Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 58067 грн. 58 коп, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 056, 42 грн., заборгованість за комісією 14 758, 58 грн., заборгованість по відсотках 2, 58 грн., штраф 250 грн., Також просив стягнути з відповідача понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1218 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 12.11.2013 р. між ПАТ «Альфа-Банк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №500429761 відповідно до якого відповідачу було надано кредит у сумі 50000 грн. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язується в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком №1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач свої зобов'язання за договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 50000 грн., що підтверджується особовим рахунком відповідача. У порушення умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 26.10.2015 року має прострочену заборгованість за кредитом у розмірі 58067 грн. 58 коп, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 056, 42 грн., заборгованість за комісією 14 758, 58 грн., заборгованість по відсотках 2, 58 грн., штраф 250 грн. Просить суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та стягнути з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 58067 грн. 58 коп. та понесені судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1218 грн. Представник позивача ПАТ Альфа-Банк» в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Надав суду письмові пояснення та заяву в якій просив позовні вимоги банку задовольнити у повному обсязі та справу розглянути без його участі. В наданих письмових поясненнях зазначив те, що відповідач в своїх запереченнях проти позову зазначає те, що одним із пунктів кредитного договору є домовленість сторін про передачу розгляду спорів до третейського суду, таки чином заперечуючи проти розгляду даного спору в Артемівському міськрайонному суді. Проте дане твердження відповідача суперечить вимогам чинного законодавства так як відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитним правовідносин» визначено, що за наявності у кредитному договорі третейського застереження (окремої третейської угоди) при вирішенні спору суд має враховувати положення пункту 14 частини першої статті 6 Закону України від 11 травня 2004 року «Про третейські суді» про те, що справи щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спилки) не підлягають розгляду третейськими судами. Такі заяви підлягають вирішенню і за наявності з цього приводу рішення третейського суду. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України викладеної у постанові № 6-187 цс від 18.11.2015 р., незалежно від предмета і підстав позову спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладання, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», не заважаючи на наявність третейського застереження, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки) на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином даний спір не може розглядатися у третейському суді оскільки це виходить за межі його компетенції. Позов ПАТ «Альфа-Банк» до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості поданий до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з дотриманням вимог чинного законодавства України та є компетенцією розгляду даного суду. Суд, заслухавши думку відповідача [PERSON], який не заперечував проти розгляду справи у відсутність представника позивача, вважає за можливим розглянути справу у відсутність представника позивача. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та вказав на те, що дійсно, 12.11.2013 року між ним та ПАТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір відповідно до якого йому було надано кредит у сумі 50000 грн. Зазначив, що до травня 2014 року він проводив оплати за вказаним договором; в подальшому припинив. Не заперечує той факт, що має заборгованість за дійсним кредитом у визначеній відповідачем сумі у розмірі 58067 грн. 58 коп., однак відмовляється здійснювати виплати за вказаним кредитом з тих підстав, що ПАТ «Альфа-Банк» належить державі агресору, тобто Російській Федерації, і він не має наміру фінансово підтримувати окупанта. Крім того, звернув увагу суду на те, що одним із пунктів кредитного договору є домовленість сторін про передачу розгляду спору за кредитним договором до третейського суду, в той же час дійсний позов подано до Артемівського міськрайонного суду. З зазначених підстав просив суд відмовити у позові у повному обсязі. Заслухавши пояснення відповідача, враховуючи думку представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що 12.11.2013 року між публічним акціонерним товариством «Альфа Банк», як кредитором, та відповідачем [PERSON], як позичальником, укладено договір № 500429761, згідно з яким позивач надав відповідачеві кредит на споживчі потреби на загальну суму 50 000 грн. на строк 36 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх плат не пізніше ніж 13.11.2016 року зі сплатою 0,01% річних за користування кредитом. Відповідач зобов'язалася в порядку та на умовах, що визначені договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та додатком № 1 до нього - графіком погашення кредиту. Позивач виконав свої зобов'язання, надавши відповідачу кредитні кошти в повному обсязі. Проте, відповідач свої зобов'язання за кредитним договором не виконує, в зв'язку з чим, станом на 26.10.2015 р. виникла заборгованість у розмірі 58067 грн. 58 коп, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 056, 42 грн., заборгованість за комісією 14 758, 58 грн., заборгованість по відсотках 2, 58 грн., штраф 250 грн. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язань або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст.549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Твердження відповідача про те, що спір підлягає розгляду у Постійно діючому Третейському суді, оскільки це є умовою договору кредиту, не заслуговують на увагу суду, з огляду на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає з цивільних, господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу статті 6 цього Закону доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI від 03.02.2011 року), третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Такий правовий висновок викладений у Постановах Верховного Суду України від 20.05.2015 року в справі №6-64цс15, від 02.09.2015 року в справі №6-856цс15, від 11 листопада 2015 року в справі №6-187цс15. Також у Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року в справі №6-187цс15 зазначено, що споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 10.112011 року № 15-рп/2011 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) дія цього Закону поширюється і на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем за договором про надання споживчого кредиту), що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За частиною першою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і під час виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки цим Законом від 3 лютого 2011 року виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах. А тому, незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду (банк або інша фінансова установа чи споживач), на правовідносини, що виникають зі споживчого кредиту, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] є споживачем банківських послуг, спір виник щодо заборгованості за кредитом, а тому третейському суду в силу положень пункту 14 частини 1 статті 6 Закону України «Про третейські суди» така справа не підвідомча. Також ствердження відповідача про те, що він повинен бути звільнений від сплати заборгованості за кредитом з тих підстав, що банк належить Російській Федерації, є безпідставними та не заслуговують на увагу. При вирішенні даного спору суд керується ст. 10 ЦПК України у відповідності з вимогами якої цивільне судочинство здійснюється на засадах загальності сторін. Судом сторонам були роз'яснені вимоги ст. 10 ч.4 ЦПК України щодо змагальності судового процесу. Відповідно до вимог статті 27 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з розрахунком заборгованості за укладеним договором, з яким погоджується суд, загальний розмір невиконаних зобов'язань [PERSON] перед банком становить станом на 26.10.2015 р. розмірі 58067 грн. 58 коп, яка складається з наступного: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 43 056, 42 грн., заборгованість за комісією 14 758, 58 грн., заборгованість по відсотках 2, 58 грн., штраф 250 грн. Таким чином позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк» в частині стягнення з відповідача заборгованості з повернення кредитних коштів у розмірі 57817 грн. 58 коп., а саме: за кредитом - 43056 грн. 42 коп., по відсотках - 2 грн. 58 коп., комісію - 14758 грн. 58 коп., законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню. Між тим суд зазначає, що в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 250 грн. за несвоєчасне виконання зобов'язань за вищевказаним кредитним договором слід відмовити з наступних підстав. Так, згідно ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Національний банк України своїми листами від 13 жовтня 2014 року № 47-411/58939 та 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 наголошував банкам України про неухильне дотримання вимог Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року щодо не нарахування пені та штрафів за договорами кредиту під час антитерористичної операції. Як проголошено в ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи. Згідно ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У п.3.4. Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 ЦПК України (справа про охоронюваний законом інтерес) від 1 грудня 2004 року N 18-рп/2004 (Справа N 1-10/2004) зазначено, що виходячи зі змісту частини першої статті 8 Конституції України охоронюваний законом інтерес перебуває під захистом не тільки закону, а й об'єктивного права у цілому, що панує у суспільстві, зокрема справедливості, оскільки інтерес у вузькому розумінні зумовлюється загальним змістом такого права і є його складовою. Згідно матеріалів справи відповідач - [PERSON], зареєстрований та проживає за адресою: Донецька область, Бахмутьский (Артемівський) район, с. Никифорівка, вул. Біліченка, 13. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р., Бахмутьский (Артемівський) район, с. Никифорівка, Донецької області відноситься до населеного пункту, на території якого здійснювалася антитерористична операція. Отже, враховуючи те, що відповідач є громадянином України, який зареєстрований та постійно проживає в населеному пункті, де проводилась антитерористична операція, на підставі ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», штрафні санкції за укладеним ним кредитним договором нараховувати заборонено, а тому позов банку в частині стягнення штрафу у розмірі 250 грн., є не обґрунтованим і задоволенню не підлягає. Таким чином позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк»» про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково, у сумі 57817 грн. 58 коп., а саме: за кредитом - 43056 грн. 42 коп., по відсотках - 2 грн. 58 коп., комісію - 14758 грн. 58 коп., в іншій частині позовних вимог слід відмовити. Крім того, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «Альфа-Банк», відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України, підлягають стягненню, пропорційно до розміру задоволених вимог, документально підтверджені понесені позивачем судові витрати по оплаті судового збору, пов'язані з розглядом справи, у розмірі 1213 грн. 13 коп., в іншій частині слід відмовити.

Outcome: partial