Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить зняти із реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачкою вищезазначеною квартирою. Позовні вимоги обгрунтовані наступним. На підставі договору купівлі - продажу бланк №НМК650938 від 13.11.2020 року позивачка набула права власності на квартиру, за адресою: [ADDRESS] . У спірній квартирі крім позивачки - власниці квартири, зареєстровані відповідачі, які не є членами її родини. 03.12.2020 позивачка звернулася до відповідачів з вимогою добровільно виписатися та покинути незаконно займану квартиру, надавши їм копії документів про право власності на квартиру, але вони відмовилися та заявили, що жодних дій робити не будуть. Відповідачі самоправно, без будь-яких правових підстав проживають в квартирі, та чинять позивачці перешкоди у користуванні власністю. Позивачка змушена платити комунальні послуги за кількістю осіб зареєстрованих в квартирі та немаже вселитися в свою квартиру. Враховуючи вищенаведене просить суд зняти із реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та зобов`язати відповідачів усунути перешкоди у користуванні позивачкою квартирою за адресою: [ADDRESS] . 15.09.2021 року позивачкою подана уточнена позовна заява, в якій вона просить суд усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своєю квартирою за адресою: [ADDRESS] , та виселити з квартири відповідачів. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідачів в судовому засіданні проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеною між нею та [PERSON] 13.11.2020. В судовому засіданні учасниками справи визнавалось те, що колишній власник квартири [PERSON] є матір`ю відповідача [PERSON] . Позивачем також підтверджено те, що на момент укладання договору купівлі-продажу їй було відомо про те, що в квартирі проживає родина [PERSON] , з якими у колишнього власника [PERSON] склались неприязні стосунки. Відповідно до Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва в спірній квартирі зареєстровані [PERSON] з 28.09.2004 року, [PERSON] з 28.09.2004 року та [PERSON] з 22.01.2013 року. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява №30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно зі статтею 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі №447/455/17 (провадження № 14-64цс20) дійшла таких висновків. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення ЄСПЛ у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі №569/4373/16-ц (провадження № 61-33530св18) сформулювала правові висновки, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення відповідачів, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, суд вважає, що права відповідачів підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, а й таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. При ухваленні рішення суд враховує обізнаність позивача про осіб, які зареєстровані в придбаній нею квартирі на момент укладання відповідного правочину, відсутність в матеріалах справи доказів наявності у відповідачів у власності чи у користуванні іншого приміщення, придатного для їх проживання, строк їх проживання в спірній квартирі, у зв`язку з чим вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити. При цьому суд вважає необхідним зазначити, що встановлені судом обставини дають змогу дійти висновку про існування достатніх та тривалих зав`язків відповідачів зі спірним житлом, втрата якого буде крайньою формою втручання у їх право на житло. З підстав зазначених вище суд вважає правильним відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: dismissed