Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить 1/2 частини садиби, що розташована по [ADDRESS] яка складається із: житлового будинку дерев'яного під літ. «А-1» загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м. з надвірними спорудами: сараєм шлакоблочним під літ. «Б», сараєм шлакоблочним під літ «б», льохом цегляним під літ. «п/г», вбиральнею шлакоблочною під літ. «В», парканом дощатим під № 1-2 та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0913 га. Інша половина садиби належала відповідачці, але вона ніколи не проживала у житловому будинку та ним не користувалася. Оскільки [PERSON] проживає у зазначеному житловому будинку, за власний рахунок його утримує, здійснює капітальні та поточні ремонти, а [PERSON] ніяких витрат по утриманню майне не здійснює, позивачка запропонувала викупити належну відповідачці частину садиби, на що вона у лютому 2017 року погодилася. 20 лютого 2017 року позивачка домовилась з відповідачкою про укладання договору купівлі-продажу належної їй 1/2 частини садиби по [ADDRESS]. Вони узгодили всі істотні умови договору, а саме ціну частини садиби - 20000( (двадцять тисяч) грн. порядок оплати вартості та порядок нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. На виконання взятих на себе зобов'язань та умов договору позивачка передала відповідачці грошові кошті в сумі 20000 (двадцять тисяч) грн., а вона в свою чергу передала їй технічний паспорт, правовстановлюючі документи на майно та розписку про отримання коштів. Також сторони домовилися, що посвідчать договір купівлі-продажу нотаріально у строк до 1 червня 2017 року. Відповідачка свого обов'язку щодо оформлення в нотаріальній формі договору купівлі-продажу в обумовлений строк не виконала, а численні звернення позивачки до неї з цього приводу залишились без уваги. Тому позивачка просить суд визнати за нею право власності на ? частину садиби, що розташована в [ADDRESS] до складу якої входить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0913 га., та розташовані на ній наступні побудови: житловий будинок дерев'яний під літ. «А-1» загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м.; сарай шлакоблочний під літ. «Б», сарай шлакоблочний під літ «б», льох цегляний під літ. «п/г», вбиральня шлакоблочна під літ. «В», паркан дощатий під № 1-2. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явилися. Позивачка в адресованій суду заяві просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачка в наданій заяві вказала, що проти задоволення позову не заперечує, а справу просить розглянути без її участі. Беручи до уваги, що розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в силу вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги пов'язані зі спорами про право власності на нерухоме майно, позовна заява обґрунтована і підлягає задоволенню, оскільки в судовому засіданні було встановлено наступне. Із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 22 травня 2002 року державним нотаріусом Лебединської державної нотаріальної контори Лисенко В.Ф., та державного акта на право власності на земельну ділянку вбачається, що позивачці та відповідачці належить на праві власності, в рівних частинах кожній, садиба, що розташована в [ADDRESS] до складу якої входить земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,0913 га., та розташовані на ній наступні побудови: житловий будинок дерев'яний під літ. «А-1» загальною площею 60,6 кв.м, житловою площею 34,3 кв.м.; сарай шлакоблочний під літ. «Б», сарай шлакоблочний під літ «б», льох цегляний під літ. «п/г», вбиральня шлакоблочна під літ. «В», паркан дощатий під № 1-2 (а.с. 7-8). 20 лютого 2017 року за договором купівлі-продажу відповідачка продала позивачці належну їй частину садиби, що розташована в [ADDRESS]. На підтвердження укладеної угоди відповідачка написала розписку (а.с. 6), з якої вбачається, що сторони узгодили всі істотні умови договору купівлі-продажу, а саме, його ціну, порядок передачі майна, порядок оплати вартості та про наступне нотаріальне посвідчення договору в строк до 1 червня 2017 року. В той же день позивачка здійснила розрахунок з відповідачкою за придбане нерухоме майно, а остання, у свою чергу, передала їй нерухоме майно та правовстановлюючі документи на це майно. З того часу позивачка користується придбаною садибою, здійснює капітальний ремонт, повністю утримує за власний рахунок. Однак, право власності [PERSON] до цього часу належним чином не оформлене, оскільки відповідачка ухиляється від виконання взятих на себе зобов'язань щодо нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу. У відповідності зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У відповідності зі ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004р. N952-IV встановлено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов'язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом. Частною 1. ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» встановлено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, в тому числі і право власності на нерухоме майно. Згідно з ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. У відповідності зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору купівлі-продажу, позивачка зі свого боку виконала взяті на себе зобов'язання, сплативши вартість придбаного майна та прийняла його у своє володіння і обидві сторони вчинили взаємні дії для настання юридично значимих наслідків, що підтверджується зібраними доказами, суд приходить до висновку, що наявні всі передумови для визнання за [PERSON] права власності на спірне майно.

Outcome: approved