Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-08 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство «Харківводоканал» звернулося до суду з позовом шляхом пред`явлення позовної заяви до [PERSON] , [PERSON] , яким просить стягнути солідарно з останніх заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період з 01 травня 2016 року по 31 травня 2019 року в розмірі 4700,95 гривень; заборгованість за надані послуги з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2009 року по 31 травня 2019 року у розмірі 5095,67 гривень; інфляційні витрати у розмірі 1243,65 гривень; три проценти річних від простроченої суми у розмірі 341,75 гривень; судові витрати покласти на відповідачів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] та є споживачами послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, облік нарахувань та оплат за які здійснюються за абонентським особовим рахунком № [NUMBER] . В порушення обов`язку щодо своєчасної оплати наданих послуг з централізованого водопостачання та водовідведення, відповідачі належним чином не виконували зобов`язань з оплати наданих послуг, в зв`язку з чим за ними утворилася заборгованість за надані послуги з централізованого водопостачання за період\~з 01\~травня 2016\~року по\~31\~травня 2019\~року в\~розмірі 4700,95\~гривень,\~заборгованість за\~надані послуги\~з централізованого\~водовідведення за\~період з\~01\~квітня 2009\~року по\~31\~травня 2019\~року у\~розмірі 5095,67\~гривень.Окрім\~зазначеної суми\~заборгованості,\~відповідачам нараховані\~суми інфляційних\~витрат у\~розмірі 1243,65 гривень та три проценти\~річних від\~простроченої суми\~заборгованості у розмірі 341,75 гривень. Позивач зазначив, що наслідки прострочення боржниками грошового зобов`язання у виді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржників за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2019 року заяву Комунального підприємства «Харківводоканал» про відстрочення сплати судового збору задоволено. Відстрочено Комунальному підприємству «Харківводоканал» сплату судового збору за подання до суду позовної заяви Комунального підприємства\~«Харківводоканал» до\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] про\~стягнення заборгованості\~за послуги\~з централізованого\~водопостачання і\~водовідведення,\~інфляційних витрат\~та трьох\~процентів річнихдо ухвалення судового рішення у справі. Провадження по справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 12 листопада 2019 року відповідач [PERSON] надав до суду відзив на вищевказану позовну заяву, в якому зазначив, що визнає позовні вимоги частково, оскільки вважає суму заборгованості завищеною. Позивач просив застосувати строк позовної давності та вважав, що сума заборгованості з урахуванням строку давності повинна розраховуватись за період з 03 вересня 2016 року по 31 травня 2019 року та складати 4348,36 гривень (з урахуванням сплачених 352,59 гривень, а саме: 20,38 гривень за травень 2016 року, 108,53 гривень за червень 2016 року, 111,84 гривень за липень 2016 гривень, 111,84 за серпень 2016 року); заборгованість за послуги з центрального водовідведення повинна розраховуватись за період з 03 вересня 2016 року по 31 травня 2019 року та складати 1598,19 гривень (з урахуванням сплачених 3102,76 гривень, а саме: за період з 01 квітня 2009 року по 31 грудня 2009 року 145,66 гривень, за 2010 рік 211,32 гривень, за 2011 рік 266,47 гривень, за 2012 рік 269,70 гривень, за 2013 рік 295,52 гривень, за 2014 рік 502,38 гривень, за 2015 рік 814,55 гривень, за період з 01 січня 2016 року по 31 серпня 2016 року 597,16 гривень) (згідно розрахунку заборгованості). З наданої позовної заяви не вбачається причин, з яких позивачем пропущений строк позовної давності. Крім того, відповідно до п.4 ч.1 ст.2 3У «Про житлово-комунальні послуги» №l875-IV від 24 червня 2004 року зі змінами і доповненнями державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на принципі регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей. За офіційною інформацією Державної служби статистики України «Соціальні економічне становище України за 2015 рік»: ціни (тарифи) на житло, воду, електроенергію, газ та інші види палива зросли у 2 рази (100%), що зумовлено суттєвим підвищенням тарифів на природний газ у 3,7 рази (270%), гарячу воду, опалення в 1,8 рази (80%), електроенергію в 1,7 рази (70%). Відповідно до Законів України «Про Державний бюджет України» мінімальна заробітна плата у 2014 році встановлена у місячному розмірі - 1218 гривень та протягом 2014 року не переглядалась; мінімальна заробітна плата у 2015 році встановлена у місячному розмірі - 1218 гривень (на рівні 2014 року) та збільшена лише з 1 вересня 2015 року до 1378 гривень на місяць (на 13,14%); мінімальна заробітна плата з 1 січня 2016 року встановлена у місячному розміpі -1378 гривень (на рівні 2015 року), збільшення передбачено з 1 травня 2016 до 1450 гривень на місяць (на 5,22%) та з 1 грудня до 1550 гривень (на 6,9%). Таким чином, протягом 2015 року при досягнутому рівні зростання мінімальної заробітної плати на 13,14 %, тарифи на житлово-комунальні послуги шляхом їх державного регулювання було збільшено від 70 до 270 відсотків, що не відповідає досягнутому рівню соціально-економічного розвитку та суперечить основним принципам державної політики у сфері регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, закріпленим п.4 ч.1 ст.2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року зі змінами і доповненнями. Крім того, на підставі Указу Президента України №694/2014 від 27 серпня 2014 року створено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі НКРЕКП), а Указом Президента України №715/2014 від 10 вересня 2014 року затверджено Положення про НКРЕКП. Зазначеними Указами Президент України в порушення вимог діючого законодавства створив НКРЕКП, яка є державним колегіальним органом державного регулювання діяльності у сферах енергетики та комунальних послуг, та яка відповідно до покладених на неї завдань установлює ціни (тарифи) на електричну енергію, роздрібні ціни на природний газ, що використовується для потреб населення, тарифи на теплову енергію тощо. Отже у зв`язку з прийняттям Президентом України зазначених Указів, була створена НКРЕКП, наділена повноваженнями з прийняття рішень і нормативно-правових актів, які безпосередньо впливають на життя, матеріальний стан громадян України споживачів комунальних послуг, що надаються суб`єктами природних монополій. Незаконність Указів Президента України від 27.08.2014 №694/2014 та 715/2014 від 10.09.2014 полягає у тому, що Президент України прийняв рішення про створення НКРЕКП, як центрального органу виконавчої влади, не маючи для цього ні підстав, ні повноважень, тобто діяв поза межами своєї компетенції. Крім того, відповідно до Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу» та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене існування двох окремих національних комісій: Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сфері комунальних послуг. Жодним Законом України не передбачена можливість створення та діяльності єдиної комісії, яка здійснює державне регулювання і у сфері енергетики, і у сфері комунальних послуг. Отже, зазначене дає підстави для обґрунтованого висновку, що позивач нарахував відповідачу до сплати вартість комунальних послуг згідно тарифів, встановлених органом державної влади, існування якого не передбачено законами України, створення і наділення повноваженнями якого було здійснене всупереч Конституції України. Крім того, вартість комунальних послуг, яку позивач вимагає сплатити, нарахована ним в порушення п.4 ч.1 ст.2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги». Для співвідношення доходу відповідача з розміром нарахованої до сплати суми (вартості комунальних послуг), відповідач зазначає, що має мінімальний мізерний дохід в місяць і платив за зазначені комунальні послуги суму, що дозволяв його отриманий місячний дохід. Крім того, позивач не надав розрахунок інфляційних витрат, які повинні бути нараховані на суму 5946,55 та складати 666,01 гривень (індекс інфляції за період прострочення з квітня 2016 року по вересень 2019 року 111,2%: 5946,55 (4348,36 гривень + 1598,19 гривень) * 111,2 % = 6612,56 гривень. Тобто інфляційні витрати повинні складати 666,01 гривень, а три проценти річних від простроченої суми (5946,55 гривень, яка складається з 4348,36 гривень та 1587,19 гривень) дорівнювати 178,40 гривень. Також, відповідач зазначив, що він не відмовляється від виконання обов`язків, покладених на нього законодавством як на споживача комунальних послуг, водночас вважає, що нарахування, підвищення та сплата вартості спожитих комунальних послуг повинні здійснюватися з урахуванням рівня його доходів, на підставі тарифів, затверджених органом державної влади, створеним відповідно до законодавства України і наділеним повноваженнями на їх затвердження. 21 листопада 2019 року представником позивача до суду надано відповідь на вищевказаний відзив відповідача в якому останній зазначив, що доводи, викладені у відзиві відповідача є необґрунтованими та такими, що не ґрунтується на нормах діючого законодавства і є лише міркуваннями відповідача, тому позивач не погоджується з ними у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати у боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Цивільний Кодекс України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення давності також не породжує права боржника вимагати в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов`язання не припиняється. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, після переривання перебіг позовної давності починається заново. Отже, оплати, що надходили на розрахунковий рахунок підприємства переривали перебіг позовної давності. Крім того, згідно ст. 1 Закону України «Про Конституційний Суд України» Конституційний Суд України є органом конституційної юрисдикції, який забезпечує верховенство Конституції України, вирішує питання про відповідність Конституції України законів України і в передбачених Конституцією України випадках інших актів, здійснює офіційне тлумачення Конституції України, а також інше повноваження відповідно до Конституції України. Відповідно до ст. 150 Конституції України Конституційний Суд України уповноважений вирішувати питання про відповідність Конституції України законів та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, Кабінету Міністрів України правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Таким чином, постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг про затвердження тарифів на послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення не відносяться до переліку правових актів, які можуть бути визнані неконституційними. Визначення законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування, інших суб`єктів владних повноважень відноситься до компетенції адміністративного суду відповідно до положень ст. 264 Кодексу адміністративного судочинства України. Відповідачем, не надані документи, що підтверджують визнання якої-небудь постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання в сферах енергетики та комунальних послуг про затвердження тарифів на послуги централізованого водопостачання та централізованого водовідведення незаконними. Окрім цього, Конституційним судом України було прийнято рішення від 13 червня 2019 року по справі № 1-17/2018 (5133/16), відповідно до якого визнані неконституційними частина перша статті 1, пункт 2 частини першої статті 4, частина перша, абзаци перший, другий частини статті 5, абзаци другий, третій, четвертий, тридцять дев`ятий, сороковий частини третьої, частина шоста статті 8 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII, але в зазначеному рішенні суду вказано, що дані положення втрачають чинність з 31 грудня 2019 року. Таким чином, на сьогодні вищевказані положення Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» від 22 вересня 2016 року № 1540-VIII чинні, а як наслідок, і постанови Національної комісії про затвердження тарифів на послуги з центрального водопостачання та центрального водовідведення. Крім того, позивач зазначає, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% pічних від простроченої суми. Таким чином, відповідачам нараховано 1243, 65 гривень суми інфляційних витрат за час прострочення та 341,75 гривень три проценти річних від простроченої суми. 05 грудня 2019 року відповідач [PERSON] надав до суду заперечення на відповідь на відзив, яким зазначив, що він не згоден з твердженням позивача в відповіді на відзив, що здійснені ним оплати на рахунок КП «Харківводоканал» перевали перебіг позовної давності. Так, він дійсно сплатив 24 січня 2017 року 400 гривень (200 гривень - водопостачання; 200 гривень за водовідведення); 17 квітня 2018 року 500 гривень за водопостачання; 19 червня 2018 року 500 гривень (300 гривень - за водопостачання; 200 гривень - за водовідведення); 21 серпня 2018 року 200 гривень (100 гривень за водопостачання; 100 гривень за водовідведення); 16 жовтня 2018 року 300 гривень (200 гривень за водопостачання; та 100 гривень за водовідведення); 15 січня 2019 року 300 гривень (150 гривень за водопостачання; 150 гривень за водовідведення); 21 травня 2019 року 500 гривень (300 гривень за водопостачання; 200 гривень за водовідведення), отже разом на суму 2700 гривень. Однак, зазначені виплати не враховані в розрахунку позивача. Крім того, позивачем в позовній заяві не зазначено чому він пропустив строк позовної давності, встановлений нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Крім того, відповідач зазначає, що коли він вносив плату за водопостачання та водовідведення, то він не бажав оплачувати попередню заборгованість, так як її не визнавав. Відповідач вважає, що дата, яка проставлена в фіскальному чеку і є тим періодом (місяцем), за який він проводив оплату, тому це є підставою для застосування ч. 1 ст. 267 ЦК України (особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності) і підстави для переривання строку позовної давності в даному випадку відсутні. Прикладом правильної судової практики є piшення апеляційного суду Харківської області від 03 грудня 2014 року по справі № 2036/6058/2012 н/п 2036/6058/2012, в якому зазначено, що доказів, які б свідчили про визнання боргу за вказаний період часу матеріали справи не містять. Наявні квитанції про сплату послуг позивача не підтверджують визнання відповідачами такого боргу, оскільки в квитанціях вказано місяць за який провадяться сплати. Вказані квитанції не містять посилань на те, що відповідачі сплачуючи місячні платежі, також сплачують і виниклий у них борг. Подібне зазначено в ухвалі ВССУ від 03 квітня 2013 року по справі № 6-3355c13. Крім того, відповідач зазначає, що не визнає жодних боргів, які виникли до 03 вересня 2016 року, а тому звертає увагу на те, що вчинення боржником будь-яких дій щодо визнання боргу або іншого обов`язку поза межами строку позовної давності не може тягти за собою його переривання, оскільки цей строк сплив у зв`язку з чим не міг перериватися, що також відповідає висновкам ухвали ВССУ від 11 лютого 2015 року по справі № 6-42505св 14. Отже, часткова оплата відповідачем комунальних послуг за водопостачання водовідведення не є підставою для переривання строку позовної давності. Крім того, в позовній заяві і в відповіді на відзив позивач посилається на «Правила надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» (далі - Правила № 630), затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, при цьому не наводячи повного тексту самої постанови. Відповідно до п. 8. Правил № 630, послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води і послуги з централізованого водовідведення надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - договір). Згідно ст. 19 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», послуги з централізованого питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання з урахуванням вимог Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» на підставі договору з: індивідуальними і колективними споживачами житлово-комунальних послуг, визначеними Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Договір про надання послуг з питного водопостачання та/або водовідведення укладається безпосередньо між підприємством питного водопостачання або уповноваженою ним юридичною чи фізичною особою і споживачем, визначеним у частині першій цієї статті. Однак, такого договору КП «Харківводоканал» з відповідачем не укладав. Відповідно до п. 18 Правил № 650, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк. Система (щомісячна або авансова) та форма (готівкова або безготівкова) оплати послуг визначається у договорі між споживачем і виконавцем. Пунктом 20 Правил № 630 визначено, що плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку. Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі: надання послуг не в повному обсязі, зниження їх якості, зокрема відхилення їх кількісних та/або якісних показників від затверджених нормативів (норм) споживання; тимчасової відсутності споживача та/або членів його сімї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання). У зв`язку з чим, відповідач зазначає, що за період з 2016 року по теперішній час його донька [PERSON] , 1984 року народження, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактично з ним не проживає, оскільки знаходиться на заробітках у іншій країні. Фактично відповідач мешкає один, та для своїх потреб використовує з крану дуже мало води, оскільки ту воду, що біжить з крану, пити неможливо, для приготування собі їжі воду бере з колодязя. В квартирі прилад обліку води - водомір відсутній. Згідно ст. 23 Закону України «Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення», підприємства питного водопостачання та централізованого водовідведення мають право розробляти і подавати на затвердження уповноваженим тарифи на послуги центрального водопостачання і водовідведення з їх обґрунтуванням. 28 грудня 2016 року виконавчий комітетом Харківської міської ради Харківської області прийнято рішення «Про затвердження нормативів (норм) водоспоживання та водовідведення для населення у разі відсутності засобів обліку води» (набрало чинності 01.01.2017). але не надано жодного обгрунтування цифрам. По яким же критеріям розраховуються норми водоспоживання та водовідведення: по пропускній здатності труби чи по іншим критеріям. Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти ти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однак, Харківською міською радою повністю проігноровано п.4 ч.1 ст.2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» №1875-IV від 24 червня 2004 року зі змінами і доповненнями (надалі за текстом - Закон про ЖКП) державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на принципі регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідно регіону та технічних можливостей. Жодним Законом України не передбачена можливість створення та діяльності єдиної комісії, яка здійснює державне регулювання і у сфері енергетики, і у сфері комунальних послуг. Із розрахунку суми заборгованості, наданого КП «Харківводоканал» вбачається, що відповідач витрачав у 2017 році по 16,00 куб.м. води та 23,2 куб.м. використовував води на водовідведення. Однак,

Outcome: approved