Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за зазначеною вище адресою. Однак у будинку на даний час зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який з 1999 року не проживає у вказаному будинку, участі в утриманні житла не бере, не сплачує комунальні послуги, особисті речі відповідача в будинку відсутні. В обґрунтування своєї позиції посилається на ст.405 ЦК України. Ухвалою суду від 15 грудня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 09 годину 00 хвилин 02 лютого 2021 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. [PERSON] є власницею домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-16). Шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що 26 березня 2020 року складено актовий запис №58 (а.с.6). Відповідно до даних акту обстеження на предмет проживання від 09 жовтня 2020 року встановлено, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , проте з 1999 року не проживає (а.с.19). Зазначена обставина також підтверджується відповіддю на запит суду щодо реєстрації місця проживання відповідачки (а.с. 24). Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення вказаних норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідач зареєстрований у спірному будинку в якості члена сім`ї (чоловіка). З 1999 року відповідач залишив місце проживання і з того часу не проживає у ньому. Поважних причин відсутності відповідача понад один рік у місці проживання та наявності домовленості між сторонами у справі про збереження місця проживання, суд не встановив. Отже відповідач втратив право на користування житлом, оскільки відсутній у місці проживання без поважних причин понад один рік. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні нею права власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, тому позов необхідно задовольнити. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору в сумі 840 гривень 80 копійок.

Outcome: approved