Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до дочірнього підприємства державної акціонерної компанії «Хліб України» «Тальнівський комбінат хлібопродуктів» про визнання права власності за набувальною давністю посилаючись на те, що вона працювала директором Тальнівського комбінату хлібопродуктів з 1999 року. В січня 2000 року вона звернулась з заявою до профспілкового комітету комбінату з просьбою надати їй квартиру, так як на той час вона власного житла не мала і проживала в гуртожитку. Відповідно до договору дарування від 14 січня 2000 року посвідченого Тальнівською державною нотаріальною конторою ДП ДАК «Хліб України» «Тальнівський КХП» отримав квартиру [ADDRESS] в дарунок на праві власності. Протоколом засідання профкому працівників Тальнівського КХП №1 від 19.01.2000 року дано згоду на надання квартири [ADDRESS] для проживання позивачці. Протоколом №2 від 21.03.2000 року профкому Тальнівського комбінату хлібопродуктів затверджено рішення профкому Тальнівського КХП від 19.01.2000 року «Про надання квартири [ADDRESS] м. Тального [PERSON]. Наказом №6 від 19 січня 2000 року по Тальнівському комбінату хлібопродуктів позивачці надано квартиру [ADDRESS] м. Тального, яка на той час була незаселеною. У вказаній квартирі позивачка зареєстрована з 29 січня 2000 року та проживає по даний час. Згідно рішення апеляційного суду Черкаської області від 1 квітня 2004 року встановлено, що позивачка вселена та проживає в квартирі [ADDRESS] на законних підставах і виселенню не підлягає. Тому позивачка просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] В судовому засіданні позивачка та її представник позов підтримали та просили суд його задовольнити на підставах викладених в позовній заяві. Крім того позивачка в судовому засіданні повідомила, що під час вселення в квартиру їй було відомо про те що квартири на праві власності належить Тальнівському комбінату хлібопродуктів і що під час проживання її в цій квартирі відповідач звертався з позовом до суду з вимогою про її виселення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала та пояснила суду, що підприємство є власником вказаної квартири і ніяким чином від вказаної квартири не відмовлялось, навпаки відповідач намагався повернути собі вказану квартиру шляхом виселення позивачки, для чого звертався до суду з відповідним позовом. Також представник відповідача вказала на те, що згідно чинного законодавства особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто її власник не може пред'являти позов про право власності за давністю володіння. Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи в повному об'ємі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного: Згідно положень ст.41 Конституції України «Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним». Відповідно до договору дарування від 14 січня 2000 року посвідченого Тальнівською державною нотаріальною конторою ДП ДАК «Хліб України» «Тальнівський КХП» отримав квартиру [ADDRESS] в дарунок на праві власності. Протоколом засідання профкому працівників Тальнівського КХП №1 від 19.01.2000 року дано згоду на надання квартири [ADDRESS] для проживання [PERSON]. Протоколом №2 від 21.03.2000 року профкому Тальнівського комбінату хлібопродуктів затверджено рішення профкому Тальнівського КХП від 19.01.2000 року «Про надання квартири [ADDRESS] м. Тального [PERSON]. Наказом №6 від 19 січня 2000 року по Тальнівському комбінату хлібопродуктів [PERSON] надано квартиру [ADDRESS] м. Тального, для проживання. Згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Отже, володіння має бути добросовісним, тобто володілець не повинен знати і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Із змісту ст. 344 ЦК України випливає, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Як вбачається із матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить дочірньому підприємству державної акціонерної компанії «Хліб України» «Тальнівський комбінат хлібопродуктів», що підтверджується відповідним договором дарування від 14 січня 2000 року. Вказаний факт також не заперечується позивачкою та матеріалами справи: протоколом засідання профкому працівників Тальнівського КХП №1 від 19.01.2000 року; протоколом №2 від 21.03.2000 року профкому Тальнівського комбінату хлібопродуктів; наказом №6 від 19 січня 2000 року по Тальнівському комбінату хлібопродуктів, який підписаний позивачкою [PERSON]. Тим самим в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачка знала, що квартира має власника, власник відомий, власник не відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. За таких обставин, суд вважає що підстави для застосування положень ст. 344 ЦК України відсутні.

Outcome: dismissed