Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

Позивачка у лютому 2017 року звернулась до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська з даним позовом (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог зазначила, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування належить домоволодіння №58 по вул.. Спокійна у м.\~Дніпропетровську. Вказане домоволодіння позивачка отримала в дар від відповідача. Після отримання в дар домоволодіння, позивачка разом зі своєю сімєю стала в ньому мешкати, там зареєструвалася, а також почала щорічно сплачувати земельний податок. Через деякий час після укладення договору дарування [PERSON] передав позивачці два державних акта на землю, на якій розташоване вищевказане домоволодіння зазначивши, що при укладенні договору дарування він забув передати ці документи, які на його думку, були невідємною частиною до договору дарування. Позивачка, з огляду на вимоги ст. 377 ЦК України вважала, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Тому сумнівів стосовно того, що окремо на земельну ділянку повинно було укладати договір дарування, у неї не було. У 2016 році з метою отримати кадастровий номер на земельну ділянку позивачка звернулася до управління державного кадастру у Дніпропетровській області. Однак там їй повідомили про те, що зазначена земельна ділянка є власністю [PERSON] на підставі Державних актів на право власності на землю. Враховуючи вищевикладене, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просить суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на земельну ділянку площею 0,1га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул. Спокійна, 58, що призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (кадастровий № 1210100000:08:405:0023) та земельну ділянку площею 0,0002га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул. Спокійна, 58, що призначена для ведення особистого підсобного господарства (кадастровий № 1210100000:08:405:0022). В судове засідання позивач в особі свого представника за договором адвоката [PERSON], не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся у встановленому законом порядку. Представник надала письмову заяву, в якій просить суд справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі (а.с.41). Відповідач будучи належним чином повідомленим про день, місце та час судового розгляду, у судове засідання не зявився. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.42). У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, зясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 11 жовтня 2003 року [PERSON] на праві приватної власності володіє домоволодінням №58 по вул.. Спокійна у м. Дніпропетровську, що розташоване на земельній ділянці площею 1002 кв.м. (а.с.4,5). На підставі державних актів на право власності на земельну ділянку [PERSON] належать земельна ділянка площею 0,1га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул. Спокійна, 58, що призначена для обслуговування житлового будинку , господарських будівель та споруд, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 020082, від 15.08.2003року, виданого Дніпропетровською міською радою на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.06.2002року за № 2-2506 та зареєстрованого в Книзі записів держ. актів на право приватної власності на землю за № 041321 (кадастровий № 1210100000:08:405:0023); та земельна ділянка площею 0,0002 га, що розташована на території Ленінського району м. Дніпропетровська, вул.\~Спокійна, 58, що призначена для ведення особистого підсобного господарства, яка належала йому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП № 020084, від 15.08.2003року, виданого Дніпропетровською міською радою на підставі додаткового свідоцтва про право на спадщину за законом від 14.06.2002року за № 2-2506 та зареєстрованого в Книзі записів держ. актів на право приватної власності на землю за № 041322 (кадастровий №\~1210100000:08:405:0022) (а.с.6,7). [PERSON] починаючи із 11 жовтня 2003 року зареєстрована та проживає за адресою: [INFO], що свідчить про те, що вона тривалий час вільно, безперервно володіє та користується всім домоволодінням, включаючи земельну ділянку (а.с.13,28-38). Відповідно до п. 4, 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК зазначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набуття ним чинності. Правила ст. 344 про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набуття чинності цим Кодексом. Кодекс набув чинності з 01 січня 2004 року, а значить перебіг строку володіння майном для визнання права власності на нього за набувальною давністю слід рахувати лише з 01 січня 2001 року. У відповідності до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими, законними, доведеними, у звязку із чим, підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved