Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, доповнивши який (а.с. 60), просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по вул. Чапаєва, 75 в м. Біляївка Одеської області, загальною площею 57,0 кв.м., житловою площею 31,8 кв.м., право власності на ? частину земельної ділянки, кадастровий номер 5121010100:02:005:0431 загальною площею 0,059 га, яка розташована за вище вказаною адресою, цільове призначення якої будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), а також стягнути з [PERSON] на її користь грошову компенсацію за ? частину автомобіля ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, кузов № ХТА210430W0666310, двигун № [NUMBER], у розмірі 20350 грн. Свої вимоги мотивує тим, що вона знаходилася в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 1989 року. За час спільного проживання та за рахунок спільних коштів, 31.01.1995 році вони набули у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Чапаєва, 75 м. Біляївка Одеської області, право власності на який було зареєстровано на [PERSON] 12.02.2010 року шлюб між ними було розірвано. З дня розірвання шлюбу вони фактично мешкають у зазначеному вище житловому будинку. Крім того, за час спільного проживання ними був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, кузов № ХТА210430W0666310, двигун № [NUMBER], право власності на який було зареєстроване теж на [PERSON] Згодом їй стало відомо, що відповідач має намір продати житловий будинок, на пропозицію укласти договір про розподіл майна у рівних частках відповідач відмовився. Вважає, що відповідач порушує її законні права на майно, у звязку з викладеним вона звернулася до суду з позовом. Позивачка у судовому засіданні на позовній заяві наполягала і пояснила, що після укладення шлюбу вони почали будівництво будинку, який будували до жовтня 2010 року. Після народження сина [PERSON], який народився 05.10.1990 року, вони стали проживати у спільному будинку. У 2009 році Біляївським районним судом Одеської області шлюб між ними було розірвано, але до квітня 2016 року вони проживали однією сім»єю. Вважає, що строк позовної давності не пропущений, оскільки про порушення її права їй стало відомо у квітні 2016 року, коли відповідач висловлювався, що вона буде позбавлена права на спільне майно. Відповідач у судовому засіданні позовну заяву не визнав і пояснив, що він збудував будинок ще до укладення шлюбу з позивачкою були збудовані стіни, дах, встановлені вікна, залишилося зробити лише внутрішні роботи. Вважає, що позивачка не набула право власності ні на ? частину житлового будинку, ні на земельну ділянку, оскільки вони є його особистою приватною власністю подружжя. Автомобіль був придбаний за його особисті кошти, а тому позивачка не має права на 1/2 частину автомобіля. Крім того, вважає, що позивачкою пропущено строк позовної давності, оскільки шлюб між ними розірвано ще у 2009 році, тоді ж позивачка зверталася до суду з позовом про поділ майна, але позовна заява була залишена судом без розгляду. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 15 липня 1989 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Біляївського РУЮ Одеської області, актовий запис № 79, згідно свідоцтва про укладення шлюбу (а.с. 4). За час перебування у шлюбі ними був збудований житловий будинок з надвірними спорудами, розташований по вул. Чапаєва, 75 в м. Біляївка Одеської області. Свідоцтво про право приватної власності на вказаний житловий будинок видане 31 січня 1995 року, зареєстроване в книзі реєстрації за № 28, стор. 92 Р-6963 від 31.01.1995 року (а.с. 6). 05 серпня 2014 року відповідач набув право власності на земельну ділянку площею 0,059 га, розташовану в м. Біляївка Одеської області по вул. Чапаєва, 75, про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно (а.с. 7). За час перебування у шлюбі сторонами був придбаний автомобіль ВАЗ 21043, реєстраційний номер [NUMBER], 1998 року випуску, кузов № ХТА210430W0666310, двигун № [NUMBER], що підтверджується листом Територіального сервісного центру № 5141 Головного сервісного центру в Одеській області від 20 липня 2016 року № 31/15/5141-2766 (а.с. 62). Відповідно до звіту № 01183 з визначення ринкової вартості вказаного автомобіля його вартість станом на 10 серпня 2016 року становить 40700 грн. (а.с. 70-82). Ст. 22 Кодексу про шлюб та сім»ю (що діяв на час виникнення спірних правовідносин) встановлено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Згідно ст. 60 СК України майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). У відповідності до п.5 ч.1 ст. 57 СК України земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Разом з тим, згідно п.18-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень статей 81, 116 ЗК окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Суд не приймає до ваги доводи відповідача про те, що будинок є його особистою приватною власністю, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що будинок був збудований подружжям разом, вони стали проживати у будинку лише після народження сина [PERSON], [INFO]. До народження сина, більше року, сторони проживали у матері позивачки, що він підтвердив у судовому засіданні, що на думку суду, свідчить про те, що будинок був збудований за час перебування у шлюбі, а не до реєстрації шлюбу. З наведеного вбачається, що позивачка має право на ? частину зазначеного будинку. До того, ж в технічному паспорті на житловий будинок (а.с. 18-22) рік забудови будинку вказано 1990, що також підтверджує факт будівництва будинку сторонами в період шлюбу. Згідно акту виносу в натурі проекту індивідуального житлового будинку проект зазначеного будинку винесено в натурі 27.12.1988 року, що також спростовує доводи відповідача про те, що до знайомства з позивачкою у травні 1989 року будинок вже був збудований. Квитанції про придбання будівельних матеріалів (а.с. 46-52) самі по собі не свідчать про те, що будинок був збудований відповідачем до реєстрації шлюбу, а вимоги відповідачем про стягнення коштів за придбання будівельних матеріалів не були заявлені. Оскільки позивачка має право на ? частину житлового будинку, за нею має бути визнано право власності на ? частину земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок. Крім того, оскільки автомобіль був придбаний сторонами за час перебування у шлюбі, він належить сторонам на праві спільної сумісної власності і, відповідно, позивачка має право на ? його частину, і оскільки вона бажає отримати грошову компенсацію, а вартість автомобіля визначена, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація у розмірі 20350 грн. У судовому засіданні від відповідача та його представника надійшла заява про застосування строку позовної давності (а.с. 54). Відповідно до положень ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 72 Сімейного Кодексу України до вимог про поділ майна, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справі про право на шлюбу, розірвання любу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Це положення узгоджується з ч.2 ст. 72 СК України. У судовому засіданні було встановлено, що після розірвання шлюбу у 2009 році сторони проживали разом, однією сім»єю, вели спільне господарство, до квітня 2016 року, коли відповідач повідомив позивачці, що все майно належить лише йому, а вона не має права на будь-яку його частину. Виходячи з наведеного, суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, а тому заява відповідача про його застосування не підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 2745,52 грн.

Outcome: approved