Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач - Моторне (транспортне) страховове бюро України - (далі по тексту (МТСБУ) звернулось до суду з позовом до [PERSON], про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. У вказаному позові позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 6481,11 грн. та витрати по оплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн. В обґрунтування позову позивач вказує на те, що 22.07.2015 року приблизно о 12:20 год. в м. Київ по просп. Перемоги, сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі по тексту - ДТП) за участю двох транспортних засобів: «Шкода» д.н.з [NUMBER], яким керував [PERSON] та «Тайота» д.н.з [NUMBER], яким керував [PERSON] Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 02.09.2015 року, Відповідача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність Потерпілого була застрахована в ПрАТ СК «Брокбізнес» при використанні транспортного засобу - «Тайота» д.н.з [NUMBER] за договором обов'язкового страхування № АІ 0954871. Потерпілий своєчасно звернувся до Позивача із повідомленням про настання ДТП та заявою про виплату відшкодування заподіяної шкоди. Вартість відновлювального ремонту автомобіля потерпілого, пошкодженого внаслідок ДТП, складала 6481,00 грн. Позивачем було виплачено ТОВ «Фінансово-Кредитна Група «ЧАЙКА» відшкодування заподіяної шкоди внаслідок ДТП у розмірі 5849,11 грн. Окрім цього позивачем було сплачено послуги аварійного комісара у розмірі 632,00 грн. Таким чином, особою, відповідальною за завдані Потерпілому збитки, у даному випадку є Відповідач, відповідно до Постанови Святошинського районного суду м. Києва.23.11.2017 року Відповідачу було направлено лист № 565 МТСБУ/АГ з вимого сплатити суму відшкодування заподіяної шкоди, але ним вищезазначеної суми 6481,11 грн. не сплачено. А від так «Моторно (транспортне) страхове бюро України» звернулось до суду для захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до вимог ст.ст. 19, 274 ЦПК України справа за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON], про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування, розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Ухвалою від 14.01.2019 року відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Ухвала про відкриття провадження по справі, матеріали позовної заяви з додатками були направлені відповідачу на зазначену в позовній заяві та в довідці з Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА. Відповідач скористався правом наданим йому ст. 178 ЦПК України та подав до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив відмовити Позивачу в задоволенні позовних щодо стягнення суми сплаченого страхового відшкодування в повному обсязі. Вказував на те, що він у встановленому законом порядку, не був підданий адміністративному стягненню, його винність у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП, в судовому порядку не доведена, тобто, судового рішення прийнятого у відповідності до процесуальних норм, що набрало законної сили, не має. Відповідач не є винною особою у вчинені вказаного адміністративного правопорушення, як вважає Позивач, а у розумінні ст.51 ЦПК України він взагалі є неналежним Відповідачем. Не відповідає дійсності й викладені Представником Позивача обставини на предмет вжиття ним заходів досудового врегулювання спору. Зокрема, Позивач посилається на направлення Відповідачу листа №565 МТСБУ/АГ від 23.11.2017 року, який Відповідач, начебто проігнорував, що було підставою подання позовної заяви. Проте, Лист №565 МТСБУ/АГ від 23.11.2017 року Відповідач ніколи не отримував та про його надходження до відділення поштового зв'язку не повідомлявся. Крім того, до правовідносин, що є предметом розгляду даної справи щодо стягнення страхового відшкодування в порядку суброгації на підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» встановлюється загальна позовна давність тривалістю три роки. Таким чином, враховуючи, що дорожньо-транспортна пригода, як зазначає Позивач у своїй позовній заяві, сталася 22.07.2015 року, то й строк позовної давності, встановлений ЦК України у три роки, спливає 22.07.2018 року, у зв'язку з чим у задоволенні позову має бути відмовлено. Представник Позивача у свою чергу скористався правом наданим йому ст. 179 ЦПК України та подав до суду відповідь на відзив, де зазначив, що постановою Святошинського районного суду м. Києві від 27.10.2015 року, судом було встановлено, що [PERSON] порушив вимоги пунктів 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП - порушення учасниками дорожнього руху правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортного засобу «Тайота», д.н.