Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 347 639,12 грн. та судові витрати в сумі 3 441,00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 29.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з яким ВАТ «Сведбанк» надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 90 000 доларів США строком на 30 років з 29.02.2008 року по 28.02.2038 року зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом. Для забезпечення належного виконання даного договору 29.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та відповідачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки, згідно з яким останні взяли на себе обов'язок відповідати за зобов'язаннями [PERSON] з виконання умов кредитного договору. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. За вказаними угодами відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], на користь позивача. Однак, відповідач [PERSON] взяті на себе зобов'язання за кредитним договором не виконує, поточні платежі по кредиту та нараховані відсотки згідно з графіком не сплачує, внаслідок чого утворилася заборгованість. На вимоги про погашення заборгованості відповідачі не реагують, що змусило позивача звернутись до суду з цим позовом. Відповідачі [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», посилаючись на те, що останні зміни умов кредитування, на які ними як поручителями надано згоду, внесені 02.03.2010 року договором про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, про що було підписано відповідні Договори про внесення змін та доповнень №1 до Договорів поруки. На умовах кредитування, які діяли з 02.03.2010 року позичальник не мав простроченої заборгованості за кредитним договором. Кредит в сумі 87 914,49 доларів США надавався позичальнику на строк до 28.02.2038 року з наступною процентною ставкою: за період з 03.03.2010 року по 09.01.2011 року включно - 7% річних; за період з 10.01.2011 року по 09.01.2012 року включно - 10% річних; за період з 10.01.2012 року по 28.02.2038 року включно - 12,88% річних. Згідно з п. 5 договору про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року від 02.03.2010 року було встановлено нові розміри ануїтетного платежу: з 10.04.2010 року по 09.02.2011 року - 597,47 доларів США; з 10.02.2011 року по 09.02.2012 року - 777,34 долари США; з 10.02.2012 року - 960,92 долари США. Згідно з розділом 2 кредитного договору забезпеченням кредитних зобов'язань позичальника виступала іпотека придбаної в кредит квартири [ADDRESS]. Виступаючи поручителями за кредитними зобов'язаннями позичальника, поручителі виходили з обставин кредитування, при яких кредит був забезпечений іпотекою придбаної в кредит квартири погодженою з банком заставною вартістю 543 172,29 грн. Тобто, за змістом правовідносин іпотечного споживчого кредиту на підставі кредитного договору № 1301/0208/71-018, у разі здійснення поручителями оплат заборгованості позичальника за кредитним договором, до такого чи таких поручителів мало перейти право іпотекодержателя за іпотечним договором. Але в подальшому, тобто після 02.03.2010 року, банк і позичальник самостійно без погодження з поручителями змінювали умови кредитування, самостійно розірвали договір іпотеки. Внаслідок таких дій змінились умови кредитування, що впливає на подальшу чинність поруки. Так, внаслідок розірвання 12.08.2011 року банком та позичальником договору іпотеки без згоди поручителів їх позбавлено права на забезпечення зворотної вимоги до позичальника. Тобто, без згоди поручителів збільшився розмір їхньої відповідальності перед кредитором. При цьому поручителі втратили гарантію виконання зворотної вимоги до позичальника за рахунок вартості предмета іпотеки. 12.08.2011 року у зв'язку з добровільною реалізацією заставного майна було укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1301/0208/71- 018 від 29.02.2009 року, яким змінено процентну ставку за користування кредитними коштами: 10% річних за період користування кредитом з 12.08.2011 року по 09.01.2012 року; 12,88% річних за період користування кредитом з 10.01.012 року по 28.02.2038 року та змінено розміри ануїтетних платежів: починаючи з 10.10.2011 року - по 350,34 долари США у чітко встановлений цим договором термін - 10 числа кожного місяця; починаючи з 10.02.2012 року - по 433,07 доларів США у чітко встановлений цим договором термін 10 числа кожного місяця. Враховуючи, що згідно умов кредитного договору, в діючій станом на 25.05.2012 року редакції, був встановлений розмір ануїтетного платежу у 433,07 доларів США, якщо за розрахунком банку-кредитодавця розмір простроченої заборгованості станом на 10.06.2012 року складав разом 2 125,03 доларів США, то за арифметичним розрахунком вже станом на 25.05.2012 року тривало прострочення боржника більше ніж 4 місяці. Враховуючи строгий термін сплати ануїтетного платежу, станом на 10.06.2012 року, виходячи з розрахунків ПАТ «Альфа Банк», позичальник вже прострочив сплату ануїтетних платежів відповідно: 10.06.2012 року, 10.05.2012 року, 10.04.2012 року, 10.03.2012 року і 10.02.2012 року. Тобто, шестимісячний строк заявления вимоги до поручителя розпочався у банку-кредитодавця, починаючи з 11.02.2012 року і завершився 11.07.2012 року. З підстави завершення строку пред'явлення вимоги до поручителя порука припинилась 11.07.2012 року і вимога до поручителів, заявлена в позовній заяві ПАТ «Альфа-Банк» від 29.01.2013 року є безпідставною вже на дату заявления такої вимоги. З урахуванням наведеного, просили суд визнати такою, що припинена поруку [PERSON], яка виникла на підставі договору поруки № 1301/0208/71-018-Р-1 від 29.02.2008 року, укладеного ним з ПАТ «Сведбанк»; визнати такою, що припинена поруку [PERSON], яка виникла на підставі договору поруки № 1301/0208/71-018-Р-3 від 29.02.2008 року, укладеного нею з ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк»; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк». [PERSON] зверувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Альфа-Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Омега Банк», посилаючись на те, що під час укладення і виконання кредитного договору порушені його права, як споживача. 29.02.2008 року між ним та ВАТ «Сведбанк» було укладено кредитний договір № 1301/0208/71-018. За умовами цього договору йому надавався споживчий кредит на придбання житла в розмірі 90 000,00 доларів США на строк з 29.02.2008 року по 28.02.2038 року. Кредитні кошти були призначені для оплати за придбання позичальником квартири, яка знаходиться у [ADDRESS]. За користування кредитом встановлена процентна ставка у розмірі 11,9% річних за весь строк фактичного користування кредитом. Повернення тіла кредиту та сплата процентів за кредит було обумовлене умовами кредитного договору: шляхом здійснення позичальником фіксованих платежів (ануїтетні платежі) у сумі 922,00 долари США у чітко встановлений термін, а саме щомісячно до 20 числа кожного місяця, на рахунок № 29098066883201 в ВАТ «Сведбанк», МФО 300164. В гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 29.02.2008 року сума кредиту у 90000,00 доларів США дорівнювала 454 500,00 грн. На підставі договору купівлі-продажу вказана квартира була придбана позичальником. Забезпеченням кредитних зобов'язань позичальника виступала іпотека придбаної з залученням кредитних коштів квартира. Вказував, що ним належно виконувались умови кредитного договору. З настанням наслідків світової фінансової кризи восени 2009 року його доходи зазнали змін, внаслідок чого станом на 01.03.2010 року було допущене незначне відставання від графіка сплати ануїтетних платежів (в межах тримісячної заборгованості), а саме прострочена заборгованість складала 2 349,40 доларів США. 01.03.2010 року між ним та ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», було укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, яким кредитний договір викладено в новій редакції. Відповідно до нової редакції кредитного договору сторони домовились повністю змінити порядок сплати процентів і кредиту позичальником. Починаючи з 10.04.2010 року, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетний платіж) у сумі 880,49 доларів США у чітко встановлений цим договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. Позичальник зобов'язується сплачувати платежі на рахунок № 2620.4.0668832.03 в AT «Сведбанк» (публічне), МФО 300164 через касу банку або шляхом безготівкового перерахування щомісяця, у чітко встановлений термін здійснення платежів. При цьому, позичальник надав кредитодавцю дозвіл на самостійне списання і розподілення коштів з цього власного поточного рахунка на рахунки обліку кредитної заборгованості. При підписанні цього договору було погіршене його становище як позичальника, а саме: банк отримав право самостійно розпоряджатись коштами на поточному рахунку позичальника № 26204066883203 в AT «Сведбанк» (публічне), МФО 300164, в тому числі і на списання коштів в рахунок майбутніх платежів; було введено формулу для перерахування розміру ануїтетних платежів при чому у разі підвищення процентної ставки, розмір ануїтетного платежу мав перераховуватись в тому числі за поточний місяць, а у разі зниження процентної ставки, розмір ануїтетного платежу перераховувався починаючи з наступного місяця; замість строку сплати ануїтетних платежів (до 20 числа кожного місяця), було введено строгий термін сплати платежу (10 число кожного місяця); замість зміни процентної ставки з обов'язковим письмовим повідомленням позичальника було введено повідомлення позичальника не пізніше наступного дня після вступу в дію зміненої процентної ставки; було спотворено розрахунок самого ануїтетного платежу, оскільки запроваджувалась норма, при якій процентна ставка розраховувалась виходячи з кількості днів у місяці (30), і кількості днів у році - 360; новою редакцією договору не було встановлено ніякої відповідальності кредитодавця, а відповідальність позичальника врегульована цілим розділом 8 нової редакції договору, при цьому для розрахунку пені також застосовано умовну кількість днів у році 360, що збільшує розмір відповідальності порівняно з класичним розрахунком, при якому застосовується фактична кількість днів у році; доповнено договір новими умовами підвищення процентної ставки, згідно з якими сторони за взаємною згодою домовились без укладення будь-якої додаткової угоди до цього договору, у випадку невиконання зобов'язань позичальником, встановити наступний порядок змін умов цього договору з відповідною зміною відсоткової ставки за користування кредитними коштами: відсоткова ставка підвищується на 1% за кожен факт такого порушення, від рівня поточної ставки на дату порушення зобов'язання позичальника, відсоткова ставка підвищується з дня, наступного за днем порушення зобов'язання. Зменшення відсоткової ставки відбувається шляхом укладення додаткової угоди, після виконання зобов'язання позичальника, з дати підписання додаткової угоди. Вказував, що візуально, оскільки умови договору є надмірно заплутаними, було введено ануїтетний платіж у розмірі 880,49 доларів США на місяць, що спонукало його підписати такий договір. 02.03.2010 року нова редакція кредитного договору змінена і доповнена договором про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року. За вказаними змінами прострочена заборгованість по поверненню тіла кредиту (248,00 доларів США) та прострочена заборгованість за процентами (2 101,49 доларів США) була переведена в строкову заборгованість шляхом збільшення розміру кредиту (тіла кредиту), який обліковувався на позичковому рахунку № 2233.0.0668832.01, до 87 914,49 доларів США. Цими ж змінами № 2 змінено процентну ставку за користування кредитними коштами. Крім того, цими ж змінами для позичальника було запроваджено нову комісію за дострокову часткову або повну сплату платежів: 1% від суми дострокового погашення в період з 03.03.2010 року по 09.01.2011 року включно; 2% від суми дострокового погашення в період з 10.01.2011 року по 09.01.2012 року включно; 4,04% від суми дострокового погашення в період 10.01.2012 року по 28.02.2038 року включно. Також, було встановлено нові розміри ануїтетного платежу. Зазначав, що при підписанні цього договору знову збільшилась відповідальність позичальника, зокрема: візуально тимчасово (в період з 03.03.2010 року по 09.01.2012 року) зменшивши розмір ануїтетного платежу та процентну ставку, кредитодавець підвищив процентну ставку до 12,88% річних з 10.01.2012 року до кінця кредитування; на підставі нікчемної умови договору було введено нову додаткову комісію за дострокове здійснення будь-яких платежів. 27.12.2010 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, згідно з яким у зв'язку з виконанням позичальником вимог п. 5.7., пункти 1.3.2, 1.3.3, 1.3.4 кредитного договору викладено в новій редакції та змінено відсоткову ставку за користування кредитом та розміри ануїтетних платежів. 14.06.2011 року у нього народився син [PERSON]-[PERSON] Відчуваючи нестачу доходів для утримання сім'ї, він надав згоду на погашення кредиту за рахунок вартості заставного майна (предмета іпотеки). 12.08.2011 року було укладено договір про розірвання іпотечного договору. Одночасно, під контролем ПАТ «Сведбанк» він продав квартиру, яка до того була предметом іпотеки. Після реалізації квартири, для нього знову погіршилось становище за кредитним договором. Достроково сплативши майбутні ануїтетні платежі, він мав право погасити залишок заборгованості тоді, коли настане строк відповідного платежу на діючих умовах кредитного договору, тобто до 28 лютого 2038 року. Але, в погіршення становища позичальника 12.08.2011 року, тобто після реалізації предмета іпотеки, було підписано договір про внесення змін і доповнень № 3 до кредитного договору, в якому не зазначена фактична заборгованість позичальника за кредитним договором на дату укладення цих змін. Таким чином, він, отримуючи кредит для придбання житла для своє сім'ї, не отримав ніяких позитивних наслідків, а тільки несправедливі витрати. Зазначив, що договір кредиту та зміни до нього за своїм змістом не відповідають законодавству України, а саме, нормам Цивільного кодексу України та Закону України «Про захист прав споживачів» укладені на невигідних для нього умовах, містять дискримінаційні та несправедливі по відношенню до нього умови. Крім того, кредитний договір містить ознаки нечесної підприємницької практики. Згідно з даними Національного Банку України, розміщеними на його офіційному сайті, за час кредитування, курс долара США по відношенню до гривні коливався від 4,84 грн. (29.02.2008 року) до 8,01 грн. (05.11.2009 року). Відповідно, на його думку, кредитодавець і позичальник повинні розділити ризик коливання курсу валюти на засадах розумності і справедливості, тобто порівно. Також, зазначав, що порука поручителів є припиненою в силу зміни без згоди останніх основного зобов'язання, що призвело до збільшення відповідальності поручителів, а також пропуску банком строку заявлення вимоги до поручителів. За змістом ст. 514 ЦК України, первісний кредитор не міг передати новому кредитору обсяг прав вимоги більший, ніж той, яким первісний кредитор володів сам. Звідси договори купівлі-продажу прав вимоги є недійсними з моменту укладення. Вказував, що відповідачі не надали позичальнику письмового повідомлення про заміну кредитора у зобов'язаннях кредиту. З урахуванням наведеного, просив суд визнати такою, що припинена поруку [PERSON], яка виникла на підставі договору поруки № 1301/0208/71-018-Р-2 від 29.02.2008 року, укладеного з ПАТ «Сведбанк», поруку [PERSON], яка виникла на підставі договору поруки № 1301/0208/71-018-Р-3 від 29.02.2008 року, укладеного з ПАТ «Сведбанк», поруку [PERSON], яка виникла на підставі договору поруки № 1301/0208/71-018-Р-2 від 29.02.2008 року, укладеного з ПАТ «Сведбанк»; визнати недійсним договір про внесення змін і доповнень № 1 від 01.03.2010 року до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року; визнати недійсним договір про внесення змін і доповнень № 2 від 02.03.2010 року до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року; визнати недійсним договір про внесення змін і доповнень № 3 від 12.08.2011 року до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» в частині відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року; визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» в частині відступлення права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року; розподілити ризик зростання курсу долара США у відношенні до гривні між кредитодавцем і позичальником порівно і визначити розмір грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року у валюті України; застосувати наслідки нікчемного правочину, наслідки прострочення кредитора та наслідок позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки і визнати припиненими правовідносини між кредитодавцем і позичальником, які виникли на підставі кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року. Представник позивача за первісним позовом ПАТ «Альфа-Банк первісний позов підтримав з підстав, зазначених в заяві, та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Зустрічні позови не визнав та просив відмовити у їх задоволенні. Представник позивачів за зустрічним позовом [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав з підстав, зазначених в заяві, та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON] не заперечував. [PERSON] в судовому засіданні зустрічний позов підтримав з підстав, зазначених в заяві, та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Проти задоволення зустрічного позову [PERSON], [PERSON] не заперечував. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе на підставі ст. 169 ЦПК України розглядати справу за відсутності сторін та третіх осіб, що не з'явилися, на підставі наявним в справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. З матеріалів справи вбачається, що 29.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1301/0208/71-018, згідно з яким ВАТ «Сведбанк» надав [PERSON] кредит у розмірі 90 000 доларів США строком на 30 років з 29.02.2008 року по 28.02.2038 року зі сплатою 11,9% річних за користування кредитом. 01.03.2010 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк», яке виступало правонаступником ВАТ «Сведбанк», укладено договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, яким кредитний договір викладено в новій редакції. Відповідно до нової редакції кредитного договору сторони домовились повністю змінити порядок сплати процентів і кредиту позичальником. Починаючи з 10.04.2010 року, позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетний платіж) у сумі 880,49 доларів США у чітко встановлений цим договором термін - 10 числа кожного місяця та в день закінчення кредитного договору. 02.03.2010 року між [PERSON] та ПАТ «Сведбанк» укладено договір про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, за умовами якого прострочена заборгованість по поверненню тіла кредиту (248,00 доларів США) та прострочена заборгованість за процентами (2 101,49 доларів США) була переведена в строкову заборгованість шляхом збільшення розміру кредиту (тіла кредиту) до 87 914,49 доларів США. Змінено процентну ставку за користування кредитними коштами: за період з 03.03.2010 року по 09.01.2011 року включно - 7% річних; за період з 10.01.2011 року по 09.01.2012 року включно - 10% річних; за період з 10.01.2012 року по 28.02.2038 року включно - 12,88% річних. Крім того, цими ж змінами було запроваджено нову комісію за дострокову часткову або повну сплату платежів: 1% від суми дострокового погашення в період з 03.03.2010 року по 09.01.2011 року включно; 2% від суми дострокового погашення в період з 10.01.2011 року по 09.01.2012 року включно; 4,04% від суми дострокового погашення в період 10.01.2012 року по 28.02.2038 року включно. Згідно з п. 5 договору про внесення змін і доповнень № 2 від 02.03.2010 року було встановлено нові розміри ануїтетного платежу: з 10.04.2010 року по 09.02.2011 року - 597,47 доларів США; з 10.02.2011 року по 09.02.2012 року - 777,34 долари США; з 10.02.2012 року - 960,92 долари США. 12.08.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 3 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, згідно з яким у зв'язку з добровільною реалізацією заставного майна змінено відсоткову ставку за користування кредитними коштами: 10% річних за період користування кредитом з 12.08.2011 року по 09.01.2012 року; 12,88% річних за період користування кредитом з 10.01.2012 року по 28.02.2038 року, а також розмір ануїтетних платежів, починаючи з 10.10.2011 року такий повинен становити 350,34 доларів США. Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою, заставою. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 29.02.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Пелех О.З. та зареєстрований в реєстрі за № 468, згідно з яким [PERSON] передав банку в іпотеку належну йому квартиру [ADDRESS]. Крім того, 28.07.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] укладено договори поруки № 1301/0208/71-018-Р-1, № 1301/0208/71-018-Р-2, № 1301/0208/71-018-Р-3, № 1301/0208/71-018-Р-4, згідно з якими останні взяли на себе зобов'язання відповідати за виконання [PERSON] умов кредитного договору. Відповідно до п.п. 1.1, 3.1.1 кредитного договору [PERSON] зобов'язувався повернути банку надані кредитні кошти (кредит), сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених у даному договорі. Судом встановлено, що ВАТ «Сведбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі та надав [PERSON] на умовах, визначених укладеним між ними договором, суму коштів. У відповідності до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 10.12.2012 року заборгованість [PERSON] за кредитом становить 38 935,94 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ становить 311 214,97 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами складає 4 544,06 доларів США, що в еквіваленті до національної валюти за курсом НБУ становить 36 320,67 грн. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами. 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним договором. За твердженнями ПАТ «Альфа-Банк» за вказаними угодами відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, що було укладено між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], на користь позивача за первісним позовом. Згідно з ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Відповідно до загального порядку заміни кредитора у зобов'язанні, визначеного ч. 2 ст. 516, ч. 2 ст. 517 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Статтею 1082 ЦК України визначено порядок виконання боржником грошової вимоги факторові. За змістом цієї норми боржник зобов'язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов'язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов'язку перед ним. Згідно з визначеними в п. 1 договору купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року термінів та тлумачень право вимоги, яке переходить від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк», означає усі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитним договорами, окрім права продавця на договірне списання коштів з рахунків позичальників, відкритих у продавця, а також усі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов'язків за кредитними договорами та договорами забезпечення. Перелік договорів та купівельна ціна за права вимоги визначені у Додатку І. Датою переходу права вимоги сторони погодили дату підписання акту приймання-передачі прав вимоги. Відповідно до п. 2.3 вказаного договору права вимоги переходять від продавця до покупцята обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акту приймання-передачі прав вимоги. За умовами п. 2.3. договору купівлі-продажу прав вимоги від 15.06.2012 року, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», права вимоги за цим договором переходять від ПАТ «Дельта Банк» до ПАТ «Альфа-Банк» та обов'язки продавця передати права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі прав вимоги. Приписами ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Разом з тим, доказів на підтвердження того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце, документи, які містять відомості про те, що право вимоги за кредитом [PERSON] увійшло до пакету передачі активів на користь ПАТ «Альфа-Банк» позивачем за первісним позовом надано не було. Акти приймання-передачі прав вимоги за договорами купівлі-продажу прав вимоги від 25.05.2012 року та від 15.06.2012 року ПАТ «Альфа-Банк» у процесі розгляду справи не надано. За наведених обставин, суд приходить до висновку про недоведеність обставин виникнення у ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до відповідачів за первісним позовом. Відтак, первісний позов ПАТ «Альфа-Банк» є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Зі змісту ст. 19 цього ж Закону вбачається, що нечесна підприємницька діяльність включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно з п. 2.