Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування Подільської міської ради Одеської області в інтересах малолітньої дитини [PERSON], 11 жовтня 2017 року звернувся в суд з цим позовом до відповідачки, та просив ухвалити рішення суду, яким відібрати малолітню [PERSON], [INFO] у матері [PERSON], [INFO], без позбавлення батьківських прав та стягнути з [PERSON] на користь малолітньої [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі 1/4 частини від всіх її доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму, встановленого законом на дитину відповідного віку, до її повноліття. Підставою відібрання дитини зазначив те, що відповідачка є матір'ю неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], відносно якої вона не виконує батьківських обов'язків, не займається її утриманням та вихованням. Крім того, малолітня дитина потребує проведення постійного медичного обстеження та лікування, оскільки попередній діагноз лікаря - дисплазія стегнового суглобу, тобто у дитини одна нога коротша за іншу. Профілактичні щеплення дитині не проводились, оскільки відповідачка відмовлялась від медичного обстеження та лікування дитини. Відповідно до листа №409 КУ «Подільська міська лікарня» від 01.08.2017 року, відповідачка має ознаки хронічного психічного розладу (шизофреноподібний психічний розлад) та потребує додаткового обстеження в умовах психіатричного стаціонару. Так як для життя та здоров'я дитини існувала безпосередня загроза, на підставі рішення виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області від 01.09.2017 року за №223 малолітню [PERSON], [INFO], було негайно відібрано від матері [PERSON] та влаштовано до дитячого державного закладу на повне державне забезпечення. Позивач зазначає, що оскільки мати протягом тривалого часу не створила належні умови для проживання та виховання дитини, відповідно до ст.170 СК України звернувся до суду із зазначеним позовом. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідачка та її представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти відібрання дитини та зазначали, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебуває. З 15 червня 2018 року працює в ФОП [PERSON] на посаді прибиральниці службових приміщень. Отже, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би вказував на існування ризиків, які дають підстави для задоволення вказаного позову. На підставі викладеного, просять суд відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши представника позивача, сторону відповідача, свідка та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя...., і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 6 вказаної Конвенції, держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід'ємне право на життя. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (ст. 19 Конвенції про права дитини). За принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959 р., дитина для повного та гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Відповідно до ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. При цьому відібрання дитини - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв'язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що [PERSON], народилася [INFO] (копія свідоцтва про народження, [NUMBER] ). Відповідно до листа КУ «Подільська міська лікарня» №409 від 01.08.2017 року, під час відвідування лікарською комісією у складі психіатрів [PERSON] та [PERSON], [PERSON] за місцем її проживання по [ADDRESS] було встановлено, що грубо порушені санітарно-гігієнічні умови проживання, поведінка відповідачки була неадекватною, важко було встановити контакт з нею. Критичне відношення до свого стану і стану здоров'я дитини відсутнє, тому вона не може належним чином дбати, а ні про себе, а ні про свою дитину. На основі огляду, зробили висновок, що у [PERSON] є ознаки хронічного психічного розладу (шизофренічний психічний розлад) і потребує додаткового обстеження в умовах психіатричного стаціонару. (а.с.4) Рішенням виконавчого комітету Подільської міської ради Одеської області №233 від 01.09.2017 року у зв'язку з безпосередньою загрозою для життя та здоров'я дитини відділу-службі у справах дітей Подільської міської ради Одеської області, необхідно здійснити заходи щодо негайного відібрання малолітньої [PERSON], [INFO] від матері [PERSON] (а.с.2). 27.03.2018 року складено акт обстеження умов проживання дитини та встановлено, що в домоволодінні, яке розташоване по [ADDRESS] відсутні газ, електроенергія, каналізація, вся побутова техніка, умови проживання незадовільні. В домоволодінні не прибрано, неприємно пахне, речі розкидані, підлога брудна. Туалет на вулиці. Також встановлено, що дитина не має окремого спального ліжка та письмового стола. У власному висновку від 15.06.2018 року за №1543 Орган опіки та піклування Подільської міської ради Одеської області, вважає за доцільне відібрати у громадянки [PERSON] її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без позбавлення батьківських прав. Свідок [PERSON], який є знайомим відповідачки, просив не відбирати дитину. Вказував на те, що він, як депутат міської ради буде допомагати відповідачці провести ремонт в будинку і в подальшому буде підтримувати вказану сім'ю. За правилами ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 СК України, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. Так, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь - яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав є тимчасовим заходом на відміну від позбавлення цих осіб батьківських прав, яке має безстроковий характер. Тому якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини, при цьому суд керується інтересами дитини. Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» у п. 16 роз'яснив, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Частиною 2 ст. 170 СК України встановлено, що у виняткових випадках, при безпосередній загрозі для життя або здоров'я дитини, орган опіки та піклування або прокурор мають право постановити рішення про негайне відібрання дитини від батьків. При цьому слід зазначити, що у випадках, встановлених у частині другій статті 170 СК України, суд повинен при розгляді позову органу опіки або прокурора про відібрання дитини, перевірити законність та обґрунтованість такого відібрання, адже дитина вже відібрана. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд вважає, що дійсно умови проживання дитини, матір'ю якої є [PERSON], були небезпечними для її життя та здоров'я. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ч. 1,2,4 ст. 155 СК України). У відповідності до ч.4 ст.170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст.79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. При цьому згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду підлягає негайному виконанню в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. З врахуванням положень ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави в рівних частках також підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1280 грн. (640 грн. - за вимогу про відібрання + 640 грн. - за вимогу про стягнення аліментів). Отже, так як в судовому засіданні встановлено, що умови проживання дитини є небезпечними для її життя, здоров'я і морального виховання, відповідач свідомо нехтує свої обов'язки щодо дитини, тому суд вважає за можливе задовольнити заявлені вимоги. Керючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved