Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-07 00:00:00

Позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд: стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги - 20253,08 грн.; інфляційні нарахування у розмірі - 17942,61 грн., 3,0 % річних в сумі - 3986,87 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є наймачем квартири [ADDRESS], в якій зареєстрований і проживає та не сплачує плату за комунальні послуги та послуги за утримання будинку. Так, за час проживання у вказаній квартирі відповідачу надавались комунальні послуги, а саме холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримували від позивача рахунки на оплату квартирної плати та комунальних послуг, однак платежі здійснювали нерегулярно, внаслідок чого утворився борг, який станом на грудень 2013р. складає - 42182,56 грн., оскільки відповідачі у добровільному порядку борг не погашають, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. До судового засідання сторона позивача подала на адресу суду клопотання, в якому заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи і просить розглядати справу у відсутність свого представника. Відповідач про час і місце судового розгляду оповіщався у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явився, про поважність причин неявки суд не повідомив та не просив розглядати справу у його відсутність, представника до суду не направив, заперечення проти позову не подавав. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідач є наймачем квартири [ADDRESS], оскільки належних доказів про те, що відповідач є власником вказаної квартири, суд надано не було. Із довідки Форми №3, складеної працівниками КП «ЖЕК «Софіївська» вбачається, що відповідач проживає та зареєстрований в цій квартирі. Згідно із ч. 3 ст. 815 ЦК України, ч. 1 ст. 68 ЖК України наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. Якщо наймачами житла є кілька осіб, їхні обов'язки за договором найму житла є солідарними (ч. 3 ст. 816 ЦК України). Згідно із п. 5) ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У відповідності з ч. 1 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Так, згідно із позовною заявою та розрахунку боргу по квартирній платі та платі за комунальні послуги, проведеним працівниками бухгалтерії позивача, заборгованість відповідача становить - 20253,08 грн. і як зазначено у позовній заяві вказана заборгованість утворилася за період з 01.04.2007 року по 01.12.2013 року, внаслідок не сплати в повному обсязі відповідачем нарахувань за цей період, але вказані висновки позивача не в повному обсязі відповідають наявним матеріалами справи, не обгрунтовані належними та допустимими доказами. Так, згідно розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги відповідача за квартирою [ADDRESS] в м.Києві вже на початок розрахункового періоду станом на 01.04.2007 року за відповідачем рахувалась заборгованість в розмірі - 19775,42 грн. та вказана сума заборгованості продовжувала переходити в подальшому в наступні звітні періоди (а.с.6-7). Крім того, згідно вказаного розрахунку заборгованості про сплату комунальних послуг по вказаній квартирі було встановлено, що відповідач справно та в повному обсязі сплачував за вказані послуги щомісячно протягом зазначеного позивачем у позові періоду з 01.04.2007 року по 01.12.2013 року, не сплативши лише за квітень 2007 року та в неповному обсязі за інші місяці. За таких обставин вбачається, що позивач необгрунтовано зазначив про те, що основний борг в частині суми - 19 775,42 грн. виник в розрахунковий період з 01.04.2007 року по 01.12.2013 року. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦП К України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень сі. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. З огляду на наведене вище, враховуючи, що судом встановлено наявність заборгованості у Відповідача за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі - 477 грн. 66 коп., що складає різницю між сумою боргу на кінець період 01.12.2013 року в розмірі - 20 253, 08 грн. та сумою на початок звітнього періоду в розмірі - 19775,42 грн. З врахуванням наведених вимог законодавства, суд вважає недоведеними обставин, на які він посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог щодо наявності суми основного боргу на початок звітнього періоду в розмірі - 19775,42 грн., тому суд дійшов висновку про часткове задоволення позову в розмірі суми основного боргу - 477 грн. 66 коп. В решті позовних вимог, в тому числі в нарахування і стягнення коштів інфляційних витрат та 3% річних, слід відмовити за недоведеністю. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги частково ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню, тому слід стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за житлово-комунальні в розмірі - 477,66 грн. основної суми боргу. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі - 4,77 грн.

Outcome: partial