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищенаведеною інформацією. Відповідно до п. 10.1 кредитного договору [PERSON], підписавши кредитний договір, засвідчив те, що усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Позичальник до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких ВАТ «Сведбанк» здійснює кредитування фізичних осіб на цілі, не пов'язані з підприємницькою діяльністю, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, та свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Будучи обізнаним з умовами кредитного договору та договорами про внесення змін до нього, [PERSON] погодився з усіма їх положеннями, що засвідчив своїм власноручним підписом. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, які дають підстави вважати, що умови кредитного договору та договорів про внесення до нього змін, укладеного між ним та ВАТ «Сведбанк», є несправедливими та дискримінаційними до позивача або містять ознаки нечесної підприємницької діяльності, оскільки при підписанні договору позивач мав реальну можливість ознайомитись з умовами договору і за умови непогодження з його положеннями - відмовитися від його укладення або запропонувати внести відповідні зміни. Як встановлено судом, позивачем перед укладенням кредитного договору та договорів про внесення до нього змін не наводилось жодних зауважень щодо їх змісту та не наголошувалось на порушенні його прав як споживача. Крім цього, суд звертає увагу на ту обставину, що з матеріалів справи вбачається факт виконання [PERSON] до серпня 2011 року взятих на себе грошових зобов'язань, а укладений між ним та ВАТ «Сведбанк» кредитний договір та договори про внесення змін до нього він не вважав дискримінаційними. Враховуючи цю обставину, суд не вбачає підстав вважати, що положення оспорюваних договорів створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, є несправедливими та містять ознаки нечесної підприємницької діяльності. При підписанні вказаного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством істотні умови, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми їх укладення, а тому не вбачається підстав стверджувати про невідповідність його умов вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та вільному волевиявленню сторін, на що [PERSON] посилається у своїй позовній заяві. Суд вважає безпідставними твердження [PERSON] щодо нікчемності умови п. 8 додаткового договору № 2 від 02.03.2010 року про доповнення вартості кредиту комісією за дострокове здійснення будь-яких платежів в силу ч. 3 ст. 1056-1, оскільки вказана комісія не є процентами за користування кредитом. Тому, положення ст. 1056-1 ЦК України не можуть застосовуватися до спірних правовідносин в частині встановлення комісій за обслуговування кредиту тощо. Недійсність договорів купівлі-продажу прав вимоги, укладених 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» і 15.06.2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа-Банк», [PERSON] обґрунтовує порушенням норм ст. 514 ЦК України, оскільки первісний кредитор не міг передати новому кредитору обсяг прав вимоги більший, ніж той, яким первісний кредитор володів сам. В ході розгляду справи судом не було встановлено перевищення обсягу прав грошової вимоги, які фактори за даними договорами факторингу передали клієнтам. Отже, зміст оспорюваних договорів в повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договорів дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. З урахуванням наведеного вище, суд не вбачає, що при укладенні договорів про внесення змін до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року та договорів купівлі-продажу прав вимоги їх сторонами було дотримано положень чинного законодавства, необхідних для чинності правочину, а тому, вимоги зустрічного позову [PERSON] про визнання оспорюваних договорів недійсними та застосування наслідків нікчемності правочину задоволенню не підлягають. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. З пункту 10.13 кредитного договору вбачається, що підписанням цього договору позичальник підписанням цього договору підтверджує, що перед укладенням кредитного договору банк надав йому в письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також при укладенні кредитного договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, в повному обсязі. Валюта кредиту є істотною умовою кредитного договору, яка в силу норм ст. 561 ЦК України підлягає зміні лише за згодою сторін та вирішення вказаного питання не належить до компетенції суду. За наведених обставин вимоги зустрічного позову [PERSON] щодо розподілення ризику зростання курсу долара США у відношенні до гривні між кредитодавцем і позичальником порівно і визначення розміру грошових зобов'язань позичальника за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року у валюті України є безпідставними та задоволенню не підлягають. Зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України. Відповідно до положень п. 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів за користування кредитом і пені, передбачених договором за несвоєчасну сплату кредиту. У разі звернення кредитодавця до суду після вчинення виконавчого напису про звернення стягнення на предмет іпотеки з вимогою про стягнення кредитної заборгованості суд має з'ясувати питання про виконання виконавчого напису і з урахуванням цього вирішити спір на підставі чинного законодавства та умов кредитного договору. Суду не було надано доказів того, що реалізація предмету іпотеки призвела до реального виконання боржником [PERSON] свого зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі. Жодних контррозрахунків розміру заборгованості чи відсутності такої за кредитним договором [PERSON] не надано. За наведених обставин вимоги позивача за зустрічним позовом щодо припинення зобов'язань за кредитним договором № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року є безпідставними та задоволенню не підлягають. Не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи і твердження позивачів за зустрічними позовами [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо припинення поруки в результаті збільшення основного зобов'язання без згоди поручителів, внаслідок чого збільшився обсяг їх зобов'язань. Нормами ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно зі ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. У відповідності до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Пунктом 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Судом встановлено, що останні зміни умов кредитування, на які поручителями надано згоду, внесені 02.03.2010 року договором про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, про що було підписано відповідні договори про внесення змін та доповнень № 1 до Договорів поруки від 29.02.2008 року. З укладенням між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» 12.08.2011 року договору про внесення змін і доповнень № 2 до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року, згоду на укладення якого не було отримано від поручителів, не відбулось збільшення основного зобов'язання. Навпаки, було зменшено період дії підвищеної відсоткової ставки за кредитом в розмірі 10% річних - з 12.08.2011 року по 09.01.2012 року, в порівнянні з попередніми умовами кредитування, визначеними договором про внесення змін і доповнень № 2 від 02.03.2010 року до кредитного договору № 1301/0208/71-018 від 29.02.2008 року - з 10.01.2011 року по 09.01.2012 року, та зменшено розмірі ануїтетних платежів без зміни кінцевого терміну кредитування. Реалізація предмета іпотеки та розірвання договору іпотеки також не призвело до збільшення основного зобов'язання та обсягу відповідальності поручителів. Скасування одного з видів забезпечення виконання зобовязання, внаслідок якого за твердженнями позивачів за зустрічними позовами поручителів позбавлено права на забезпечення зворотної вимоги іпотекою не є підставою для припинення поруки в силу норм ч. 1 ст. 559 ЦК України. Відтак, вимоги позивачів за зустрічними позовами [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо визнання поруки припиненою в результаті збільшення основного зобов'язання без згоди поручителів, внаслідок чого збільшився обсяг їх зобов'язань, задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Приписами п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. З договорів поруки від 29.02.2008 року вбачається, що в них не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником або поручителем основного зобов'язання перед ВАТ «Сведбанк» (п. 10 договорів поруки) не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Згідно з п. 11.6 кредитного договору, даний договір діє з дня його підписання і до повного виконання сторонами зобов'язань за даним договором. Банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним, а позичальник зобов'язаний повернути банку вказані суми (п. 9.1 кредитного договору). З урахуванням умов кредитного договору, в чинній станом на 10.06.2012 року редакції, якими був встановлений розмір ануїтетного платежу у 433,07 доларів США, та розрахунку позивача за первісним позовом, за яким розмір простроченої заборгованості станом на 10.06.2012 року складав 2 125,03 доларів США, за арифметичним розрахунком станом на 10.06.2012 року тривало прострочення боржника більше ніж 4 місяці. Враховуючи термін сплати ануїтетного платежу (10 число кожного місяця), станом на 10.06.2012 року, виходячи з розрахунків ПАТ «Альфа-Банк», позичальник вже прострочив сплату ануїтетних платежів відповідно: 10.06.2012 року, 10.05.2012 року, 10.04.2012 року, 10.03.2012 року і 10.02.2012 року. Тобто, шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителів про дострокове повернення кредиту розпочався у банка-кредитодавця, починаючи з 11.02.2012 року і завершився 11.08.2012 року. У вказаний період кредитор не звертався до поручителів з вимогою виконання основного зобов'язання. Відтак, порука в силу норм ч. 4 ст. 559 ЦК України є припиненою та вимоги позивачі за зустрічними позовами у вказаній частині підлягають задволенню. На підставі викладеного,

Outcome: partial