Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

Позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.01.2017 року у цивільній справі №127/1873/17 у прийняті заяви КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, суми втрат від інфляційних процесів та 3% річних від суми основного боргу відмовлено на підставі п. 2 ч. 3 ст. 100, ст.ст. 209, 210 ЦПК України та роз'яснено позивачу, що дані вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо пред'явлення позову. Позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Помешкання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], де проживає відповідач, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем. Однак, позивач терпить збитки у зв'язку з відмовою відповідача розраховуватись за надані послуги, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем за період з липня 2011 року по січень 2017 року включно, з урахуванням поточної оплати та щомісячних нарахувань, в сумі 16250 гривень 20 копійок, з яких: 8973 гривні 59 копійок - борг за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6507 гривень 91 копійка - інфляційні та 768 гривень 70 копійок - 3% річних, що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. У судове засідання представник позивача за довіреністю [PERSON] не з»явилася, суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідно до ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, відповідно до ст. 224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно Витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці станом на 31.01.2017 року власником/наймачем квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] (а.с. 6). У відповідності до системного аналізу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу. Таким чином, споживачем житлово-комунальних послуг є як власник, так і наймач житла, а також всі, хто отримує ці послуги, проживаючи у конкретному приміщенні. Отже, з огляду на вищенаведене, відповідач по справі є споживачем житлово-комунальних послуг. Натомість, позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Помешкання, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], де проживає відповідач, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та сплачувати дані послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, незважаючи на те, що між сторонами не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, суд вважає, що між ними склались фактичні правові відносини, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», договір - це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Отже, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг при умові, якщо вона фактично користується (чи має намір користуватись) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами. Згідно ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч. 2 ст. 68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Незважаючи на те, що відповідач отримує комунальні послуги нарівні з іншими мешканцями будинку, позивач терпить збитки у зв'язку з нерегулярною та не в повній мірі сплатою відповідачем житлово-комунальних послуг, в результаті чого заборгованість перед позивачем у відповідача за період з липня 2011 року по січень 2017 року включно, з урахуванням поточної оплати та щомісячних нарахувань, становить 16250 гривень 20 копійок, з яких: 8973 гривні 59 копійок - борг за спожиті послуги централізованого теплопостачання, 6507 гривень 91 копійка - інфляційні та 768 гривень 70 копійок - 3% річних. Окрім того, суд звертає увагу, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах загального трирічного строку позовної давності, оскільки згідно розрахунку заборгованості такий строк переривався у зв'язку з частковим погашенням відповідачем заборгованості, зокрема: у вересні 2012 року, жовтні 2013 року, лютому та червні 2015 року (а.с. 7-9). Суд також звертає увагу, що позивачем правомірно нараховано 3% річних та інфляційні втрати, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. А, у відповідності до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у разі існування прострочення виконання грошового зобов'язання зі сплати отриманих житлово-комунальних послуг на боржника покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України, що знайшло своє відображення також у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13. Отже, з огляду на вищенаведене, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач свої зобов'язання по наданню житлово-комунальних послуг виконує, а відповідач свої зобов'язання по оплаті таких послуг виконує неналежним чином, а тому заборгованість у вищезазначеному розмірі підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають ріні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому їх слід задовольнити. Окрім того, судовий збір, понесений позивачем у розмірі 1 600 грн., також підлягає стягненню з відповідача, так як у відповідності ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати (а.с. 1-3). На підставі викладеного,

Outcome: approved