Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач квітні 2014 року звернувся в суд з даним позовом, в заяві вказав, що він з 25.08.1993 року по 19.12.2005 року працював на шахтах ДП «Львіввугілля» з повним робочим днем під землею. Внаслідок роботи в особливо важких умовах праці в нього погіршився стан здоров'я, внаслідок чого 25.01.2006 року МСЕК йому вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати працездатності. Ушкодженням здоров'я йому було завдано моральну шкоду яку він оцінює в сумі 30 000 грн. та просить стягнути з відповідача на його користь. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, позивач суду пояснив, що з1993 року по 2005 рік він працював в підземних умовах на шахті № 7 «Великомостівській» (тепер шахта «Зарічна») в якості гірничого робітника, підземного прохідника, гірничого майстра. Умови праці були важкими: тяжка фізична робота, вологість, пил, гази. Внаслідок таких умов він захворів на професійне захворювання: хронічний бронхіт і хронічний радикуліт. В 2006 році йому вперше було встановлено 50 % втрати професійної працездатності, а в 2007 році - ще 5 % по трудовому каліцтву. Наслідки хвороби: часто лікується, в тому числі і стаціонарно, не може виконувати фізичну роботу, у нього кашель, задишка. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, проти позову заперечив, в запереченні на позов вказав, що будь-яких доказів, що підтверджували б факт заподіяння йому моральної шкоди позивач не надав. Крім того спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, а тому має доводитися не лише сам факт спричинення моральної шкоди, а й особливо її розмір. Просить в задоволенні позову відмовити. Дослідивши докази суд встановив слідуюче. З трудової книжки на ім'я [PERSON] від 03.09.1979 року, акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07.12.2005 року, вбачається, що стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів становить 12 років 03 місяці. Згідно довідки серії ЛВА-2 № 009556 від 25.01.2006 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] вперше було встановлено 50 % втрати працездатності та ІІІ групу інвалідності. Крім того, згідно виписки з акту огляду МСЕК серії ЛВА-2 № 020073 від 01.02.2007 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому встановлено 55 % втрати працездатності, з них 5 % вперше по трудовому каліцтву від 13.07.2005 року. Відповідно до довідки серії ЛВА-1 № 447681 від 14.01.2010 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК [PERSON] безтерміново було встановлено ІІІ групу інвалідності, а відповідно до довідки серії ЛВА-2 № 027557 від 14.01.2010 року виданої міжрайонною спеціалізованою профпатологічною МСЕК йому безтерміново встановлено 60 % втрати працездатності. У зв'язку з наявністю вищевказаного захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історії хвороби. Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46 Конституції України, Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення. Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності. Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві ц професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності унаслідок професійного захворювання позивачеві вперше було встановлено 13.07.1995 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої на цей час становив 15 грн. (Указ Президента України № 762/96 «Про грошову реформу в Україні» від 25.08.1996 року), беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров'я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 3000,00 грн. Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці. Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці. Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. З огляду на правову позицію Європейського суду з прав людини, висловлену у рішенні від 08.11.2005 року «Кечко проти України» у випадках, коли з набуттям чинності певного закону, його нормами призупиняється дія положень закону, що був прийнятий раніше, до спірних правовідносин застосовується закон, що діяв на момент виникнення у особи відповідного права. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Втративши працездатність на виробництві, позивач не взмозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що при визначенні розміру грошового відшкодування моральної шкоди, відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, необхідно врахувати характер заподіяної позивачу шкоди, глибину фізичних та душевних страждань позивача, а також вимоги розумності та справедливості, тому суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення.

Outcome: approved