Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що вона є власником житлового будинку за зазначеною вище адресою. Однак, у будинку на даний час зареєстровані її дочка [PERSON] та внук [PERSON] , [INFO] . Останні з 2012 року у спірному житловому будинку не проживають, будь-яких особистих речей в помешканні не мають, не приймають участі в його утриманні, не сплачують комунальні послуги, оскільки виїхали на постійне місце проживання до Англії. У добровільному порядку відповідачі не бажають знятися з реєстраційного обліку, проживають тривалий час закордоном, звідки не бажають повертатись на територію України, внук народився закордоном та проживає там по теперішній час, у зв`язку з чим звернулась до суду. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.ст. 383, 391, 405 ЦК України. Наявність реєстрації відповідачів у житловому будинку, власником якого є позивачка, створює для неї перешкоди в користуванні власністю. Ухвалою суду від 22 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті. Представник позивачки подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позов підтримує. Відповідачі правом на подання відзиву не скористалась, у судове засідання не з`явилась та не повідомили про причини неявки, повідомлені про час і місце розгляду справи належним чином, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Представник третьої особи подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти позову не заперечує. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.11, 12). Відповідачка [PERSON] є дочкою позивачки (а.с.7, 8, 9). [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] та внуком позивачки (а.с.7, 8, 10). В житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] власниця, [PERSON] дочка, [PERSON] внук (а.с.13). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 24 лютого 2020 року [PERSON] та [PERSON] , зі слів сусідів, більше восьми років не проживають в житловому будинку в [ADDRESS] (а.с.14). Відповідно до висновку Новоушицької районної державної адміністрації Хмельницької області від 11 червня 2020 року орган опіки та піклування вважає за можливе визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] (а.с.52). Суд встановив, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є членом сім`ї власника житла [PERSON] дочкою та внуком. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Конституцією (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.97 відповідно до закону № 475/97-ВР від 17.07.97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (стст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Оскільки власником спірної будинку є позивачка, то саме за нею закріплено право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, що узгоджується з положенням ч.1 ст.319 ЦК України. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною першою статті 156\~ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що також передбачено статтею 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом\~зазначених норм\~правом користування\~житлом,\~який знаходиться\~у власності\~особи,\~мають члени\~сім`ї власника\~(подружжя,\~їх діти,\~батьки)\~та інші\~особи,\~які постійно\~проживають разом\~з власником\~будинку,\~ведуть з\~ним спільне\~господарство,\~якщо при\~їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи встановлено, що відповідачі в житловому будинку позивачки були прописані, як члени сім`ї власника житла\~ [PERSON] \~та [PERSON] ,\~ оскільки\~є її\~дочкою та\~внуком. Отже, реєстрація та одночасне не проживання вказаних осіб чинить перешкоди у здійсненні позивачкою права користування та розпорядження своїм майном. При визнанні судом відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, судом не вбачається порушення пункту 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідачі тривалий час не проживає у зазначеному будинку. Відповідно до вимог ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вчинення власником будинку перешкод відповідачам у користуванні жилим приміщенням. Таким чином, відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки відсутні у даному житловому приміщення понад один рік, чим перешкоджають власнику у здійснені права користування та розпоряджання будинком. Окрім того, відповідно до ст.160\~СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405\~ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156\~ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 р., № 6-709цс16. Таким чином, вирішуючи даний спір та встановивши, що відповідачі з 2012 року і на момент звернення до суду з цим позовом у спірному будинку, як член сім`ї позивача не проживали, суд приходить до висновку, що вимоги позову є достатньо обґрунтованими та доведеними. Відповідно до ст.11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування особи здійснюється відповідним органом спеціального уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно зі ст.7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку відповідно до Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» і зазначення про це у рішенні суду є зайвим. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування і вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентними, уповноваженими на це органами, зокрема, на підставі рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням і лише в разі відмови цього органу здійснити зняття особи з реєстраційного обліку на підставі рішення суду, такі дії можуть бути оскаржені до суду із залученням компетентного органу в якості відповідача. Відповідачі проживали у спірному будинку в якості членів сім`ї (дочка та внук позивачки) та були вселені зі згоди власника житла позивачки [PERSON] . Також суд установив, що відповідачі з 2012 року не проживають у житловому будинку, належному позивачці. Поважних причин відсутності відповідачки понад вісім років у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідачі втратили право на користування житлом, оскільки відсутні у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідачів у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні ним права власності шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідачки [PERSON] , понесені позивачем витрати на оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved