Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачки звернулися в суд з позовною заявою про припинення спільної сумісної власності на житловий будинок , виділення в ньому сторонам часток у вигляді квартир в натурі та визначення порядку користування земельною ділянкою. В обґрунтуванні позовних вимог покликаються на те, що житловий будинок, котрий знаходиться за адресою: [ADDRESS] складається з трьох квартир. Відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 41,4 кв. м, житловою 14,7 кв. м.; відповідачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 58,3 кв. м, житловою 40,6 кв. м.; їм, позивачам, на праві власності належить квартири [ADDRESS] , загальною площею 144,9 кв. м, житловою 74, 6 кв. м. та нежитловою - 66,4 кв. м., в рівних частках. Загальна площа квартири утворилася в результаті реконструкції квартири з влаштуванням вбудованого гаража, нежитлового приміщення, в мансардному поверсі - 2 житлових кімнат, їдальні, ванної кімнати та коридору, що, в подальшому, було належним чином оформлено та отримано свідоцтво про право власності на квартиру. Будинок [ADDRESS] та його прибудинкова територія, далі стверджує сторона позивача, є огородженими, має 2 окремих входи, перший до квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , а другий до квартири [ADDRESS] , яка при цьому має ще окрему браму для в`їзду автомобіля до гаражу. Експертом ПП [PERSON] , на їх, позивачів, замовлення, проведено експертизу на предмет можливості виділення квартири [ADDRESS] в окреме будинковолодіння. Висновком експертизи встановлено, що перекриття в квартирі [ADDRESS] виконані окремо від перекрить інших квартир будинку; конструкції даху виконані окремо від даху над іншими квартирами будинку; всі несучі та огороджувальні конструкції в межах квартири [ADDRESS] виконані окремо, незалежно від інших квартир будинку і відділені від них капітальними цегляними стінами; мережі в квартирі [ADDRESS] обладнані окремими лічильниками обліку витрат води, газу та електроенергії, виконані незалежно від мереж в інших квартирах будинку; всі конструкції відповідають чинним нормативним документам і забезпечують надійну експлуатацію будинку в межах квартири [ADDRESS] , що фактично є окремим будинковолодінням. Далі позивачі зазначають, що як вони, позивачі, так і відповідачі є співвласниками житлового будинку [ADDRESS] , а отже, співвласниками допоміжних приміщень, усіх конструктивних елементів будинку тощо. При цьому, спільна сумісна власність на будинок взаємозобов`язує та узалежнює співвласників між собою. А отже, для проведення будь-яких зовнішніх ремонтних робіт (фасаду, даху), облаштування прибудинкової території тощо, позивачі змушені брати дозвіл у відповідачів. При тому, як фактично, так і юридично, приміщення, котрі перебувають у спільній сумісній власності є відсутні, позаяк, усі приміщення, які позивачі бажають виділити внатурі вже належать їм на праві приватної власності. Щодо користування земельною ділянкою, то роками склався уставлений порядок користування такою між позивачами та відповідачами і ділянка фактично уже поділена, а ділянка позивачів виділена огорожею. Відповідачі не дають згоди на зняття будинку з балансу міської ради, виділ часток в натурі, реальний розподіл будинковолодіння та приватизацію земельної ділянки. В той же час вони, позивачі, не претендують на жодні спільні допоміжні приміщення, бажають виділити лише те, що належить їм на праві приватної власності та визначити порядок користування земельною ділянкою, який уже фактично склався, проте не може бути належним чином оформлений в добровільному порядку, адже відсутня спільна згода. Угоди, про спосіб виділу часток спільної власності між співвласниками, сторонами не досягнуто. А порядок розподілу часток можливо визначити лише за угодою між співвласниками або за рішенням суду. Відтак, просять припинити право спільної власності усіх співвласників на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , виділивши позивачам з будинковолодіння частку в натурі, а саме приміщення квартири [ADDRESS] , відповідно до висновку експертизи, проведеної ПП [PERSON] та визначити порядок користування земельною ділянкою відповідно до сталого порядку користування нею сторонами, а саме виділити в користування позивачам земельну ділянку, що примикає безпосередньо до квартири [ADDRESS] та виділена огорожею. Ухвалою суду від 10 червня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання яке закрито ухвалою суду від 07.10.2020 року. Підстави таких рішень викладені в ухвалах. У відзиві на позовну заяву відповідачка [PERSON] та її представник, просять відмовити в позові, оскільки задоволення позовних вимог призведе до порушення її законних прав та інтересів. Зазначають, що для обслуговування будинку [ADDRESS] ВК ЛМР ДТ № 590 від 11.05.1953 р. виділено земельну ділянку площею 1165, 7, що підтверджується архівним витягом № Б-247 від 14.02.2019 р. При цьому, земельна ділянка не приватизована та у власність не передавалася. Зазначають, що у сторін по справі відсутні правовстановлюючі документи, що посвідчують право власності на спірну земельну ділянку. Вважають, що позивачками здійснено самовільне будівництво та здійснюється самозахват території, яка призначена для спільного користування власниками (мешканцями) будинку [ADDRESS] . У відповіді на відзив позивач [PERSON] зазначає, що прибудова до будинку [ADDRESS] не є самочинним будівництвом, квартиру здано в експлуатацію, наявні всі дозвільні документи. Щодо твердження відповідачки про самозахоплення прибудинкової території, то такі не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, про причини неявки чи неподання суду відзиву на позовну заяву не подала. У зв`язку з цим, судом прийнято рішення про розгляд справи у її відсутності, проти чого сторони не заперечували. В ході судового розгляду справи, в якості третіх осіб без самостійних вимог, залучено Львівську міську раду та Франківську районну адміністрацію. Львівською міською радою подано письмові пояснення, у яких зазначено, що земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок [ADDRESS] знаходиться у фактичному користуванні власників квартир без належно оформлених документів на землекористування. Разом з тим, при з`ясуванні судом питання права власності на вказану земельну ділянку представник третьої особи Львівської міської ради підтвердила про відсутність будь - яких правовстановлюючих документів на вказану земельну ділянку. Підтвердила також, що з позовними вимогами до позивачів не зверталися. Також підтвердила відсутність у третьої особи, яку вона представляє у суді, документів, які б підтверджували факт у кого на обслуговуванні (балансі) перебуває будинок [ADDRESS] станом на час подачі позовної заяви та на час розгляду справи судом. Разом з тим проти задоволення позовних вимог заперечила, так і не обґрунтувавши такої позиції. Представник третьої особи - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо позовних вимог надав письмові пояснення в яких зазначив повноваження Франківської Районної адміністрації Львівської міської ради з підтвердженням наявності розпоряджень знайдених в базі обліку, серед яких від 01.12.2020 року № 586 «Про затвердження місця розташування контейнерного майданчика на вулиці Квітнева, 5 » та від 20.12.2019 року № 768 « Про затвердження актів списання з балансового обліку ЛКП «Затишне» багатоквартирних житлових будинків… на [ADDRESS] ». Щодо Земельної ділянки, представник третьої особи зазначає, що право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають зх. Моменту державної реєстрації цих прав (ст.. 125 Земельного Кодексу України). Просить суд звернути увагу, що в матеріалах справи відсутні будь - які документи, які б підтверджували право власності чи користування земельною ділянкою. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.11.2021 року за параметрами: - «права власності, інші речові права, іпотеки, обтяження» за адресою: « [ADDRESS] , земельна ділянка» відомості відсутні у всіх наявних державних реєстрах речових прав. Відтак, далі зазначає у своїх поясненнях представник, наявний факт самовільного зайняття комунальної земельної ділянки, оскільки здійснюється її фактичне , без рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування. Відповідно до земельно - кадастрових даних, земельна ділянка, на якій розташований багатоквартирний житловий будинок на [ADDRESS] знаходиться у фактичному користуванні власників квартир без належного оформлення документів на землекористування. Вважає, що вищенаведене та відсутність у сторін належних документів на землекористування, Франківська районна адміністрація Львівської міської ради при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Разом з тим, інший представник третьої особи - Франківської районної адміністрації Львівської міської ради Наконечний О.С. в судовому засіданні від 20.12. 2021 року позовні вимоги заперечив так і не навівши суду конкретних доводів розбіжності у позиції представників. Крім цього, в судовому засіданні судом постановлено протокольну ухвалу, якою визнано неналежну підготовку до судового процесу у даній справі представника Наконечного О.С . В судовому засіданні позивач [PERSON] та представники позивачів, кожен окремо, позовні вимоги підтримали, надали аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві та відповіді на відзив, просять задоволити позовні вимоги. При цьому, інших доказів, крім тих, що містяться в матеріалах справи суду не надали. Крім цього, представники позивачів мотивуючи позовні вимоги щодо позбавлення права власності сторін на належні їм квартири, покликалися на судову практику, яку просили врахувати при прийнятті рішення. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги заперечили з підстав наведених вище. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення учасників судового процесу та з`ясувавши фактичні обставини, у їх сукупності, суд приходить до наступного. Сторонами судового процесу, як і третіми особами в судовому засіданні не доведено, а судом не встановлено хто є балансо - утримувачем будинку [ADDRESS] , з чого ще складається вказаний будинок, крім квартир, що належать сторонам, що саме у даному будинку, перебуває у спільному користуванні власників квартир, що розміщені у вказаному будинку. Сторонами, як і третіми особами в судовому засіданні не підтверджено право власності чи право користування земельною ділянкою на якій зведено будинок [ADDRESS] , а навпаки третіми особами підтверджено відсутність правовстановлюючих документів, що у свою чергу суд розцінює відсутність власника в розумінні вимог матеріального права. Суд приймає до уваги той факт, що у даному випадку, земельна ділянка не перебуває у законному користуванні ні позивачів, ні відповідачів ні третіх осіб. Разом з тим, суд визнає, що в силу вимог Земельного Кодексу України, вказану земельну ділянку належить визнавати комунальною власністю, право на яку у встановленому законом порядку не оформлено. При цьому, суд приймає до уваги відсутність претензій чи позовних вимог третьої особи Львівської міської ради як до позивачів, так і відповідачів щодо фактичного користування ними спірною земельною ділянкою. Право власності на квартиру позивачів у розмірах, що утворилися внаслідок реконструкції не є предметом позову, а відтак, суд визнає як позивачів, так і відповідачів законними власниками належних їм квартир, що не оспорюється і самими сторонами. Отже, судом встановлено, що шляхом реконструкції квартири [ADDRESS] відбулось не лише збільшення площі вказаної квартири, але й повна реконструкція частини будинку і, як наслідок, квартира [ADDRESS] фактично складає окрему будівлю, яка лише однією стіною суміжна з квартирами відповідачів. До квартири є окремий вхід з вулиці, горище ізольовано, наявні окремі комунікаційні системи, що не пов`язуються із комунікаційними системами всього будинку. Будинок в загальному, у тому числі й з реконструйованою квартирою, зведений на земельній ділянці, що виділена та залишена в користуванні землекористувачами - за будинкоуправлінням № 117 Червоноармійського району по вулиці К.Маркса при будинку [ADDRESS] площею 1165, 70 кв. м. Даний факт підтверджується Архівним витягом № Б-247 від 14.02.2019 року з якого вбачається, що Виконавчим Комітетом Львівської міської Ради депутатів трудящих рішенням № 590 від 11.05.1953 р. виділено земельну ділянку площею 1165,7 кв. м., При цьому суд бере до уваги, що вказана земельна ділянка виділялась не сторонам а будинкоуправлінню № 117 Червоноармійського району м. Львова у 1953 році. У подальшому вказана земельна ділянка, уже в інших розмірах визначалась комунальним підприємствам для обслуговування будинку. Таким чином сторони процесу є фактичними користувачами без належного права. Вирішуючи даний спір, і зокрема позовні вимоги, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з результатів судового розгляду, які судом оцінюються з урахуванням належності, допустимості та узгодженості поданих сторонами доказів. Суд враховує покликання представників позивача на судову практику з розгляду справ даної категорії проте відхиляє такі доводи, оскільки судова практика, на яку покликається сторона стосується іншого предмету. Крім цього, сторона позивача стверджує і це підтверджується матеріалами справи, що сторони є законними належних їм квартир, а право спільної сумісної власності усіх співвласників ( сторін у справі) на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не доведено. Спільне користування спірним будинком, якщо таке є, оскільки сторони не довели суду фактичних обставин, а саме, що у будинку перебуває у спільному користуванні сторін. Відтак, таке користування за своєю формою є фактичним, а не законним, а тому суд виходить з фактичних обставин справи зважаючи на вимоги ст.. 2 ЦПК України, згідно з якою завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що кореспондується із ч. 1 ст. 6 Конвенції « Про захист прав людини і основоположних свобод». При цьому суд виходить з того, що сторони фактично користуються земельною ділянкою кожен у межах своїх потреб. Стороною відповідача не доведено яким чином буде порушено її відповідачки право, якщо залишити порядок користування на який покликається сторона позивача. Натомість відмова у позові у цій частині частково порушуватиме право позивачів, оскільки така відмова буде суперечити усталеному порядку, який уже визначився і діє на час розгляду справи. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В судовому засіданні встановлено, та не заперечується учасниками судового процесу, що позивачі та відповідачі є власниками належних їм квартир в будинку [ADDRESS] , що підтверджується відповідними витягами про державну реєстрацію прав, технічними паспортами, та інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Відтак, зважаючи на положення ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини наявності в позивачів та відповідачів права приватної власності, в кожного окремо, на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] , не потребують доказування, оскільки такі визнаються учасниками справи. Разом з тим, суд не вважає за доцільне розглядати питання реконструкції та переобладнання квартири [ADDRESS] , оскільки таке не є предметом судового розгляду у даній справі та виходить за межі позовних вимог. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Як передбачено статтею 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом частин 1, 2 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України та означає власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у виразі часток. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч. 1ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, 2ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно до вимог ст. 88 Земельного кодексу України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки вимагати відповідної компенсації. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови №7 від 16.04.2004 року із наступними змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Згідно з ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. Право спільної сумісної власності на земельну ділянку регулюється положеннями ст.89 ЗК України, де в ч.ч.3, 4, 5 зазначено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом; співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом; поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено договором. В п.18 «е» Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року також зазначено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку слід виходити з того, що учаснику спільної сумісної власності право вимагати виділення належної йому частки зі складу земельної ділянки належить за умови попереднього визначення розміру рівних земельних часток, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Згідно ст.ст.152,158 Земельного Кодексу України, власники земельних ділянок мають право в судовому порядку вирішувати в тому числі і спори щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, до яких відносяться і питання визначення розміру часток співвласників і виділення частки із спільної власності. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними та у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. В абз. 3 п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, з послідуючими змінами зазначено, якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Реалізація права власності однією особою не може шкодити праву власності іншої особи. Право спільної власності обмежено спеціальними нормами закону, унаслідок чого кожен із співвласників зобов`язаний реалізувати своє право власності з урахуванням прав та інтересів інших співвласників та за взаємною згодою. Щодо порядку користування земельною ділянкою, у випадку виділу в натурі частки земельної ділянки, співвласнику якому вона виділяється, надається право саме на ту частину землі, на якій розташована відокремлена частина житлового будинку, що виділяється співвласнику. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. У випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розташованого на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи. Зважаючи на те, що між сторонами у справі погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, у сторін відсутнє законне право на користування спірною земельною ділянкою, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Згідно з частинами 1, 2 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). На підставі наведеного,

Outcome: dismissed