з. [NUMBER] Тобто закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення, у зв'язку з закінчення строків, не звільняє [PERSON] від відповідальності за завдані збитки Потерпілій особі. Відсутність у постанові посилання про притягнення винної особи до відповідальності та накладення адміністративного стягнення не є перешкодою для стягнення відшкодування, оскільки вину Відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди встановлено, але не притягнуто до відповідальності не через реабілітуючі підстави, а внаслідок закінчення строку притягнення до адміністративної відповідальності. Лист-претензія № 565 МТСБУ/АГ від 23.11.2017 року надсилався Відповідачу простим листом, тобто без реєстрації поштового конверту. Підставою для звернення із позовом стала виплата Позивачем страхового відшкодування потерпілій особі. Право зворотної вимоги у Позивача до Відповідача виникло лише після виплати страхового відшкодування потерпілій особі, а не після дані ДТП, а саме з 18.01.2016 року, що підтверджується платіжним доручення №278рв. При регресі перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Отже, так як дані правовідносини регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземного транспортного засобу» та ст.1191 ЦК України, посилання відповідача на строки позовної давності, які застосовуються при добровільному страхуванні, є недоречним, оскільки поняття суброгації не має відношення до даної справи. А відтак, виходячи з всього вищевикладеного, відповідальним за завдані збитки є саме відповідач. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22.07.2015 року приблизно о 12:20 год. в м. Київ по пр. Перемоги, сталася ДТП за участю двох транспортних засобів, а саме: «Шкода» д.н.з [NUMBER], яким керував [PERSON] та «Тайота» д.н.з [NUMBER], яким керував [PERSON] В результаті вказаної ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП, закрито у зв'язку з закінченням на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення, строків, передбачених ст. 38 КУпАП (а.с.5). Зі змісту вказаної постанови вбачається, що [PERSON] допустив порушення пунктів 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП - порушення учасниками дорожнього руху Правил дорожнього руху, що спричинили пошкодження транспортних засобів. Відповідно до ч. ч. 4, 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, з огляду на те, що постановою Святошинського районного суду м. Києва від 27.10.2015 року у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] про притягнення його до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП встановлено, що своїми діями [PERSON] порушив пункти 13.1, 13.3 Правил дорожнього руху України, чим вчинив правопорушення, відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, а отже ці обставини не потребують доказування, що свідчить про протиправність дій та вину відповідача [PERSON] в скоєнні даної дорожньо-транспортної пригоди, а також причинний зв'язок між наявною шкодою і протиправним діянням її заподіювача. З наведено вбачається, що при розгляді вказаної справи суд прийшов до висновку про наявність вини [PERSON] у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 22.07.2015 року. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 11.04.2012 року по справі № 6-5709св12 зазначено, що порядок звільнення від відшкодування завданої шкоди можливий лише при доведенні, що шкода завдана не з вини особи (ч. 2 ст. 1166 ЦК України). Таким чином, за відсутності преюдиційного доказу вини відповідача у заподіянні шкоди позивачу - посилання позивача на вину відповідача та заперечення відповідача щодо цього підлягають перевірці судом на загальних підставах, як і встановлення ступеню вини володільців джерел підвищеної небезпеки (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Аналогічний висновок міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 17.07.2013 року по справі № 6-13823св13. В іншій справі Вищий спеціалізований суд України зазначав, що у разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Непритягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху, зокрема, і у зв'язку із закінченням строків притягнення до відповідальності, не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку на підставі доказів, якими відповідно до ч. 2 ст. 57 ЦПК України є пояснення сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Разом з тим, навіть якщо такий доказ існує (постанова по справі про адміністративне правопорушення, якою встановлений факт ДТП та вина особи), це не звільняє від встановлення судом та доказування сторонами причинного зв'язку між шкодою та ДТП. Такий висновок зазначений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України від 22.05.2013 року по справі № 6-9016св13. На дату скоєння ДТП відповідач [PERSON], не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підтверджується в тому числі довідкою №1 від 30.12.2015 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих (а.