Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Товари народного вжитку» про виплату середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати та моральної шкоди. Свій позов мотивувала тим, що вона працювала на ТОВ «ТНВ» з 05 січня 2009року. Звільнена28січня2013року по п.1ст.36 КЗпП України за згодою сторін. За період її роботи на ТОВ «ТНВ» є заборгованість по заробітній платі за 2012р.: серпень - 634,70грн., вересень - 352,82грн., жовтень - 310,16грн., листопад - 700,61грн., грудень 1152,44грн.; за 2013р.: січень - 3281,06грн., а всього - 6431,79грн. Вказана заборгованість була стягнута відповідно до судового наказу від 21лютого2013року. Проте, добровільно відповідач відмовляється виплачувати вказану суму заборгованості, тому відповідно до заяви Мелітопольського міжрайонного прокурора радника юстиції Сірого Р.В., ВДВС Мелітопольського міськрайонного управління юстиції Запорізької області було відкрито виконавче провадження. Проте, до теперішнього часу розрахунок не проведений. Згідно довідки виданої ТОВ «Товари народного вжитку» №98 від 16.04.2014року, середньоденна заробітна плата на день звільнення складає 86,26грн., а середньомісячна заробітна плата складає 1854,59грн. Термін, з якого обчислюється затримка виплати заробітної плати починається з 28.01.2013року, тобто з моменту його звільнення. Таким чином, станом на 28.04.2014року, тобто на день пред'явлення позову, термін затримки складає 15 місяців. Виходячи з вказаних вище розрахунків, загальний розмір виплати середнього заробітку за час затримки заробітної плати складає 1854,59грн. х 15міс.= 27818,85грн. Крім того просить стягнути матеріальну шкоду в розмірі 15000грн., посилаючись на те, що через не виплату їй в день її звільнення та по теперішній час розрахунку, вона зазнала величезних моральних страждань. Позивач в судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява з проханням слухати справу за її відсутності, наполягає на заявлених позовних вимогах щодо стягнення середнього заробітку розрахунку в сумі 27818,85грн., від вимог про стягнення з відповідача матеріальної шкоди відмовилася. Представник відповідача у судове засідання не з'явилась, від неї надійшла заява про слухання справи за її відсутності, просить відмовити в задоволенні позовних вимог, про що надала письмові заперечення, згідно яких зазначила, що позивач, не довів наявність підстав для застосування норми матеріального права, передбаченої ст.117 КЗпП України щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку. Крім того зазначила, що затримка виплати заробітної плати сталася не з причин небажання роботодавця розрахуватись з робітником, а у зв'язку з об'єктивних обставин та скрутного матеріального становища. У зв'язку з неявкою сторін у судове засідання, згідно ч.2 ст.197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивач з 05 січня 2009 року працювала техніком з планування у відділі виробництва в ТОВ «ТНВ» та 28 січня 2013 року була звільнена на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Після звільнення позивачу відповідачем не сплачено кінцевий розрахунок в розмірі 6431,79грн. Вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки та копією довідки про заборгованість по виплаті заробітної плати №17 від 10.02.2014року. На час звільнення позивач мав отримати від товариства заборгованість за раніше відпрацьований час у сумі 6431,79грн., що підтверджується копією довідки №17 від 10.02.2014року, виданої ТОВ «ТНВ». В запереченні на позовну заяву представник відповідача посилався на неможливість проведення розрахунку з позивачем не з вини підприємства, а у зв'язку з об'єктивними обставинами та скрутним матеріальним становищем. Але з такою позицією представника відповідача суд не може погодитися, оскільки відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п. 20 постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. До того ж, заборгованість по сплаті позивачу заробітної плати виникла у підприємства ще з липня 2012 року, а згідно постанови про арешт коштів боржника, що додана до заперечення на позовну заяву вбачається, що арешт на рахунки ТОВ «ТНВ» був накладений у січні 2013 року. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. 21 лютого 2013 за зверненням позивача до Мелітопольського міськрайонного суду був виданий судовий наказ про стягнення з ТОВ «ТНВ» на його користь заборгованості по заробітній платі в розмірі 6831,79грн. В судовому засіданні від 26.05.2014року було встановлено, що на час розгляду справи вказана сума ще не сплачена позивачу. Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За ст.117 КЗпП України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає при наявності у цьому вини роботодавця. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду Українивід 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Порядок обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», відповідно до п. 2 якого обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.8 Порядку). Позивачем не зазначено підстав, передбачених чинним законодавством, для обчислення компенсації з застосуванням кількості саме календарних днів. Суд вважає, що розрахунок середньомісячної та середньоденної заробітної плати на час звільнення [PERSON], доданий позивачем до позову в якості доказів (довідка №98 від 16.04.2014 року) відповідає вимогам встановленого Порядку обчислення, а тому приймає його при обчисленні компенсації за затримку розрахунку. Таким чином, враховуючи вищевикладене, на думку суду позивачу належить виплатити компенсацію за час затримки виплати розрахунку при звільненні, виходячи з кількості робочих днів за весь період затримки за період з 28.01.2013 по 28.04.2014 в сумі 26999,38(двадцять шість тисяч дев'ятсот дев'яносто дев'ять) гривень 38 копійок за 313 робочих днів, відповідно до розрахунку: 86,26 грн. (середньоденна з/пл.) х 331 роб.дн. = 26999,38грн. Суд вважає безпідставним посилання представника відповідача, на те, що позивач на день звільнення не працював, та його звернень до ТОВ «ТНВ» з вимогами про виплату заробітної плати не надходило. Таку позицію не можна вважати правильною, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до ТОВ «ТНВ» наступного дня після свого звільнення, де отримав трудову книжку та мав би отримати кінцевий розрахунок. Однак, будь-яких дій щодо здійснення кінцевого розрахунку з позивачем не було прийнято. Суд також не може погодитись з розрахунком компенсації, який був наданий позивачем, оскільки він не відповідає вимогам діючого законодавства щодо розрахунку компенсації за затримку. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial