Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із заявою, якою просила визнати за нею право власності на ? частину земельної ділянки з кадастровим номером 6310138500:03:056:0001, площею 0,0546 га, розташованої у м. Харкові по вул. Краснодарській, 149-а, належної [PERSON] відповідно до державного акту (серія ЯА № 206718) на право власності на земельну ділянку від 24.06.2005 року, зареєстрованого у Харківському міському управлінні земельних ресурсів за № 85272. В обґрунтування позову посилалася на те, що 13.08.1975 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що було зроблено актовий запис № 1726. 05.03.2002 року, шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі, на підставі рішення Харківської міської ради № 280-26 від 14.12.1988 року [PERSON] було проведено відвід земельної ділянки в натурі площею 443 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 149-а для будівництва житлового будинку, про що 09.02.1989 року було складено відповідний акт. Згодом, за спільні кошти, подружжям на даній земельній ділянці було збудовано двоповерховий житловий будинок з надвірними будівлями, після його будівництва КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06.01.1993 року на імя відповідача було складено технічний паспорт, згідно якому загальна площа будинку складає 187,1 кв.м, сторони проживали та були зареєстровані в новозбудованому житловому будинку. Право власності на житловий будинок № 149-а по вул. Краснодарській в м. Харкові було зареєстровано за [PERSON]. У відповідності до рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.11.2008 року припинено право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] на домоволодіння № 149-а по вул. Краснодарській в м. Харкові та визнано за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння № 149-а по вул. Краснодарській в м. Харкові. У 2016 році [PERSON] дізналася, що земельна ділянка, яка була відведена для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями по вул. Краснодарській, 149-а приватизована, [PERSON]. Так у відповідності до Державного акту на право власності на земельну ділянку останній є власником земельної ділянки. Позивачка, посилаючись на ст. 120 Земельного Кодексу України просила визнати за нею право власності на частину земельної ділянки. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов у повному обсязі, просивши про його задоволення. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог [PERSON], посилаючись на їх необґрунтованість та безпідставність зазначаючи, що відповідно до ст. 30, 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України вказано, що при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими обєктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. Але така норма діє, якщо обидві сторони мають рівні права на земельну ділянку. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2014 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» відповідно до положень ст.ст. 81,116 ЗК України вказано, що земельна ділянка одержана громадянином в приватну власність до шлюбу, є його особистою приватною власністю, а не сумісною спільною власністю подружжя. Представник третьої особи Харківської міської ради в судове засідання не зявився, повідомлявся про час та місце розгляду справи своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомлено. Суд, вислухавши позивача та її представника, відповідача, дослідивши письмові докази у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. Сторони по справі з 13.08.1975 року перебували у зареєстрованому шлюбі (що не заперечується сторонами у справі), який розірвано 05.03.2002 року, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу, копія якого знаходиться в матеріалах справи (серія 1-ВЛ № 175105). Актом від 09.02.1989 року встановлено, що згідно рішення Харківської міської ради народних депутатів № 280-26 від 14.12.1988 року [PERSON] здійснений відвід земельної ділянки в натурі площею 0,0443 га за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 149-а для будівництва житлового будинку. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯБ №206718 від 24.06.2005 року [PERSON] на підставі рішення ХХІІ сесії ХХІV скликання Харківської міської ради від 23.06.2004 року № 95/04 виділено у власність земельну ділянку площею 0,0546 га за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 149-а для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.11.2008 року за [PERSON] визнано право власності на ? частину домоволодіння № 149-а по вул. Краснодарській в м. Харкові. В рішенні зазначалося, що на підставі рішення Харківської міської ради № 180-26 від 14.12.1988 року [PERSON] проведено виділ земельної ділянки в натурі площею 443 кв.м за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 149-а для будівництва житлового будинку. [PERSON] та [PERSON] в межах відведеної земельної ділянки був збудований двоповерховий будинок, та в порядку поділу майна подружжя, було визнано за [PERSON] право власності на ? частину вищевказаного будинку. Згідно ч. 1\~ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до частин першої, другої\~статті 78 ЗК України\~(2001 року) право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі\~Конституції України\~, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій\~статті 79 ЗК України\~як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами частини другої статті\~6, частини першої статті 22\~, частини першої\~статті 23 ЗК України\~(1991 року) передбачалося набуття громадянами права власності на земельні ділянки у разі одержання їх у спадщину та виникнення права власності після встановлення меж земельної ділянки в натурі і одержання державного акта про право власності на землю. Аналогічними за змістом нормами\~статті 81 ЗК України\~також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша\~статті 120 ЗК України\~(в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду про визнання за [PERSON] права власності на ? частину житлового будинку) визначила, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Частина четверта\~статті 120 ЗК України\~(в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм\~статті 120 ЗК України\~у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій\~статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень\~статті 120 ЗК України\~у поєднанні з нормою\~статті 125 ЗК України\~слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Згідно правової позиції Верховного Суду України (постанова від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15) за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на обєкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці обєкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак обєкта права власності. Окрім того, частиною першою\~статті 356 ЦК України\~передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367\~ЦК України\~кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог\~статті 183 ЦК України. Аналогічне положення закріплено в частині третій\~статті 88 ЗК України. За нормою\~статті 87 ЗК України\~право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Частиною першою\~статті 88 ЗК України\~передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Відповідно до частини четвертої\~статті 88 ЗК України\~учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Сторонами не заперечується факт отримання у власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Краснодарська, 149-а з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0546 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ЯБ №206718, відповідно до рішення ХХІІ сесії ХХІV скликання Харківської міської ради від 23.06.2004 року № 95/04. [PERSON] набула право власності на ? частину житлового будинку №149-а по вул. Краснодарській в м. Харкові на підставі рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 18.11.2008 року та зареєстрованого в КП «Харківське міське БТІ». На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved