Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, що розташоване за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивачка є власником зазначеного житлового будинку, у якій , в свою чергу, зареєстрований відповідач, її колишній чоловік, який з 01.04.2018 року не є власником нерухомого майна та не проживає у даному будинку, а факт його реєстрації перешкоджає заявнику у повній мірі розпоряджатись вищевказаним нерухомим майном. Позивачка, та представник позивача у судове засідання не з`явилися, представник позивача направив до суду заяву , в якій просить справу слухати у його відсутність та позивача, свої позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився належним чином повідомлений про час та дату розгляду справи. Відзиву на позов та будь-яких заяв та клопотань до суду не подав. Ухвалою суду від 31.03.2020 р. постановлено провести заочний розгляд даної цивільної справи. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №198949110 від 04.02.2020, (а.с. 6,39 ). З наданої довідки № 3045 виданої 30.11.2018 Білилівською сільською радою Ружинського району Житомирської області вбачається, що гр. [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але з 01.04.2018 року не проживає за адресою: в [ADDRESS] . (а.с.11). Статтею 47 Конституції України гарантоване кожному право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (Правова позиція у справі №6-709цс16). Вирішуючи питання про те, які правові норми за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ст.58,ч.1 Конституції України) підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи час їх виникнення, встановлено, що такими є ст.ст.391,406,ч.2 ЦК України, відповідно до яких власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, право користування чужим майном може бути припинено за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. У відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки, відповідач зареєстрований у спірному житловому будинку, який з 01.04.2018 року за вказаною адресою не проживає,не є родичем та судом не встановлено поважних причин не проживання відповідача у зазначеній квартирі, будь-яких інших угод між сторонами з приводу користування будинком не укладалось та такі домовленості відсутні, з метою ефективного захисту прав позивача, позов [PERSON] підлягає задоволенню з визнанням [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Оскільки позов підлягає до задоволення, на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені останньою та документально підтверджені судові витрати за розгляд даної справи, що складаються із судового збору в сумі 768, 40 гривень.

Outcome: approved