Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-13 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року в розмірі 301\~234,19 грн. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за кредитним договором. Представник позивача надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав та просив розглядати справу у його відсутності. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволені позову в повному обсязі, розгляд справи провести у його відсутність. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 23 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту №\~11338664000. Відповідно до умов вказаного кредитного договору відповідач отримав кредит в сумі 23\~200,00 доларів США та зобовязався повернути його у повному обсязі в термін не пізніше 23 квітня 2018 року. Крім того, згідно умов кредитного договору відповідач зобов'язався повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 355 доларів США в порядку і на умовах, визначених цим договором, згідно із Графіком платежів. Згідно ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Статтею 514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 516 ЦК України). 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно якого останньому були відступлені права вимоги, зокрема, за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року. Відтак, кредитором у правовідносинах, що виникли на підставі Договору про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року, на теперішній час є ПАТ «Дельта Банк». Ухвалою суду від 10 грудня 2014 року по справі було призначено почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено наступне питання: чи виконано підпис від імені [PERSON] у Договорі про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року, укладеному між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», [PERSON] власноруч чи іншою особою? Проте, ухвала суду від 10 грудня 2014 року виконана не була та матеріали цивільної справи поверталися на адресу суду із повідомленнями про неможливість надання висновку через недостатню кількість документів із вільними зразками підписів [PERSON] для вирішення поставленого експертам питання. Як передбачено ч.ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.ч. 1 та 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відтак, для правильного вирішення справи по суті необхідно, зокрема, встановити наявність чи відсутність заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року, а також дійсний розмір заборгованості за кредитом та процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню на користь позивача. Як закріплено ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Належними доказами, які підтверджують наявність чи відсутність заборгованості, а також встановлюють розмір заборгованості, можуть бути виключно первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Позивачем в обґрунтування заявленого розміру позовних вимог було надано лише [PERSON] від 09 квітня 2013 року за підписом начальника управління супроводження операцій фізичних осіб АТ «Дельта Банк» [PERSON] Відповідно до вказаної [PERSON] заборгованість по кредитному договору №\~11338664000 станом на 09.04.2013 року складає: 37687,25 доларів США, що згідно курсу НБУ складає 301234,19 грн. В тому числі: тіло кредиту 22518,81 доларів США, що в еквіваленті складає 179992,85 грн.; відсотки 15168,44 доларів США, що в еквіваленті складає 121241,33 грн. З них прострочена заборгованість по кредитному договору №\~11338664000 станом на 09.04.2013 року складає: тіло кредиту 7015,31 доларів США, що в еквіваленті складає 56073,37 грн.; відсотки 4792,1 доларів США, що в еквіваленті складає 38303,26 грн. Проте, надана позивачем [PERSON] від 09 квітня 2013 року не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України та не надає суду можливості належним чином встановити факт наявності заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року та її дійсний розмір. Ухвалою суду від 19 квітня 2017 року було задоволено клопотання представника відповідача про витребування доказів та з метою забезпечення повного та всебічного з'ясування обставин справи витребувано у ПАТ «Дельта Банк», зокрема: детальний (розгорнутий) розрахунок суми заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року, в тому числі з посиланням на формули, за якими він здійснений, з посиланням на первинні дані, які були використані при розрахунку, із зазначенням сум по кредиту та процентам; виписку по рахунку за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року. Вказана ухвала позивачем виконана не була, в зв'язку з чим суд повторно витребував зазначені докази ухвалами від 06 червня 2017 року, від 03 жовтня 2017 року та від 27 листопада 2017 року. Проте, зазначені ухвали суду позивачем також виконані не були. Відтак в матеріалах справи відсутні належні докази заявленого позивачем розміру заборгованості [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з'ясуванню обставин по справі, роз'яснює їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Як передбачено ч. 1 ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального судочинства. В своїх рішеннях Європейський суд з прав людини наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобовязана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обовязки. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду з прав людини вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Тобто, аналіз викладених вище обставин, дає підстави стверджувати про неналежне здійснення позивачем своїх процесуальних прав і виконання процесуальних обов'язків, що виразилися у відсутності інтересу до поданої ним до суду позовної заяви, що в свою чергу призвело до затягування судового розгляду даної справи. Одним із принципів в контексті справедливого судового розгляду, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції, є рівність сторін. Принцип «рівності сторін» є складовою більш широкого розуміння поняття справедливого судового розгляду. Умова «рівності сторін» у розумінні «справедливого балансу» між сторонами фактично застосовується як у цивільних, так і у кримінальних провадженнях. Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази, в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента. Положення п. 1 ст. 6 Конвенції гарантують «процесуальну» справедливість, що на практиці розуміється як змагальні провадження, у процесі яких у суді на рівних засадах заслуховуються аргументи сторін. Отже, той факт, що позивачем в порушення наведених вище норм ЦПК України не було надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування розміру заявлених позовних вимог, навіть після неодноразового отримання ним ухвал суду про витребування відповідних доказів, свідчить про його процесуальну недбалість. Прийняття судом наданої позивачем [PERSON] від 09 квітня 2013 року в якості належного, допустимого, достовірного та достатнього доказу розміру заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту №\~11338664000 від 23 квітня 2008 року фактично порушить право відповідача на правову визначеність (передбачуваність), що випливає із застосованого у п. 1 ст. 6 Конвенції словосполучення «встановлений законом» згідно рішення Європейський суд з прав людини, а також право на дотримання судом принципу рівності і змагальності сторін, оскільки в наведеній ситуації судом необґрунтовано буде віддано перевагу інтересам позивача як перед законом, так і перед судом. Одним з елементів здійснення принципу справедливого судочинства є принципи «рівності вихідних умов», дотримання балансу сторін при розгляді справи в суді, а також принцип обґрунтованості судового рішення. Суд вважає, що при оцінці доказів, наявних у справі, необхідно керувався критерієм «поза розумним сумнівом» та виклав вище за текстом мотиви, чому він не приймає до уваги докази, надані позивачем в обґрунтування розміру заявлених позовних вимог. Аналізуючи зазначені норми права, зясовуючи вказані обставини та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів кожний окремо й у їх сукупності, у тому числі вище приведені, суд вважає їх такими, що не відповідають вимогам зазначених вище норм ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності та достатності, й вважає, що позивачем не доведено належним чином обґрунтованості заявленого розміру позовних вимог. А відтак, в задоволенні заявленого ПАТ «Дельта Банк» позову про стягнення заборгованості за кредитним договором слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed