Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання за нею права особистої власності на майно, що придбане у період шлюбу, а саме на квартиру [ADDRESS] як на майно, набуте нею за власні кошти, отримані від чоловіка за попереднім шлюбом при добровільному поділі майна, в порядку п.3 ч.1 ст.57 СК України. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що шлюб з відповідачем було укладено 09.08.2008 року, від шлюбу у них 25.09.2008 року народився син [PERSON], з 03.09.2010 року шлюб з відповідачем розірвано, дитина залишилась на її вихованні та утриманні. Також позивачка зазначила, що квартиру [ADDRESS] вони придбали під час шлюбу, однак за власні грошові кошти, що були нею отримані від колишнього чоловіка [PERSON], котрий виплатив їй у 2007-2008 роках у якості компенсації за набуте ними спільне майно. Представник позивачки адвокат [PERSON] у судове засідання подала заяву про розгляд справи за її відсутності, при цьому наполягала на задоволенні позовних вимог на підставі наданих нею доказів, надавши додатково як письмовий доказ нотаріально посвідчену заяву [PERSON] про виплату ним колишній дружині [PERSON] у період з червня 2007 року по липень 2008 року грошових коштів у розмірі 67000 доларів США. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем проживання, про причини неявки суд не повідомив, клопотання щодо відкладення розгляду справи від відповідача до суду не надходило. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (ухвалює заочне рішення). Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести в заочному порядку за відсутності відповідача, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ст.224 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав.\~\~ Так, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 09.08.2008 року, 25.09.2008 року у них народився син [PERSON]. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 03.09.2010 року шлюб між сторонами було розірвано, зазначеним Рішенням суду встановлено, що сторони припинили шлюбні відносини з липня 2010 року, дитина залишається на вихованні матері. \~\~ У період шлюбу, а саме 28.08.2008 року, сторони придбали за 382755 гривень, що на той час становило 79 тисяч доларів США, квартиру [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., номер запису в реєстрі - 1500, номер витягу 6433980 від 28.08.2008 року, квартира зареєстрована на імя відповідача. У квартирі зареєстровані з 11.03.2009 року по цей час позивачка та їх дитина [PERSON]. Факт придбання квартири сторонами за кошти, отримані від чоловіка за попереднім шлюбом [PERSON], підтверджується нотаріально посвідченою заявою позивачки від 05.06.2007 року, якою вона надавала згоду своєму колишньому чоловікові на відчуження, передачу в оренду тощо усього належного їм на праві спільної сумісної власності майна, а також письмовою розпискою позивачки від 21 липня 2008 року про отримання нею 57 тисяч доларів США для придбання житла як компенсація за їх спільне майно після розірвання шлюбу, та 4 тисячі доларів США на ремонт придбаного житла. Також, згідно нотаріально посвідченої заяви від 14.12.2017 року, наданої представником у судове засідання, [PERSON] підтвердив той факт, що додатково виплатив своїй колишній дружині [PERSON] у період з червня 2007 року по липень 2008 року матеріальну допомогу у виді грошових коштів у розмірі 67000 доларів США для придбання нею житла. Таким чином, загальна сума, що була передана [PERSON] позивачці, складає 128 тисяч доларів США, що значно перевищує вартість придбаної квартири. Відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно ст.70 СК України, частки майна дружини та чоловіка є рівними, а відповідно до вимог ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Разом з тим, у відповідності до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Заслуговує на увагу та додатково підтверджує ствердження позивачки та обставина, що спірне нерухоме майно було придбане через місяць після отримання коштів від [PERSON] та усього через 19 днів після реєстрації шлюбу з відповідачем, у період її вагітності, дитина народилася невдовзі після реєстрації шлюбу і придбання квартири. Суд вважає за необхідне відмітити, що вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод\~\~людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Cтаття 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За таких обставин, суд вважає, що квартира [ADDRESS] загальною площею 88,3 кв.м., житловою площею 50,6 кв.м., є особистою власністю позивачки, її право на це майно підлягає судовому захисту шляхом визнання такого права. З іншими вимогами сторони не звертались, відповідач не спростував жодним належним і допустимим доказом ствердження позивачки. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності зі ст.57 ЦПК України , доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Outcome: approved