Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивачка через свого представника звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в якому зареєстрована та проживає разом з донькою. З відповідачем розірвала шлюб 26.01.2017, однак від продовжує мешкати у будинку позивачки, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, приходить до житлового будинку у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та навіть бійки, псує майно, продає побутові речі з будинку, а гроші витрачає на придбання алкогольних напоїв, принижує позивачку перед сусідами та родичами. Їй з донькою неодноразово доводилось викликати поліцію аби захиститись від його нападів. Крім того, у новорічну ніч 2021 року відповідач вигнав позивачку з донькою з її власного будинку, у зв`язку із чим остання з донькою тимчасово мешкають у її батьків. Просить виселити відповідача з житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило. Суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, що відповідає ч. 4 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. Позивачці на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 07.11.2016, зареєстрованим в реєстрі за № 842, та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.11.2016 № 72435091. Позивачкою 20.12.2014 було укладено шлюб з [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого 20.12.2014 виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області серії [NUMBER] . Шлюб між сторонами розірваний 26.01.2017, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, виданого 26.01.2017 Вільнянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області серії [NUMBER] . Згідно довідок про реєстрації місця проживання осіб № 05-37/154, № 05-37/155, виданих 06.08.2019 виконавчим комітетом Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області у будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з дочкою [PERSON] , [INFO] . За вказаною адресою без реєстрації також проживає відповідач, що підтверджується довідкою Павлівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області від 26.02.2021 № 01-30/0365. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту (ч. 1 ст. 319 ЦК України) Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. ч. 1,2 ст. 321 ЦК України). Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст. 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (BUDCHENKO v. UKRAINE, № 38677/06, § 40, ЄСПЛ, від 24.04.2014). Аналіз положень глави 32 ЦК України дає підстави для висновку, що сервітут-це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). За приписами ст. 157 ЖК УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 166 ЖК УРСР. Так, відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. З наведеного встановлюється, що для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. При цьому, суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства-суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності в такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. З матеріалів справи вбачається, що позивачка неодноразово зверталася до органів поліції з заявами стосовно неправомірної поведінки відповідача. Судом, за наслідками розгляду таких звернень було встановлено, що відповідач вчиняв домашнє насильство та хуліганські дії. Постановою Вільнянського районного суду у справі № 314/3183/20, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Також, на розгляді суду перебувала справа № 314/3771/20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП. За приписами ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Наведене підтверджує систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним позивачки та її доньки. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими та такими, що переслідують легітимну мету необхідну у демократичному суспільстві, а відтак такими, що підлягають задоволенню. Крім того, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 908 грн., від сплати якого позивачка була звільнена.

Outcome: approved