Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач, КП «Сокальжитлокомунсервіс» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] з участю третьої особи Сокальської міської ради про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної підприємству. Свої вимоги мотивує тим, що відповідач, [PERSON], який перебував з КП «Сокальжитлокомунсервіс» у трудових відносинах, згідно розпорядження міського голови від 10.05.2012 року №51 призначений на посаду директора КП «Сокалькомунсервіс» та працював директором підприємства до 30.11.2016року. 30.10.2014 року на підприємстві за вказівкою керівника видано наказ №318-к «Про скорочення штату працівників, відповідно до якого з 31.12.2014 року скорочувалася одна штатна посада бухгалтера 1 категорії. Наказом підприємства №395-к від 31.12.2014 року [PERSON] звільнено за п.1 ч.40 КЗпП України у зв»язку із скороченням штату працівників. Із таким рішенням [PERSON] не погодилася і нею було подано позов до суду про поновлення її на роботі, відшкодування часу вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 04.06.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13.11.2015 року рішення суду першої інстанції було скасовано та ухвалено нове про задоволення позовних вимог частково, а саме визнано незаконним та скасовано наказ КП «Сокальжитлокомунсервіс» №395 від 31.12.2014 року про звільнення [PERSON] у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера 1 категорії КП «Сокальжитлокомунсервіс» із 01.01.2015 року. Стягнуто з КП «Сокальжитлокомунсервіс» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 321 грн. 92 коп. за період з 01.01.2015 року до 13.11.2015 року, 2000 грн. витрат на правову допомогу та 500 гривень моральної шкоди. В іншій частині вимог відмовлено. Судом касаційної інстанції залишено без змін рішення апеляційної інстанції. У зв'язку із переглядом рішень районного та апеляційного судів, судом касаційної інстанції, підприємством сплачено 1378грн. судового збору за подачу касаційної скарги та крім цього, у зв'язку з виконанням рішення суду сплачено 3082,19 грн. виконавчого збору та 98,40 витрат на проведення виконавчих дій. Зазначає, що відповідно до положень КЗпП, службова особа, яка винна в незаконному звільненні несе матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з її вини підприємству, установі, організації. В даному випадку цією службовою особою був відповідач - директор підприємства [PERSON], а відтак просить суд стягнути з відповідача на користь КП «Сокальжитлокомунсервіс» шкоду завдану підприємству з його вини, яка відшкодована [PERSON] внаслідок незаконного звільнення в розмірі 35 380,51 грн., а саме: середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 28 321, 92коп.; 500 гривень моральної шкоди, 2000грн. витрат на правову допомогу, 1378грн. судового збору за подачу касаційної скарги; 3082,19 грн. виконавчого збору та 98,40 грн. витрат на проведення виконавчих дій. У заяві про уточнення позовних вимог позивач КП «Сокальжитлокомунсервіс» просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь підприємства суму 6860,59, яка нарахована і виплачена за вимушений прогул із суми яка становить 28321,92 грн. та складається з нарахованого податку з доходів найманих працівників 18% - 6332,85 грн. та військовий збір 1, 5 % на суму 527,74 грн. а відтак загальна сума шкоди заподіяна підприємству становить 42241,10 коп., яку просить стягнути із відповідача. В запереченні на позовну заяву відповідач [PERSON] зазначив, що немає юридичної освіти, а отже не володів і не повинен був володіти точною інформацією щодо правової природи незаконного звільнення працівника, не був ознайомлений з усіма деталями, які свідчили б про те, що підписаний ним наказ №395-к від 31.12.2014 року є незаконним і протиправним. Крім того зазначив, що накази в КП «Сокальжитлокомунсервіс» готував не він, оскільки це не входило до його компетенції, а до компетенції юрисконсульта даного комунального підприємства, який і візував наказ №395-к від 31.12.2014 року. Також, звільнення відбувалося зі створенням комісії для визначення переважного права залишення на роботі, яку було створено наказом директора КП «Сокальжитлокомунсервіс» за №119-0 від 23.12.2014 року для точного та об»єктивного визначення кандидатури особи, яка повинна бути звільнена з урахуванням стажу роботи, рівня освіти, професійних навиків та інших критеріїв, тобто з цього вбачається, що рішення про звільнення приймалося не одноособово директором, а спеціально створеною комісією для визначення переважного права залишення на роботі, а відтак відповідальність щодо відшкодування шкоди не лежить на [PERSON], так як питання щодо його доцільності звільнення [PERSON] згідно п.1 ст.40 КЗпП України приймалося колегіально. Крім того зазначає, що він на час розгляду справи не є службовою особою, що є обов»язковою умовою повної відповідальності, передбаченої п.8 ст.134, 237 КЗпП України, а тому на нього не може бути покладена вказана відповідальність. З урахуванням наведеного вважає, що відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Додатково повідомила, що на час звільнення [PERSON] з посади бухгалтера 1 категорії, відповідач [PERSON] працював директором підприємства і наказ про її звільнення підписано ним. Крім того, [PERSON] рішенням суду поновлено на роботі і підприємством було відшкодовано шкоду внаслідок її незаконного звільнення, як і понесено з цієї причини ряд інших витрато. А тому, на підставі п.8 ч.1 ст.134 КЗпП просила суд стягнути з відповідача [PERSON] в користь підприємства шкоду в розмірі 42 241,10 грн. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали. В обґрунтування зіслалися на доводи, що викладені у письмовому запереченні. Представник третьої особи Сокальської міської ради, Чернявська Х.М. в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі у їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно розпорядженням міського голови №51 від 10.05.2012 року [PERSON] призначено на посаду директора КП «Сокальжитлокомунсервіс». Наказом КП «Сокальжитлокомунсервіс» №395-к від 31.12.2014 року, в період обіймання відповідачем посади директора підприємства, [PERSON] було звільнено із займаної посади бухгалтера 1 категорії на підставі п.1 ч.40 КЗпП України. Не погодившись з вказаним наказом [PERSON] оскаржила такий наказ директора, подавши відповідний позов до суду про поновлення її на роботі, відшкодування часу вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Сокальського районного суду від 04.06.2015 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 13.11.2015 року скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, а саме визнано незаконним та скасовано наказ КП «Сокальжитлокомунсервіс» №395 від 31.12.2014 року про звільнення [PERSON] у зв»язку із скороченням штату на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді бухгалтера 1 категорії КП «Сокальжитлокомунсервіс» із 01.01.2015 року. Стягнуто з КП «Сокальжитлокомунсервіс» на користь [PERSON] 28321,92 середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв»язку з незаконним звільненням за період з 01.01.2015 року до 13.11.2015 року, 2000 грн. витрат на правову допомогу та 500 гривень моральної шкоди. В іншій частині вимог відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 року, касаційну скаргу КП «Сокальжитлокомунсервіс» відхилено, а рішення апеляційного суду Львівської області від 13.11.2015 року залишено без змін. З дослідженого платіжного доручення №355 від 07.06.2016 року встановлено, що на виконання вказаного рішення суду КП «Сокальжитлокомунсервіс» сплачено [PERSON] суму в розмірі 30 821,92 грн., яка складається з: 28 321, 92 грн. виплата середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 2000 гривень витрат на правову допомогу та 500 гривень моральної шкоди. Крім того, судом встановлено, що у зв»язку із захистом своїх прав та виконання комунальним підприємством вказаного рішення суду, ним понесено також витрати: 1378 грн. судового збору за подачу касаційної скарги, що підтверджується платіжним дорученням №823 від 30.11.2015р., 3180,59грн., яка складається із 3082,19грн. - виконавчий збір, 98,40грн. - витрати на проведення виконавчих дій, що підтверджується платіжним дорученням №205 від 17.03.2017 року. Також, згідно довідки КП «Сокальжитлокомунсервіс» №729 від 11.10.2017р., встановлено, що 07.06.2016р. підприємством із виплачених [PERSON] сум сплачено 6332,85грн. податку з доходів найманих працівників та 527,74грн. військового збору. Відтак, загальний розмір спричиненої відповідачем підприємству шкоди становить 42241,10грн. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. В свою чергу, незаконність звільнення працівника підприємства [PERSON] є повністю доведена рішенням суду, що набрало законної сили та згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України додатковому доказуванню в ході розгляду даної справи не підлягає. Таким чином, з відповідача [PERSON], який на час винесення наказу про звільнення [PERSON] був службовою особою, директором підприємства, за наказом якого звільнення працівника здійснено з порушенням закону, підлягає стягненню шкода, спричинена КП «Сокальжитлокомунсервіс» яку понесено підприємством у зв»язку з виконанням рішення суду.

Outcome: approved