Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, яким просила визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] У судове засідання позивачка не з'явилася, але подала до суду заяву, якою підтримала заявлені позовні вимоги, проти винесення заочного рішення суду не заперечувала, просила справу слухати за її відсутності та позов задовольнити у повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач повторно не з'явився у судове засідання, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи наявні відповідні поштові повідомлення, у зв'язку із чим суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. Суд приймає до уваги той факт, що відповідачу надавалась можливість заперечувати, не визнавати позовні вимоги, доказувати протилежне, тобто відповідач не скористався своїм правом з власної ініціативи та за власним волевиявленням. На підставі ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 12.03.2014 року ухвалено розгляд справи у заочному порядку. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні правовідносини: Позивачка постійно проживає та зареєстрована з 1996 року разом з неповнолітніми дітьми за адресою: [ADDRESS] Вказана квартира належить ЖКГ Чорноморської селищної ради, особовий рахунок відкритий на ім'я [PERSON], що підтверджується довідкою від 02.09.2013 року за вих. № 2167. З 1997 року, після укладення шлюбу з [PERSON], відповідач був зареєстрований в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] та став там проживати. Таким чином, відповідач отримав право користування зазначеною житловою площею, і на нього, відповідно до статті 64 Житлового кодексу Української РСР, нарівні з наймачем, розповсюдились права та обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Однак, рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 14.05.2013 року у справі № 504/950/13-ц шлюб було розірвано. Комісією у складі депутата Чорноморської селищної ради Комінтернівського району Одеської області - Шатило О.В. та сусідів - [PERSON], [PERSON] складено акти від 01.04.2013 року, 29.04.2013 року, 03.06.2013 року, 01.07.2013 року, 01.08.2013 року02.09.2013 року, про те, що [PERSON] з 01.03.2013 року по теперішній час не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] Судом встановлено, що в теперішній час місцезнаходження відповідача не відоме, відповідач з 01.03.2013 року по теперішній час не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] належні відповідачеві речі у квартирі відсутні, тому, оскільки відповідач продовжує знаходитись на реєстраційному обліку в будинку та всі зобов'язання, які випливають з договору найму житлового приміщення виконує позивачка, вона просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Встановивши дійсні правовідносини, які виникли між сторонами суд звертається до положень діючого законодавства, яким вони врегульовані. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 33 Конституції України гарантовано кожному, хто перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст.16 ЦК України способом захисту цивільного права та інтересу може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 71 ЖК Української РСР закріплено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі ст. 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд враховує, що матеріалами справи доведена відсутність відповідача в спірному житловому приміщенні без поважних причин понад строки, визначені ст. 71 ЖК Української РСР. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадяни України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. У відповідності до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, заснованими на законі, та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочку виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. На підставі наведеного,

Outcome: approved