сплачує. Відповідно до довідки Соснівського відділу державної виконавчої служби у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ), від 02.07.2021 громадянка [PERSON] аліменти по виконавчому листу не сплачує. За інформацією адміністрації Черкаської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 13, яку відвідують діти, мати [PERSON] успіхами дітей у навчанні не цікавилася, зв`язок з адміністрацією закладу не підтримувала. 17.08.2021 громадянка [PERSON] в бесіді з працівниками служби, вказала, що з 2018 року бачила дітей тричі, з дітьми не спілкувалася, не цікавилася їх життям, здоров`ям, духовним та моральним розвитком. На засіданні Комісії неповнолітній [PERSON] підтвердив слова матері та додав, що на даний час вважає за неможливе повернення на проживання до матері. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з статей 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов`язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Європейська конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя спричиняє порушення статті 8 Європейської конвенції, за винятком випадків, коли воно здійснюється «згідно із законом», має ціль або цілі, що є легітимними згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення згаданої вище цілі або цілей (пункт 83 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Гаазе проти Німеччини»). При цьому, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Європейської конвенції (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Савіни проти України»). Так, в даній конкретній ситуації позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Європейської конвенції і є втручанням у її право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Можливість такого втручання передбачена національним законом. Зокрема, відповідно до статті 164 Сімейного кодексу України (далі СК) батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з конкретних обставин справи, втручання у право відповідача здійснюється з метою захисту прав і свобод малолітніх дітей, що підпадає під виняток, передбачений пунктом 2 статті 8 Європейської конвенції і підтверджує наявність вимоги щодо «законної мети» такого втручання. Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до статті 6 Декларації прав дитини, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Згідно із частиною 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом роз`яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Згідно ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частина 4 статті 155 Сімейного Кодексу України вказує, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Враховуючи, що у судовому засіданні було доведено, що відповідач [PERSON] тривалий час належним чином не виконує свої батьківські обов`язки, байдужа до дітей, не бере участі в утриманні малолітніх та неповнолітнього, не спілкується з ними, не цікавиться здоров`ям дітей, морально та матеріально не підтримує синів, не дбає про нормальне самоусвідомлення дітей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, тому суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а також враховуючи характер поведінки відповідача, її відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, яке не змінилося і після відібрання дітей, суд вважає, що позов про позбавлення батьківських прав підлягає до задоволення за встановлених обставин, виходячи з найкращих інтересів дітей, оскільки таким інтересам відповідає зростання у стабільному та безпечному середовищі. Крім того, оскільки при подачі позову позивач був звільнений від оплати судового збору, а тому відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з відповідача підлягає судовий збір на користь держави в розмірі 908 грн. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Outcome: approved