Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить в рахунок погашення заборгованості відповідача в сумі 3611167,97 грн.: сума заборгованості за кредитом - 2439039,86 грн.; сума заборгованості за відсотками - 1129600,69 грн.; комісія за ведення кредиту - 42527,42 грн. за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 06.04.2007 р. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: 4-кімнатну квартиру, загальною площею 101,2 кв.м., житловою площею 75,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06.04.2007 р., шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк». Також позивач просить визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на: 4-кімнатна квартира, загальною площею 101,2 кв.м., житловою площею 75,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] та всі судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 06.04.2007 р. між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №220/ФКВ-07, згідно з умовами якого [PERSON] надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 120000,00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.04.2007 р. по 05.04.2027 р. [PERSON] свої зобов'язання за Кредитним договором повністю виконав. 30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до п.4.1 якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає (відступає) [PERSON] права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого [PERSON] замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях. Тому ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №220/ФКВ-07 від 06.04.2007 р. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором про надання кредитних коштів, було укладено Іпотечний договір №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р. за яким іпотекодавець [PERSON] передав у іпотеку належне йому нерухоме майно: 4-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Оскільки позичальник [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконував, станом на 27.07.2015 р. за ним наявна заборгованість у сумі: 3611167,97 грн.: сума заборгованості за кредитом - 2439039,86 грн.; сума заборгованості за відсотками - 1129600,69 грн.; комісія за ведення кредиту - 42527,42 грн. Позивач вважає, що в рахунок виконання основного зобов'язання ПАТ «Дельта Банк» має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно п.4.4. іпотечного договору, у випадку настання будь-якої з підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 даного договору іпотеки, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним із способів, а саме: шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що договір іпотеки був укладений 06.04.2007 р. і на час укладення договору діяв Закон України «Про іпотеку» у редакції від 23.02.2006 р. Відповідно до змісту ст. 37 зазначеного Закону, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Таким чином, підставою для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі права власності є окремий договір. Згідно ч.3 ст.36 Закону «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя може передбачати як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону «Про іпотеку», так і право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу на підставі ст.38 Закону «Про іпотеку». У застереженні до іпотечного договору такий спосіб, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання, бути вказаним не може. Застереження не є договором, а тому не може бути визнане правовстановлюючим документом, в той час як договір про задоволення вимог заставодержателя таким документом є згідно ч.1 ст.37 Закону «Про іпотеку» та пункту першого Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких проводиться реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна, що затверджений наказом Міністерства юстиції «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно» від 07.02.2002 p. №7/5. Крім того, розділом 4 іпотечного договору №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р. не передбачено механізму звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на підставі рішення суду. Вважає, що у позивача відсутні підстави для пред'явлення вимог щодо набуття права власності на іпотечне майно, тому в задоволенні позову просив відмовити. Також подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій враховуючи вимоги п.п.2.4., 2.6. кредитного договору та трирічний строк позовної давності, зазначив, що позивач може отримати не більше ніж 63000 доларів США або 1406790,00 грн. Третя особа Національний банк України в судове засідання не зявились, будучи належним чином повідомлений про місце і час судового засідання, подали письмові пояснення, в яких просили задовольнити позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в повному обсязі (а.с.116-121), тому суд розглядає справу у їх відсутність відповідно до ст.169 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом установлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 06 квітня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №220/ФКВ-07, згідно з умовами якого [PERSON] надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 120 000,00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 06.04.2007 р. по 05.04.2027 р.(а.с.106-112). Того ж дня, 06 квітня 2007 року з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за вказаним кредитним договором, між ТОВ «Український промисловий банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) був укладений Іпотечний договір №220/Zфквіп-07 (далі - Іпотечний договір), згідно умов якого предметом іпотеки було встановлено 4-кімнатну квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], яка належить [PERSON] (а.с.15-17). Відповідно до ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. 30.06.2010 р. між ТОВ «Укрпромбанк», AT «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено Договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь AT «Дельта Банку», відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, Укрпромбанк передає [PERSON] права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого [PERSON] замінює Укрпромбанк як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях (а.с.24-29). Таким чином, позивач набув право вимоги за кредитним договором № 220/ФКВ-07 від 06.04.07р Оскільки відповідач умови кредитного договору належним чином не виконував, за ним виникла заборгованість, тому позивач в рахунок виконання основного зобов'язання просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття предмету іпотеки у власність ПАТ «Дельта Банк» згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, у порядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», обґрунтовуючи свої вимог тим, що згідно п.4.4. іпотечного договору, у випадку настання підстав для звернення стягнення на Предмет іпотеки, передбачених п.4.1 даного договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним із способів, а саме: шляхом прийняття Іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобов'язання, тому позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за ПАТ «Дельта Банк». Позивач посилався також на те, що положеннями ст.ст.33, 36,ст. 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, враховуючи, що зазначений спосіб захисту прав іпотекодержателя передбачений умовами іпотечного договору від 06 квітня 2007 року. Проте, вимоги позивача суд вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Пунктом 4.2 Іпотечного договору №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р., укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець), передбачалось, що у випадку порушення Іпотекодавцем обовязків за Кредитним договором Іпотекодержатель надсилає Іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушень, в якій зазначається стислий зміст порушених зобовязань, вимога про виконання порушеного зобовязання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на Предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога Іпотекодержателя залишається без задоволення, Іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на Предмет іпотеки. Позивачем надано копію листа-вимоги від 31.07.2015 р., адресованого відповідачу, в якому зазначалось, що заборгованість відповідача складає 161\~670,66 доларів США та 42\~527,42 грн., тому позивач вимагав в тридцятиденний строк виконати зобовязання за кредитним договором і повідомив, що у разі невиконання цієї вимоги АТ «Дельта Банк» розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку майно (а.с.21-22). Проте, 17.08.2015 р., не надавши відповідачу можливості добровільно в тридцятиденний строк виконати зобовязання за кредитним договором, не зясувавши у іпотекодавця наявність чи відсутність згоди на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, не маючи доказів отримання відповідачем листа-вимоги позивач звернувся до суду з позовом по справі, що розглядається (а.с.2). Пунктом 4.3 Іпотечного договору встановлено, що звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється трьома шляхами: 1) на підставі рішення суду; 2) виконавчого надпису нотаріуса; 3) або згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 цього Договору. На підставі рішення суду чи виконавчого надпису нотаріуса п.4.5 Іпотечного договору реалізація Предмету іпотеки здійснюється шляхом продажу Предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Згідно з порядком задоволення вимог Іпотекодержателя, передбаченим п.4.4 цього Договору, а саме у відповідності до вимог п.п. 4.4.; 4.4.1.; 4.4.2. Іпотечного договору - передбачалось, що Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги або шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання Основного зобовязання і цей Іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки, або шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Таким чином, умовами укладеного 06.04.2007 р. між ТОВ «Український промисловий банк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] (Іпотекодавець) Іпотечного договору №220/Zфквіп-07 передбачалось, що на підставі рішення суду звернення стягнення на Предмет іпотеки здійснюється тільки шляхом продажу Предмета іпотеки на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Звернення стягнення на Предмет іпотеки шляхом набуття права власності іпотекодержателя на Предмет іпотеки на підставі рішення суду умовами Іпотечним договором №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р. не передбачалось. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно застосовуються. Згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Умови Іпотечного договору №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р., укладеного між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк» та [PERSON], а саме пункт 4.4.1, який передбачає прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобовязання можливе за згодою іпотекодавця. Окрім того, цим же пунктом передбачено, що зазначений іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Враховуючи викладене, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за Іпотечним договором №220/Zфквіп-07 від 06.04.2007 р., що відповідає правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові по справі №6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, яка згідно зі ст.3607 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів України. Крім того, положеннями частини першої статті 39 Закону «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов'язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте, позивач, звернувшись до суду із позовом про звернення стягнення на предмети іпотеки шляхом визнання права власності на предмет іпотеки, не вказав вартість предмета іпотеки, що позбавляє суд при вирішенні спору про звернення стягнення на предмет іпотеки дати оцінку співмірності суми заборгованості за кредитом та вартості іпотечного майна. В судовому засіданні після розяснення учасникам процесу вимог ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, оголошувалась перерва для надання представником позивача оцінки вартості предмета іпотеки - чотирьохкімнатної квартири, загальною площею 101,2 кв.м., житловою площею 75,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом). Проте, докази щодо вартості предмета іпотеки не надані суду представником позивача, який просив розглянути справу на підставі доказів, що містяться у справі, пославшись на те, що ціни предмету іпотеки буде визначатись в подальшому. Таким чином, вказавши загальний розмір заборгованості, що підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, позивач не навів ціну предмета іпотеки, пославшись на визначення ціни предмету іпотеки в подальшому, вже після розгляду справи судом, що суперечить вимогам статті 39 Закону України «Про іпотеку». Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону «Про іпотеку» суд приходить до висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону, якою встановлено, що ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, що відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 27.05.2015 р. по справі №6-61цс15. Приймаючи до уваги викладене, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - чотирьохкімнатну квартиру [ADDRESS], що належить відповідачу.

Outcome: dismissed