Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

Позивач КНТЕУ звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з одержувача цільового пільгового кредиту для здобуття вищої освіти, мотивуючи свої вимоги тим, що 10.12.2001 року між відповідачем та позивачем була укладена угода № 12 про надання кредиту на навчання стенду в 2000/20001 по 2003/2004 навчальні роки, згідно з постановою КМУ від 27.05.2000 року № 844 «Про затвердження порядку надання молодим громадянам пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти у вищих навчальних закладах з різними формами власності». 25.12.2003 року була укладена Угода № 5 «Про надання цільового державного кредиту для здобуття вищої освіти» відповідно до постанови КМУ від 16.06.2003 року № 916 «Про затвердження Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти». Відповідач відповідно до умов вказаної угоди засвідчив, що всі умов Угоди йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати. Згідно із пп. 3.3 Угоди відповідач, як замовник, зобов`язаний повернути протягом 15 років всю суму наданого Закладом освіти кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця, а у разі відрахування одержувача кредиту із закладу освіти, починаючи з третьої місяця після відрахування. Відповідно до п. 6 Угоди одержувач кредиту повертає використаний ним на навчання кредит у сумі 11500, 00 грн. та відсотки за користування ним у сумі 3270, 61 грн., згідно додатку № 1 до Угоди. Повернення кредиту та відсотків за користування ним починалося з 30.05.2005 року. Відповідно до п. 7.2 Угоди у випадку ухилення Одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує навчальному закладу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. Позивач неодноразово звертався до відповідача із вимогою сплати кредиту та відсотків, а також із позовами до суду, але до цього часу борг сплачений не був. За період з 2013 по 2017 роки, 2019-2020 року позивачем надсилалися відповідачу листи, однак отримані ним не були. Таким чином, в результаті невиконання умов укладених угод у відповідача утворилась заборгованість у загальному розмірі 24556, 18 грн. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 24556, 18 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 2270, 00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу в його відсутність. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача. Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги КНТЕУ підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 10.12.2001 року між Київським національним торговельно-економічним університетом та [PERSON] була укладена Угода № 12 про надання кредиту на навчання стенду в 2000/20001 по 2003/2004 навчальні роки, згідно з постановою КМУ від 27.05.2000 року № 844 «Про затвердження порядку надання молодим громадянам пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти у вищих навчальних закладах з різними формами власності». Крім того, 25.12.2003 року між Київським національним торговельно-економічним університетом та [PERSON] була укладена Угода № 5 «Про надання цільового державного кредиту для здобуття вищої освіти» відповідно до постанови КМУ від 16.06.2003 року № 916 «Про затвердження Порядку надання цільових пільгових державних кредитів для здобуття вищої освіти». Відповідач відповідно до умов вказаних угод засвідчив, що всі умови Угоди йому зрозумілі та він вважає їх справедливими по відношенню до себе та підтвердив свою здатність їх виконувати. Згідно із пп. 3.3 Угоди відповідач, як замовник, зобов`язаний повернути протягом 15 років всю суму наданого Закладом освіти кредиту та три відсотки річних за користування кредитом після закінчення навчання, починаючи з дванадцятого місяця, а у разі відрахування одержувача кредиту із закладу освіти, починаючи з третьої місяця після відрахування. Відповідно до п. 6 Угоди одержувач кредиту повертає використаний ним на навчання кредит у сумі 11500, 00 грн. та відсотки за користування ним у сумі 3270, 61 грн., згідно додатку № 1 до Угоди. Повернення кредиту та відсотків за користування ним починалося з 30.05.2005 року. Відповідно до п. 7.2 Угоди у випадку ухилення Одержувача кредиту від повернення кредиту чи відсотків за користування ним одержувач сплачує навчальному закладу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від неповернутої в строк суми. За період з 2013 по 2017 роки, 2019-2020 року позивачем надсилалися відповідачу листи, однак отримані ним не були. Таким чином, в результаті невиконання умов укладених угод у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 6010, 64 грн., зокрема: термін до 30.06.2013 року - 927, 67 грн.; до 30.06.2014 року - 904, 67 грн.; до 30.06.2015 року - 881, 67 грн.; до 30.06.2016 року - 858, 67 грн.; до 30.06.2017 року - 835, 67 грн.; до 30.06.2018 року - 812, 67 грн.; до 30.06.2019 року - 789, 67 грн. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Відповідно до вимог ст.. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконання, проведеним належним чином. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ст.. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що на даний час відповідачем не виконані зобов`язання за укладеними з позивачем угодами, наявна заборгованість у розмірі 6010, 64 грн., вона підлягає стягненню з нього у примусовому порядку. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пеня у розмірі 8467, 37 грн. та інфляційні втрати у розмірі 10078, 17 грн., оскільки боржник, який прострочи виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 2270, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved