Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивачка у грудні 2020 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що їй, [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності, у рівних долях, належить квартира [ADDRESS] в якій також зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] . На обґрунтування позову позивачка також зазначила, що [PERSON] ніколи не проживав за місцем реєстрації, особистих його речей в квартирі не має. Реєстрація місця проживання була необхідна відповідачу лише формально для отримання громадянства України, яке останній набув. Факт реєстрації відповідача у зазначеній квартирі, створює позивачці перешкоди у користуванні та розпорядженні нею. У добровільному порядку відповідач відмовляється знятися з реєстрації у вказаній квартирі. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 04.01.2021 було відкрито провадження, вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивачка у судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Проти заочного розгляду справи позивачка не заперечила. Також позивачка пояснила, що відповідач приїжджав кілька разів у м. Тростянець, щоб поспілкуватися з дитиною, але ніколи не проживав у належній їй квартирі. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача: [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні також підтримали заявлені позивачкою позовні вимоги та пояснили, що вони надали дозвіл для реєстрації відповідача у належній їм квартирі, але жодного дня відповідач там не проживав. Відповідачу потрібна була реєстрація в Україні для навчання. Позивачка перебувала з відповідачем у шлюбі та проживала разом з ним у м. Суми. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином та не подав відзив. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, третіх осіб, покази свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з таких мотивів. Судом установлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 10.01.2007 належить на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, квартира [ADDRESS] (а.с. 9-12). З будинкової книги для прописки громадян та довідки виданої Тростянецькою міською радою Сумської області від 23.12.2020 №6143 вбачається, що у квартирі [ADDRESS] значаться зареєстрованими: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] (а.с. 13-16, 18). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 14.03.2019 було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 11.10.2016 року Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 619 (а.с.17). Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що протягом десяти років вона проживає у будинку по [ADDRESS] . Її квартира та квартира позивачки знаходяться на одному поверсі будинку. За час її проживання у даному будинку вона жодного разу не бачила відповідача. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона проживає у будинку по [ADDRESS] . Відповідача вона бачила лише один раз поблизу під`їзду будинку на початку літа 2020 року. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою, не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Право користування чужим майном врегульовано нормами статей 401-406 ЦК України. Згідно частини першої статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Припинення сервітуту врегульовано ст. 406 ЦК України, зокрема, однією з підстав припинення сервітуту є припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже, зважаючи на встановлені у судовому засіданні обставини, суд доходить висновку, що відповідач, як член сім`ї власника квартири, набув право користування квартирою, яке по своїй суті є сервітутом. На даний час, у зв`язку з розірванням шлюбу відповідач не входить до складу сім`ї позивачки, тобто обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту припинена, тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу позивачки, як власника майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Враховуючи вищевикладене, вимоги позивачки підлягають задоволенню повністю. Зважаючи на принцип диспозитивності цивільного судочинства та подану позивачкою заяву, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат.

Outcome: approved