Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини, вказуючи, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 06 червня 1997 року зареєстрували шлюб, від якого мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося. Рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 06 березня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, проте позивачка дізналась про це лише у 2017 році. Позивач із сином є переселенцями з тимчасово окупованої території, дитина повністю знаходиться на утриманні матері. Тому позивач просила постановити судове рішення, яким стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина в розмірі 3000,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Також просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу. Позивач, належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася і уповноважених представників не направила. До суду від неї надійшла письмова заява про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Витрати на публікацію оголошення в пресі про виклик відповідача у судове засідання просила покласти на відповідача. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить оголошення про його виклик до суду в якості відповідача, опубліковане в газеті «Урядовий кур'єр» від 28 вересня 2017 року №182(6051), у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, уповноваженого представника не направив, із заявами про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи із певних причин до суду не звертався. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також заяву позивача про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. У зв'язку із заявами осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом у судовому засіданні з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15 червня 2004 року встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO], а позивач - його матір'ю. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Як вбачається із ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Із позовної заяви і доданих до неї матеріалів судом встановлено, що позивач та її дитина взяті на облік як внутрішньо переміщені особи, син перебуває на утриманні матері та потребує лікування, що підтверджується копіями довідок про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 10.07.2017 року № 517 і від 10.07.2017 року № 517 та копіями медичних довідок, відповідач у справі працездатний, за віком і станом здоров'я може сплачувати аліменти на утримання дитини у заявленому позивачем розмірі, про що свідчить надана позивачем виписка по її картковому рахунку у ПАТ КБ «ПриватБанк», на який відповідач періодично перераховував кошти. Судом також враховано положення абз.4 п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3, у якому наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У зв'язку з цим суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 3000,00 грн. щомісячно, починаючи з дня подання до суду позовної заяви, тобто з 27 липня 2017 року, і до повноліття дитини, тобто до [INFO] року включно. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч. 3 ст. 88 ЦПК України, відповідно до якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Судом встановлено, що позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому судовий збір у даній справі у сумі 640,00 грн. має бути стягнуто з відповідача у дохід держави. Окрім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача суд стягує на користь позивача 420,00 грн. витрат, пов'язаних із публікацією в пресі оголошення про виклик до суду відповідача, розмір якого підтверджено квитанцією від 21 вересня 2017 року. Розглядаючи вимоги позивача щодо стягнення на її користь витрат на правову допомогу, суд визнає їх не обґрунтованими і не доведеними належними та допустимими доказами, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Судом встановлено, що ні з тексту позовної заяви, ні з доданих до неї письмових доказів не вбачається, на якій правовій підставі адвокатом Махно К.І. була видана квитанція від 24 липня 2017 року про прийняття від [PERSON] коштів у сумі 360,00 грн. за складання позову. При цьому, статті 28 та 29 Правил адвокатської етики чітко встановлюють вимоги щодо обов'язкового зазначення у договорі між адвокатом і клієнтом розмір та порядок обчислення гонорару, а також оплати фактичних видатків, пов'язаних із виконанням доручення клієнта. Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення договору між адвокатом Махно К.І. та [PERSON] із зазначенням у ньому предмета спору, щодо якого складається позовна заява, розміру та порядку обчислення і сплати сум гонорару. Також судом враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем же не надано жодного розрахунку фактично витраченого адвокатом Махно К.І. часу, а також детального розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу. Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених нею витрат на правову допомогу і, у зв'язку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved