Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

позивачка звернулася до суду із цивільним позовом до ПАТ «Свемон-Захід» про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 7 545,09 гривень. Свої вимоги мотивує тим, що працювала на посаді бухгалтера ІІ категорії ПАТ «Свемон-Захід» з 18.10.2002 року. З 01.04.2003 року переведена на посаду інженера-програміста. Наказом №13 від 06.05.2016 року позивачка була звільнена з роботи за власним бажанням, проте повного розрахунку в день звільнення з нею проведено не було. Згідно розрахункової відомості за травень 2016 року розмір заборгованості ПАТ «Свемон-Захід» по заробітній платі [PERSON] становив 20 545,09 грн. Після звільнення, відповідачем на картковий рахунок позивачки перераховано 13 000,00 грн., а саме: 17.06.2016 року - 5 000,00 грн., 01.07.2016 року - 4 000,00 грн., 25.07.2016 року - 4 000,00 грн. Таким чином, станом на 06.02.2017 року заборгованість ПАТ «Свемон-Захід» по заробітній платі [PERSON] становить 7 545,09 грн. Зокрема: за лютий 2016 року - 325,45 грн., за березень 2016 року - 2 886,62 грн., за квітень 2016 року - 2 596,17 грн., за травень 2016 року - 1 736,85 грн. Станом на 07.02.2017 року, відповідачем ПАТ «Свемон-Захід» не проведено повного розрахунку з працівником в день звільнення. Відтак відповідач повинен сплатити на користь позивачки її середній заробіток за весь час затримки в розмірі 31 521,42 грн. А саме, середньомісячна зарплата за: лютий - березень 2016 року (в квітні позивачка перебувала у відпустці) - 7 171,72, кількість робочих днів у лютому 2016 року - 21 день + кількість робочих днів у березні 2016 року - 22 дні = 166,78 грн., розмір середньомісячної заробітної плати * 189 днів - кількість робочих днів з наступного робочого дня за звільненням 07.05.2016 року і по дату звернення до суду 07.02.2017 року, а саме: в травні 2016 року - 16 днів, в червні 2016 року - 19 днів, в липні 2016 року - 22 дні, в серпні 2016 року - 22 дні, у вересні 2016 року - 22 дні, у жовтні 2016 року - 20 днів, у листопаді 2016 року - 22 дні, в грудні 2016 року - 22 дні, в січні 2016 року - 22 дні, в січні 2017 року - 20 днів, в лютому 2017 року - 4 дні, отже середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить - 31 521,42 грн. ПАТ «Свемон-Захід» на адвокатський запит щодо розміру заборгованості по заробітній платі не відповідає та довідки про середню заробітну плату позивачки не надає. На підставі вищевикладеного, позивач просить проводити розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить позов задоволити. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 01.03.2017 року відкрито провадження у зазначеній справі. Справа була призначена до розгляду в порядку загального провадження. Представник позивачки подав до суду заяву про уточнення позовних вимог. Зазначає, що ПАТ «Свемон-Захід» погасив заборгованість по заробітній платі [PERSON] в сумі 7 545,08 грн. Роботодавець провів повний розрахунок з позивачкою 23.02.2017 року. Тому, відповідач має сплатити на користь позивачки її середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 33 356,00 грн. Зокрема: в травні 2016 року - 16 днів, в червні 2016 року - 19 днів, в липні 2016 року - 22 дні, в серпні 2016 року - 22 дні, у вересні 2016 року - 22 дні, у жовтні 2016 року - 20 днів, у листопаді 2016 року - 22 дні, в грудні 2016 року - 22 дні, в січні 2016 року - 22 дні, в січні 2017 року - 20 днів, в лютому 2017 року - 16 днів, отже середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить - 33 356,00 грн. Ухвалою судді Франківського районного суду м. Львова від 02.07.2019 року вказана справа була прийнята до свого провадження. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак подала до суду заяву з клопотанням про слухання справи за її відсутності, позов підтримує повністю, просить такий задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомив про причини неявки, хоча належно повідомлений про час та місце слухання справи. У відповідності до ст. 280 ЦПК України суд вважає, що справу слід слухати за його відсутності на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді бухгалтера ІІ категорії з 18.10.2002 року, згодом переведена на посаду інженера-програміста з 01.04.2003 до 06.05.2016 року, що підтверджується записом у трудовій книжці позивачки серії [NUMBER] . Виходячи із запису в трудовій книжці серії [NUMBER] позивачка звільнена з вказаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням згідно поданої заяви, згідно наказу №13-к від 06.05.2016 року. Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. (постанова Верховного Суду України від 18.01.2017 року справа № 6-2912цс16). Статтею 27 цього Закону встановлено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Держава забезпечує щоквартальну підготовку і публікацію статистичних даних про середню заробітну плату і середню тривалість робочого часу по галузях, групах професій і посад, а також щорічну публікацію даних про вартість робочої сили. Порядком обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою КМУ від 02.02.1995 року №100, визначено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. При обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включається: основна заробітна плата; доплати і надбавки; виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Нарахування виплат при обчисленні середньої заробітної плати, що обчислюється із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадку, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком (п.2,3,4,8 Порядку). Відповідно до роз`яснень викладених в п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей117, 237-1цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Як зазначено у п. 31 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», відповідно до статей 21, 22 Закону України «Про оплату праці», роботодавець не може в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, які погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективним договором. Розмір заробітної плати за працю може бути нижчим за встановлений трудовим договором та мінімальний розмір заробітної плати тільки в разі невиконання норм виробітку, виготовлення продукції, що виявилось браком, та з інших передбачених чинним законодавством причин, які мали місце з вини працівника. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника, суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Відповідно до ст. 47 КЗпП, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відтак суд приходить до переконання, що проведений позивачем розрахунок середнього заробітку в сумі 33 356,00 гривень відповідає вимогами Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», а відтак суд визнає його правильним. Разом з тим, відповідно до 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім гривень) грн. 40 коп., оскільки позивач звільнений від їх оплати. Таким чином, виходячи із заявлених позовних вимог, встановлених обставин справи, системного аналізу положень чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення.

Outcome: approved