Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до свого чоловіка - [PERSON] про розподіл майна подружжя і просила визнати за нею право власності на ? частину автобусу марки «Богдан», державний номер [NUMBER], та на ? частину квартири [ADDRESS] посилаючись на те, що з 23 листопада 2002 року вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, під час якого за спільні кошти подружжя 07 грудня 2007 року ними було придбано спірну квартиру, а у 2010 році - спірний транспортний засіб, право власності на які було зареєстровано за відповідачем. В теперішній час стосунки в родині погіршилися і вона має бажання розділити спільно нажите з відповідачем майно. Під час розгляду справи позивачка збільшила свої позовні вимоги і просила визнати за нею право власності на 2/3 частин автобусу марки «Богдан», державний номер [NUMBER], та на 2/3 частин квартири [ADDRESS] посилаючись на те, що на придбання квартири частину грошей дали її батьки, частину вони отримали в якості кредиту за договором від 07 грудня 2007 року, який вона, як працівник банку, уклала з банком і в подальшому фактично виплачувала за рахунок свого особистого доходу. Протягом сумісного життя відповідач не дбав про матеріальне забезпечення родини, спірне майно фактично було придбано за кошти, які заробила або вона, або дали її батьки. Після розірвання шлюбу їх дитина [PERSON], [INFO], залишилася проживати з нею. Відповідач від сплати аліментів на її утримання ухиляється, вигнав її з дитиною з квартири, фактично позбавивши дитину житла (т. 1, а.с. 75). Позивачка в судове засідання не прибула, направила для участі в розгляді справи судом свого представника, який позов підтримав. Відповідач та його представник позов визнали частково і вважали за можливе розподіл спільного майна подружжя шляхом визнання за кожним з них права власності на ? частину спірного майна. Також відповідач заперечував доводи позивача про ненадання ним матеріальної допомоги на утримання дитини і пояснив, що ще наприкінці 2013 року передав спірний автобус сторонній особі у рахунок погашення боргу. Ухвалою суду від 15 березня 2016 року до участі в справі в якості третьої особи на стороні відповідача за первісним позовом, яка не заявляє вимог на предмет спору, було залучено ПуАТ «Фідобанк», який є правонаступником ВАТ «Ерсте Банк». Представник третьої особи позов не визнав і пояснив, що визнання за позивачем права власності на частину квартири, яка передана відповідачем в іпотеку банку у забезпечення укладеного між банком і позивачем кредитного договору, суттєво ускладнить процес реалізації заставного майна. Також представник третьої особи вказав, що з 2013 року позивач порушує умови кредитного договору і з цього часу повністю припинив повернення кредиту. Вислухавши представника позивача, відповідача та його представника, представника третьої особи, свідка, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… 23 листопада 2002 року позивачка та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано міським відділом РАГС Харківського обласного управління юстиції (т. 1, а.с. 3). Від спільного життя вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. Під час зареєстрованого шлюбу за рахунок спільних коштів сторонами було придбані: двокімнатна ізольована квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано за відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 07 грудня 2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 4968 (а.с. 6), і автобус марки «Богдан», державний номер [NUMBER], також зареєстрований в органах ДАІ на ім'я відповідача [PERSON] (т. 1, а.с. 5). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 06 лютого 2014 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1, а.с. 76). Місце проживання дитини сторін [PERSON], [INFO], визначено з її матір'ю [PERSON] (т. 1, а.с. 77). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 70 СК України зазначає, що в разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Виходячи з того, що при придбанні спірного майна між сторонами ніякої домовленості стосовно визначення розміру їхніх часток у праві спільної сумісної власності на це майно досягнуто не було, суд вважає частки сторін у праві власності на спірні квартиру та транспортний засіб рівними і визнає за кожним з них право власності на їх ? частину. Ще до розірвання шлюбу, 28 березня 2013 року, відповідач зняв для реалізації спірний автобус з обліку в органах ДАІ (т. 1, а.с. 81, 210), та, діючи без згоди позивача [PERSON], здійснив його відчуження сторонній особі - [PERSON], що підтверджується копією наданої відповідачем розписки останнього (т. 2, а.с. 25). Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Зазначена правова позиція викладена Верховним Судом України у справі № 6-486цс16. Оскільки спірний автобус був придбаний сторонами за спільні кошти під час зареєстрованого шлюбу, що не заперечується відповідачем, який вважав можливим визнання за позивачем права власності на його ? частину, був відчужений відповідачем без згоди позивача, не в інтересах сімї та не для задоволення її потреб, то вартість цього майна повинна бути врахована судом при поділі спірного майна подружжя шляхом стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації половини вартості відчуженого майна. Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи № 9493 від 07 жовтня 2014 року ринкова вартість автобусу марки «Богдан», державний номер [NUMBER], становить 136085 грн. 15 коп. (а.с. 67), тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошова компенсація вартості ? частини зазначеного транспортного засобу, що становить: 136085,15 грн. : 2 = 68042, 575 грн. Суд не приймає до уваги ствердження відповідача про те, що на теперішній час вартість спірного автобусу є суттєво меншою, ніж визначена експертом, оскільки при розподілі майна подружжя суд виходить з ринкової вартості майна, визначеної максимально наближено до моменту фактичного припинення подружжям шлюбних стосунків. Подальше одноособове використання одним з подружжя спільного майна не в інтересах сім'ї, яке призвело до суттєвого зниження його вартості, не може прийматися судом до уваги і враховуватися при його розподілі. Допитаний в судовому засіданні експерт [PERSON] повністю підтвердив наданий ним висновок і пояснив, що у зв'язку з ненаданням відповідачем зазначеного автобусу для огляду, розрахунок дійсної вартості транспортного засобу проводився виходячи з середньо-статистичних відомостей про ринкову вартість аналогічних транспортних засобів, з урахуванням середньо-нормативного зносу транспортного засобу, встановленого з урахуванням його року виготовлення 2003 року, про що свідчать відомості, які містяться в свідоцтві про реєстрацію зазначеного транспортного засобу (т. 1, а.с. 5). Суд не вбачає підстав для збільшення розміру частки позивача у спірному майні з підстав надання їй відповідачем допомоги на утримання дитини в розмірі, недостатньому для забезпечення усіх потреб дитини, оскільки позивач не позбавлений права звернутися до суду з окремим позовом про стягнення з відповідача додаткових витрат на утримання дитини. Оскільки спірне майно не відноситься до майна, яке необхідне для задоволення виключно потреб дитини і дитина не його співвласником, то підстави для збільшення розміру частки позивача у спільному майні, виходячи з інтересів неповнолітньої дитини, яка з ним проживає, також відсутні. Заперечення представника третьої особи і його ствердження про неможливість розподілу спільного майна подружжя в разі наявності у подружжя боргових зобов'язань перед банком, є хибними, на законі не ґрунтуються і до уваги судом не приймаються. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі, які складаються зі сплаченого позивачем судового збору в розмірі 1439 грн. 25 коп. і витрат на оплату послуг експерта автотоварознавця в сумі 738 грн., що загалом становить 2177 грн. 25 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 60, 65, 70 СК України, суд -

Outcome: partial