Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-05 00:00:00

Позивачка звернулася з вказаним позовом в суд, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 листопада 2011 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 02 червня 2014 року шлюб між подружжям рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя було розірвано. Після розірвання шлюбу батько проживає окремо від дитини, дитина проживає спільно зі своєю матірю - позивачкою по справі. 27.04.2015 р. позивачка уклала шлюб з Себастіаном Францішек [PERSON], який має житло і високооплачувану роботу, має можливість забезпечити і дружину, і її дитину житлом та всіма необхідними умовами для проживання в [INFO]. Знаходячись у [PERSON], вони мають можливість виїхати під час відпустки, канікул, на свята чи вихідні дні на відпочинок до інших країн країн Євросоюзу, Ізраїлю, Країн Близького Сходу, Канади, Австралії. Наразі у Донецькій області проводиться антитерористична операція, що представляє підвищену небезпеку для життя і здоровя дитини. У звязку із отриманням запрошення на постійне проживання до Федеративної Республіки [PERSON] від чоловіка Себастіана Францішек [PERSON], виникла необхідність в оформленні документів на виїзд за кордон сина [PERSON]. Зазначені обставини вказують на необхідність надання відповідачем згоди на виїзд дитини за кордон як на постійне проживання, так і на тимчасові виїзди з необхідністю виготовлення проїзних документів для дитини. Зараз батько дитини такої згоди не надає, у звязку з чим позивачка вимушена звернутися до суду. Позивачка надала суду заяву, у якій на задоволенні позову наполягала, просила розглянути справу у її відсутність і у найкоротші строки у звязку із обмеженням у її терміні дозволу на тимчасове перебування у Федеративній Республіці [PERSON] і викликом на співбесіду для подовження національної візи. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не зявився, двічі подавав до канцелярії суду заяви про відкладення розгляду справи, проте причини неявки відповідача визнані судом не поважними, у звязку з чим суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст. 6 [PERSON] Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Під час перебування у шлюбі [PERSON] і [PERSON] у них народився син [PERSON], [INFO]. 02 червня 2014 року шлюб між подружжям рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя було розірвано. 27.04.2015 р. позивачка уклала шлюб з Себастіаном Францішек [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження від 27.04.2015 р. актовий запис №Е 227/2015, що зареєстровано в державних органах реєстрації актів громадянського стану. Судом встановлено, що мати дитини у звязку із укладенням шлюбу з громадянином [PERSON] має намір проживати разом із чоловіком, тобто у м.Берліні у Федеративній Республіці [PERSON], крім того бажає відпочивати з дитиною за кордоном, у тому числі у країнах Євросоюзу, Ізраїлі, Країнах Близького Сходу, Канаді, Австралії, що вимагає надання батьком дитини - відповідачем по справі - дозволу на виїзд дитини за кордон, а також на виготовлення необхідних проїзних документів. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені . Згідно ч.7, ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, [PERSON] про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст.2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» документами, що надають право на виїзд з України і вїзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ст.4 зазначеного Закону оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказана норма Закону повністю відображена в постанові Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231 «Про затвердження Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення. Проїзний документ дитини видається органом внутрішніх справ за місцем проживання. Судом встановлено, що батько дитини не погоджується надати дозвіл синові як на виїзд на постійне проживання за кордон, так і на тимчасові поїздки без вагомих причин. У відповідності з п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі предявлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальних захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 3 [PERSON] про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної [PERSON] України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та [PERSON] про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон як на постійне проживання, так і тимчасово, узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за кордон і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України дитини сторін судом не встановлено, оскільки при розгляді судом справи встановлено, що дійсно на теперішній час позивачка має намір та можливість поїхати на постійне місце мешкання разом із неповнолітнім сином до Федеративної Республіки [PERSON]. Суд вважає, що виїзд на постійне місце мешкання до ФРН неповнолітнього [PERSON] разом із матір'ю буде в повній мірі відповідати інтересам дитини. Наведений висновок суду щодо можливості вивозу дитини до іншої країни без згоди батька повністю відповідає принципу 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1956 року, яким визначено, що дитина може бути розлучена з матір'ю лише у виключних випадках. При цьому суд враховує можливе виникнення труднощів у батька в спілкуванні з неповнолітнім сином у разі його виїзду до ФРН на постійне місце мешкання. Суд вважає за необхідне зазначити, що батько дитини не позбавлений права на спілкування з сином і законодавство України сприяє цьому. Так, відповідно до ст.16 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право на регулярні особисті стосунки і прямі контакти з обома батьками. Дитина та її батьки для розвязання воззєднання сімї мають право на вільний вїзд в Україну та виїзд з України в порядку, встановленому законом.

Outcome: approved