Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач мотивує свої вимоги тим, що відповідачем були прийняті розпорядження, якими двічі звільнено [PERSON] з посади директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради та [PERSON] з посади заступника директора. Вказані звільнення були визнані в судовому порядку незаконними і потягли за собою стягнення з департаменту на користь звільнених осіб заробітної плати за час вимушеного прогулу. Тому просить стягнути з відповідача понесену, через незаконні розпорядження про звільнення, матеріальну шкоду в розмірі 51\~344 грн. 68 коп. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав. Представники відповідача просили відмовити в задоволенні позову, зазначають, що в даному випадку має бути застосований спеціальний закон, а саме Закон України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а не норми Кодексу законів про працю, тому позивач звернувся до неналежного відповідача. Оскільки в рішеннях про скасування розпоряджень та поновлення на роботі, на які посилається Департамент в позовній заяві вина Сумського міського голови [PERSON] не встановлювалась, а лише визнано протиправним та скасовано відповідні розпорядження про звільнення [PERSON] та [PERSON], позивач має довести наявність в діях відповідача вини в даному спорі. Відповідно до п. 1.7 Положення про департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради затвердженого рішенням Сумської міської ради від 29 січня 2014 року № 3013-МР працівники Департаменту утримуються за рахунок коштів міського бюджету. Кошти на фонд заробітної плати на 2015 рік були надані з міського бюджету, з урахуванням заробітної плати директора та його заступника, яка і була сплачена [PERSON] та [PERSON] після поновлення. Отже, в даному випадку збитків зазнав саме міський бюджет міста Суми, а не Департамент містобудування та земельних відносин, а тому він є неналежним позивачем в даному випадку. Як вбачається з матеріалів справи департамент містобудування та земельних відносин Сумської міської ради звернувся з відповідним позовом до посадової особи місцевого самоврядування - Сумського міського голови, який згідно з ч. 2 ст. 30 ЦПК України не може бути стороною у справі. З клопотанням про заміну цього відповідача на належного позивач до суду не звертався. В даному випадку суд може позбавити можливості фізичну особу [PERSON] захищати свої права та інтереси в судовому порядку, адже навіть представники, які беруть участь у справі згідно довіреності наявної в матеріалах справи уповноважені на ведення справ виключно Сумського міського голови. Представник третіх осіб позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Суд, заслухавши думку зявившихся учасників процесу, вивчивши матеріали справи, вважає позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: Відповідно до положень ст.237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. За змістом п.8 ч.1 ст.134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, зокрема у випадку, коли службова особа винна в незаконному звільненні працівника. За розясненням п.13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.92р. із наступними змінами «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками»,\~ застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п.8 ст.134 КЗпПУкраїни , суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обовязок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, у звязку з оплатою незаконно звільненому працівникові вимушеного прогулу на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення здійснено з порушенням закону. Відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. За змістом п. 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» при незаконному звільненні або переведенні на іншу роботу, невиконанні рішення про поновлення працівника на роботі настає повна матеріальна відповідальність винних у цьому службових осіб і обовязок покривати шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, може бути покладено при допущенні ними в цих випадках будь-якого порушення закону. За ст. 61 ч.3 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Незаконність рішення відповідача про звільнення [PERSON] та факт стягнення з позивача на його користь 16\~928, 38 грн. підтверджено наступними рішеннями судів: Постановою Сумського районного суду Сумської області від 21 липня 2015 року по справі №587/1503/15-а, якою визнано протиправним та скасовано розпорядження Сумського міського голови від 29.05.2015 року № 207-к «Про звільнення [PERSON]В.», поновлено [PERSON] на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з 29.05.2015 року та стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь [PERSON] заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 29.05.2015 року по дату фактичного поновлення на роботі. В подальшому постанова суду залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 20 жовтня 2015 року (а. с. 47-49). Постановою Сумського районного суду Сумської області від 02 жовтня 2015 року по справі №587/1187/15-а, якою визнано протиправним та скасовано розпорядження Сумського міського голови від 14.04.2015 року № 149-к «Про звільнення [PERSON]В.», поновлено [PERSON] на роботі в посаді директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради з 14.04.2015 року та стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь [PERSON] заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 14.04.2015 року по дату фактичного поновлення на роботі. (а. с. 59-62), Вказану постанову залишено без змін ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 19 листопада 2015 року, даний факт не заперечували в судовому засіданні сторони. Сума заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] підтверджена розрахунком Департаменту містобудування та земельних відносин (а. с. 33). Незаконність рішення відповідача про звільнення [PERSON] та факт стягнення з позивача на користь нього 34\~416, 30 грн. підтверджено наступними рішеннями судів: Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 13 жовтня 2015 року по справі №591/5541/15-а, якою визнано протиправними та скасовано розпорядження Сумського міського голови від 14.07.2015 року № 279-к «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON]Б.» та від 24.07.2015 року № 294 «Про звільнення [PERSON]Б.», поновлено [PERSON] на роботі в посаді заступника директора департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради начальника управління архітектури та містобудування головного архітектора з 25.07.2015 року та стягнуто з департаменту містобудування та земельних відносин Сумської міської ради на користь [PERSON] заробітну плату за весь час вимушеного прогулу з 25.07.2015 року по дату фактичного поновлення на роботі (а. с. 43-46), яку в подальшому залишена без змін постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2015 року (а. с. 40-42). Сума заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] підтверджена також розрахунком Департаменту містобудування та земельних відносин (а. с. 34). Посилання відповідача на те, розрахунки заробітних плат [PERSON] та [PERSON] не є доказом сплати цих коштів відповідним особам, та не можуть вважатися доказом того, що Департамент містобудування та земельних відносин зазнав збитків на суму 51 344 грн. 68 коп. не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки перерахування вказаних в розрахунках коштів на рахунки [PERSON] та [PERSON] підтверджується копіями платіжних доручень (а. с. 95-113). Доводи відповідача про те, що позивачу не заподіяно шкоду, також визнаються судом неспроможними, так як позивач є розпорядником коштів місцевого бюджету в межах бюджетного запиту. Отже, зазначені кошти мають бути повернуті ним до місцевого бюджету після стягнення їх з відповідача. Доводи представника відповідача щодо відсутності вини керівника, який видав незаконне розпорядження про звільнення, є такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки вищевказаними рішеннями судів визнавалися протиправними та скасовувалися розпорядження відповідача про звільнення 3-х осіб, що, на думку суду, підтвердує вину відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із задоволенням позову майнового характеру та в зв'язку\~\~із тим, що за даною категорією справи позивач був звільнений від сплати судового збору, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1, 5 % ціни позову, але не менше 1378 гривень.

Outcome: approved