Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач ПАТ «[PERSON] Аваль» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з останньої на користь банку заборгованості за кредитним договором № 014/08-5/11310-СК від 19.04.2006р. в розмірі 17\~167,39 доларів США. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.04.2006р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/08-5/11310-СК на загальну суму 53\~000 доларів США з терміном повернення кредиту до 19.04.2012р. та сплатою за користування кредитними коштами 11,5 % річних. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, 24.12.2010р. між сторонами укладено додаткову угоду № 3, за умовами якої строк кредитування збільшено на 57 місяців з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 19.08.2019р. Банк належним чином виконав свої зобовязання за кредитним договором та видав боржнику обумовлену суму коштів на засадах платності та поворотності, однак останній не виконує свого обовязку щодо повернення кредитних коштів. Станом на 14.05.2015р. загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 17\~167,39 доларів США, з яких 13\~224,10 доларів США заборгованість за кредитом, 1450,92 доларів США заборгованість по сплаті відсотків, 2492,37 доларів США пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання. Дану суму просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Ухвалою судді Личаківського районного суду м. Львова Грицка Р.Р. від 09.09.2015р. відкрито провадження у справі та призначено до судового розгляду. Крім того, ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2015р. в якості забезпечення позову накладено арешт на транспортний засіб марки «TOYOTA LAND CRUISER PRADO», 2005 року випуску, шасі (кузов, рама, коляска) № JTEBU29J205036985, р.н. [NUMBER], що належить [PERSON] ([INFO], м. Львів, вул. Крипякевича,16А/9, ідентифікаційний код [NUMBER]), вилучено його та передано на відповідальне зберігання ПАТ «[PERSON] Аваль». Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 22.12.2015р. ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 09.09.2015р. про забезпечення позову скасовано. Прийнято нову ухвалу, якою в задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб накладення арешту та передачі на відповідальне зберігання відмовлено. Відповідач надала суду письмові заперечення проти позову, в яких зазначає, що за умовами кредитного договору, у разі порушення позичальником його умов останній зобовязаний повернути кредит достроково протягом 30 днів з моменту надсилання відповідної вимоги банку. Такої вимоги вона не отримувала, а банк не надав доказів її направлення. Крім того, позивач також не надав доказів про перерахування позичальнику кредитних коштів. Також, позивач в односторонньому порядку неодноразово змінював кредитну ставку та всупереч умовам договору не повідомляв позичальника про зміну кредитної ставки та не укладав з нею відповідної угоди. В додаткових угодах, укладених 25.07.2007р. відсутнє попередження кредитора про валютні ризики, що є його обовязком. Під час укладення додаткових кредитних договорів відповідач була одружена, а тому, позивач повинен був вимагати згоду її чоловіка, однак не зробив цього. У справі відсутня довіреність на імя особи, яка підписувала кредитні договори, внаслідок чого без такої довіреності кошти не можуть бути стягнуті. Пункт 2.3 додаткової угоди, за якою фактична заборгованість збільшується на суму заборгованості за процентами вважає незаконною, оскільки в такому випадку відбувається подвійне стягнення процентів, внаслідок чого поданий розрахунок заборгованості є неправомірним. Тому, просила відмовити в задоволенні позову. Позивач надав суду письмові пояснення на заперечення відповідача, в яких зазначає, що вимога про дострокове повернення кредитних коштів направлялась на адресу боржника 27.01.2015р., однак повернулась на адресу банку за закінченням терміну зберігання. Крім того, в матеріалах справи наявна виписка по рахунку, якою підтверджується факт надання банком кредитних коштів в сумі 55\~000 доларів США. Що стосується зміни кредитної ставки, така змінювалась лише один раз в травні 2014р. у звязку з порушенням позичальником умов кредитного договору, про що відповідне повідомлення направлялось на адресу останньої. Крім того, підписуючи додаткову угоду № 2 від 07.01.2009р. та № 3 від 24.12.2010р. позичальник підтвердила, що в письмовій формі повідомлена про всі умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Положення ст. 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя не стосуються права одного з подружжя на отримання кредиту. Що стосується осіб, які підписали кредитний договір та додаткові угоди від імені банку, їх правоздатність та дієздатність перевірена нотаріально. Крім того, за умовами додаткової угоди № 3 від 24.12.2010р. розмір щомісячного платежу зменшився, з чим погодилась відповідач, поставивши свій підпис. За клопотанням представника відповідача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 17.12.2015р. витребувано у ПАТ «[PERSON] Аваль» оригінал кредитної справи за кредитним договором №014/08-5/11310-СК від 19 квітня 2006 року в повному обсязі разом з договором застави та умовами кредитування; належним чином завірені довіреності, якими уповноважуються особи на підписання кредитного договору та додаткових кредитних договорів, договору застави та додаткових договорів застави; оригінали розрахункових документів: платіжного доручення, платіжної вимоги доручення, розрахункового чеку, платіжної вимоги чи меморіального ордеру, яким підтверджується факт перерахування кредитних коштів банком [PERSON] на підтвердження позовних вимог у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «[PERSON] Аваль» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того, за клопотанням представника відповідача ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 22.03.2016р. у справі призначено судово-економічну експертизу фінансово-кредитних операцій. У звязку з закінченням повноважень судді Грицка Р.Р., на підставі розпорядження керівника апарату Личаківського районного суду м. Львова від 22.05.2017р. проведено повторний автоматизований розподіл справи, яка передана для розгляду судді Лакомській Ж.І. У звязку з відсутністю оплати за проведення експертизи, 10.08.2017р. матеріали справи повернуті до суду без виконання ухвали суду від 22.03.2016р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.09.2017р. задоволено заяву судді Лакомської Ж.І. про самовідвід. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 26.09.2017р., справа передана для розгляду судді Леньо С.І. Під час нового розгляду справи повноважний представник відповідача 12.12.2017р. надав суду письмові заперечення проти позову, які за своїм змістом є аналогічні тим, що згадані вище. Представник позивача в свою чергу надав суду відповідь на відзив, долучивши докази її направлення позивачу. За своїм змістом, відповідь на відзив аналогічна письмовим поясненням позивача проти заперечень відповідача. 31.05.2018р. представник відповідача надав суду письмові заперечення проти відповіді на відзив, долучивши докази направлення таких заперечень позивачу. Вказує, що вимогу про дострокове повернення боргу відповідач не отримувала, про що зазначає сам позивач. Жодного документу що підтверджує перерахування кредитних коштів відповідно до ст. 22 Закону України «Про платіжні системи і перерахування грошей в Україні» позивач не надав, тоді як виписка з рахунку таким доказом не вважається. Так само, позивач не долучив доказів про отримання відповідачем повідомлення про зміну відсоткової ставки, яка можлива виключно у спосіб укладення окремої додаткової угоди. Що стосується згоди іншого з подружжя, вважає, що така повинна була надаватись, оскільки кредитні договори стосуються розпорядження спільним сумісним майном. За відсутності відповідної довіреності кредитний договір слід вважати таким, що підписаний не уповноваженою особою, що виключає можливість примусового стягнення. Тому, просить в позові відмовити. В судове засідання представник позивача не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Заявою до суду просить слухати справу у її відсутності. Відповідач в судове засідання не зявилась, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Скерувала до суду клопотання по відкладення розгляду справи, оскільки перебуває на стаціонарному лікуванні. Враховуючи тривалість розгляду справи, а також те, що відповідач скористалась своїм правом на надання відзиву та письмових заперечень проти позову, суд вважає такі причини неявки неповажними, при тому що участь у справі відповідач в тому числі брала через представника, який причини своєї неявки не повідомив. Тому, в задоволенні такого клопотання належить відмовити, а розгляд справи продовжити, що відповідає положенням п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оригінали матеріалів кредитної справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, 19.04.2006р. між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль», та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/08-5/11310-СК на загальну суму 53\~000 доларів США з терміном повернення кредиту до 19.04.2012р. та сплатою за користування кредитними коштами 11,5 % річних (а.с.9-12) В подальшому, 24.10.2010р. між сторонами укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору (а.с.13-16), за умовами якої строк кредиту збільшено на 57 місяців до 19.08.2019р. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Встановлено, що позивачем належно виконано умови кредитного договору та видано відповідачу грошові кошти обумовлені договором, що стверджується випискою по рахунку (а.с.20). В свою чергу, твердження сторони відповідача про те, що такий доказ є неналежним суд відкидає, оскільки по-перше, кредитна поведінка відповідача свідчить про отримання нею кредитних коштів, а по-друге, ст. 22 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», на яку посилається сторона відповідача, вказує лише на перелік документів, на підставі яких ініціюється переказ, тоді як виписка по рахунку підтверджує рух коштів по рахунку, що є достатнім підтвердження отримання відповідачем кредитних коштів. Крім того, виходячи зі змісту ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, ч. 1 ст. 218, ч. 2 ст. 1051, ч. 2 ст. 1054 ЦК України, саме на відповідача покладається обовязок довести те, що гроші насправді не були одержані позичальником. Жодного доказу на підтвердження такої обставини відповідач не надала. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, встановленому договором. Аналогічний обовязок позичальника щодо повернення коштів та сплати відсотків закріплено ч. 1 ст. 1054 ЦК України. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач неналежним чином виконує зобовязання за кредитним договором. Відповідна вимога про дострокове виконання грошового зобовязання направлялась на адресу відповідача 27.01.2015р. (а.с.19). Згідно копії конверта (а.с.36), така вимога не була вручена адресату та повернулась на адресу банку у звязку з закінченням терміну зберігання на поштовому відділенні. Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 1050 ЦК України, право на дострокове стягнення заборгованості у випадку порушення боржником строків повернення чергової частини боргу не стоїть в залежності від факту отримання останнім відповідного повідомлення банку. Відповідно до п. 9.1 кредитного договору, за порушення строків повернення кредитної заборгованості та відсотків за користування кредитом, передбачених положенням цього договору, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення починаючи з першого дня закінчення строку виконання зобовязань, зазначеного в цьому договорі. Згідно розрахунку заборгованості, який перевірений та прийнятий судом як такий, що зроблений фахово у відповідності до умов договору (а.с.6-8), станом на 14.05.2015р. загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 17\~167,39 доларів США, з яких 13\~224,10 доларів США заборгованість за кредитом, 1450,92 доларів США заборгованість по сплаті відсотків, 2492,37 доларів США пеня за порушення строків виконання грошового зобовязання. При цьому, як вбачається з цього розрахунку, зміна відсоткової ставки в сторону збільшення відбулась лише один раз 05.05.2014р. та становила 16,5 % річних. Тобто, підвищення відбулось на 5 %. Згідно п. п. 4.3, 4.4 додаткової угоди № 3 від 24.12.2010р., у випадку порушення (неналежного виконання) позичальником своїх зобовязань, встановлених п. п. 4.1 4.2 цієї додаткової угоди, розмір процентної ставки за кредитним договором підвищується на 500 базисних пунктів в порядку, передбаченому цією додатковою угодою. Під терміном «базисний пункт» розуміється значення, яке дорівнює сотій частині одного процента, тобто 0.01 процента. Процентна ставка по кредиту, передбачена п. 4.3 цієї додаткової угоди, підвищується в перший робочий (банківський) день місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено порушення Позичальником зобовязань визначених п. п. 4.1 4.2 Додаткової угоди. При цьому, така зміна процентної ставки не потребує укладення додаткової угоди до Кредитного договору. Відповідний лист повідомлення про зміну процентної ставки на 5 % (а.с.94-95), а також сукупна вартість кредиту (а.с.96) направлялись на адресу відповідача та згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.99), отримані нею 14.05.2014р., що в сукупності, спростовує твердження відповідача про безпідставність підвищення банком відсоткової ставки. Крім того, як вбачається зі змісту додаткової угоди № 3 від 24.12.2010р., на момент її підписання загальний розмір заборгованості за кредитним договором становив 18\~588,67 доларів США, у звязку з чим сторони погодили новий графік погашення заборгованості з врахуванням нового строку виконання грошового зобовязання (а.с.15-16), який відповідачем особисто підписано. Також, відповідачем особисто підписано сукупну вартість кредиту, яка є додатком № 2 до додаткової угоди № 3. Згідно п.\~3.8\~Правил надання\~банками інформації\~споживачу про\~умови кредитування\~та сукупну\~вартість кредиту,\~затверджених постановою\~НБУ №\~168\~від 10.05.2017р.,\~у разі\~надання кредиту\~в іноземній\~валюті банки\~зобов'язані\~під час\~укладення кредитного\~договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач. В свою чергу, як зазначено в п. 5 додаткової угоди № 3, позичальник підтвердила, що перед її укладенням вона повідомлена в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в АТ «[PERSON] Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ № 168 від 10.05.2007р. Вказане в сукупності свідчить про те, що банком виконано свої зобовязання в частині повідомлення боржника як про сукупну вартість кредиту, так і про всі ризики, які можуть мати місце за кредитом, наданим в іноземній валюті. Що ж стосується тверджень відповідача про необхідність отримання згоди її чоловіка на отримання кредиту, то суд такі відкидає. Згідно розяснення, наданих в п. 25 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65\~СК України щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Так само, суд відкидає твердження відповідача про незаконність п. 2.3 додаткової угоди № 3 від 24.12.2010р., оскільки за змістом цієї умови, збільшення заборгованості за сумою кредиту на суму заборгованості за процентами відбувається у звязку з збільшенням строку погашення заборгованості. Крім того, виходячи зі змісту п. 2.2 цієї додаткової угоди, заборгованість за процентами, на яку збільшилась заборгованість за кредитом становить 177,11 доларів США. Аналогічно, суд відкидає твердження відповідача про відсутність повноважень у представника банку на підписання кредитної та додаткових угод, оскільки такі правочини вчинені начальником відділення, який діє на підставі положення та довіреності, про що зазначено в кредитному договорі та додаткових угодах. Таким чином, суд приходить до висновку, що у звязку з невиконанням зобовязань за договором кредиту заборгованість за кредитним договором в розмірі 17\~167,39 доларів США слід стягнути з відповідача в примусовому порядку. Оскільки представником позивача долучено до матеріалів справи копії відповідних ліцензій на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.25-26), перешкоди для стягнення заборгованості в іноземній валюті відсутні, що також узгоджується з правовим висновком [PERSON] Верховного Суду, який висловлено в постанові від 04.07.2018р. (справа № 761/12665/14-ц). У відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 3531,47 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1).

Outcome: approved