с.38). Цивільно-правова відповідальність Потерпілого була застрахована в ПрАТ СК «Брокбізнес» при використанні транспортного засобу - «Тайота» д.н.з [NUMBER] за договором обов'язкового страхування № АІ 0954871 (а.с.10). В результаті зазначеної ДТП був пошкоджений автомобіль [NUMBER], що підтверджується довідкою Управління патрульної служби МВС України в м. Києві від 21.12.2018 року (а.с.4). Згідно Звіту №1048 про оцінку автомобіля [NUMBER] від 06.008.2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП складає 7018,93 грн. із урахуванням ПДВ (а.с.17-25). Станом на момент розгляду справи зазначена шкода особисто винуватцем ДТП не була відшкодована потерпілій особі. Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Пунктом 35.2. зазначеної статті передбачено, що до заяви додаються: документ, що посвідчує право заявника на отримання страхового відшкодування (довіреність, договір оренди, свідоцтво про право на спадщину), у разі якщо заявник не є потерпілим або його законним представником. Власник пошкодженого автомобіля з метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ з повідомленням про настання ДТП (а.с.6,7) та з заявою про виплату відшкодування заподіяної шкоди (а.с.9). Договірних зобов'язань між МТСБУ, потерпілою особою та відповідачем не виникало. МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно ст. 22 Закону України«Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП. Згідно з п.п. «а» п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. У зв'язку з настанням події, передбаченої п.п. «а» п. 41.1 ст. 41 вказаного Закону, МТСБУ 18.01.2016 року на підставі Наказу №278 від 16.01.2016 року (а.с.32), відповідно до платіжного доручення № 278рв від 18.01.2016 року (а.с.39) МТСБУ здійснило виплату страхового відшкодування власнику пошкодженого автомобіля Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансово-кредитна Група «ЧАЙКА» в розмірі 5849,11 грн. В матеріалах справи міститься лист №565 від 23.11.2017 року адресований Відповідачу, який начебто було направлено [PERSON] з вимогою про компенсацію витрат МТСБУ, однак Позивачем не надано докази ні про відправлення даного листа, ні про його вручення. Відповідно до ст. ст. 1187, 1188 ЦК України, шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до п. 38.2.1 ч. 2 ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов'язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Тому, відповідно до ст. 1191 ЦК України та п. 38.2.1 ст. 38 Закону після проведення виплати потерпілій особі у МТСБУ виникло право зворотної вимоги до відповідача у розмірі виплаченого відшкодування. Відповідно до ч. 6 ст. 261 ЦК України, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» регресну вимогу може бути пред'явлено протягом трьох років із дня виконання зобов'язання про відшкодування шкоди (відшкодування в натурі, виплати суми періодичних платежів тощо). Пунктом 27 Постанови роз'яснено, що при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття «регрес» та «суброгація». Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається. При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (зокрема, статтею 1191 ЦК України), а також статтею 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК України і статті 27 Закону України «Про страхування» встановлено особливий правовий режим. При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання. Враховуючи, що страхове відшкодування потерпілому було здійснено 18.01.2016 року на підставі Наказу №278 від 16.01.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №278рв від 18.01.2016 року, а позовна заява була направлена Позивачем до суду поштою 22.12.2018 року, про що свідчить відбиток поштового штампу, то 3-річний строк позовної давності позивачем не пропущений. Відповідно до п. 40.3 ст. 40 ЗУ «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ має право залучати аварійних комісарів, експертів або юридичних осіб, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти, у порядку, встановленому Уповноваженим органом, для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків у випадках, визначених у статті 41 цього Закону. Як вбачається з матеріалів справи позивачем було сплачено послуги аварійного комісара у розмірі 632,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 27504рв від 10.11.2015 року (а.с.40). Аналізуючи встановлені фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог МТСБУ до [PERSON], про стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Таким чином, стягненню з відповідача підлягають страхове відшкодування у розмірі 5849,00 грн. та витрати на послуги аварійного комісара у розмірі 632,00 грн., а всього 6481,11 грн. Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 1762,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved