Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житловим будинком, який розташований за адресою: [ADDRESS], в якому зареєстрований [PERSON] Добровільно звільнити будинок відповідач не бажає, у зв'язку з чим позивачка була змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні житловим будинком. Представник позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні, заперечував проти пред'явленого позову у повному обсязі, вважаючи його не обґрунтованим, безпідставним та таким, що суперечить нормам чинного законодавства, тому просив суд відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи та допитавши свідків у судовому засіданні, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі продажу від 10 серпня 1999 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3217 та зареєстрованого Новомосковським бюро технічної інвентаризації за реєстровим №1793 від 08 вересня 1999 року. Також їй належить на праві приватної власності земельна ділянка, розташована за вищевказаною адресою, відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серія ДП №043059 виданого на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради народних депутатів №183 від 07 серпня 1999 року, площею 0,1199 га. Відповідно до вимог ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належать користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 ЖК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач саме зі згоди власника житла, тобто позивачки по справі, прописаний у спірному будинку з 2005 року, та проживає як член сім'ї, тобто відповідач вселився до спірного будинку в установленому законом порядку і набув прав і обов'язків, передбачених ст.156 ЖК України. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК України та частиною першою ст. 116 ЖК України. Виселення згідно із частиною першою ст. 116 ЖК України може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Також, на підставі ст. 391 ЦК України, вирішуючи даний спір суд враховує той факт, що будинок є житловим, а позбавлення житла можливе на підставі вимог закону, який регулює житлові правовідносини. Крім того, суд враховує, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» питання про зняття з реєстрації колишніх членів сім'ї власника будинку залежить, зокрема, від вирішення питання про втрату ними права користування жилим приміщенням, яке регулюється нормами житлового і цивільного кодексів (ст.ст. 71, 72, 156 ЖК України, ст. 405 ЦК України). Враховуючи вищевказані обставини справи, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] не наведено підстав порушення [PERSON] норм Житлового кодексу України та не зазначено також яким саме чином відповідач чинить їй перешкоди у користуванні будинком. Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи, обставини справи, приймаючи до уваги норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed