Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що 20.04.2012 року між нею та відповідачкою було укладено договір позики, який оформлено у вигляді розписки та відповідно до якого [PERSON] отримала у борг від позивачки грошові кошти в сумі 3500 доларів США, що на день звернення до суду 18.06.2019 року еквівалентно 92470,00 грн., які зобов`язалася повернути до 20.06.2012 року та сплатити 5% за їх користування. Відповідачка отримала суму позики та одразу сплатила проценти у розмірі 350 доларів США. В передбачений договором позики строк, відповідачка отримані у борг кошти не повернула. Відповідачка перебуває часто на заробітках за межами України і лише обіцяє повернути борг. Просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики на загальну суму 92470, 00 грн., 5% річних від простроченої суми - 32364, 50 грн, а разом 124034, 5 грн. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 04 липня 2019 року по справі відкрито провадження в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 03 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 17.10.2019 заочним рішенням Скадовського районного суду Херсонської області позов задоволено. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 24 січня 2020 року прийнята заява [PERSON] про перегляд заочного рішення. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 01 квітня 2020 року заочне рішення скасовано. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 24 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. Позивачка та її представник адвокат Охлопков О.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідачки в судове засідання з`явився, позов не визнав, посилаючись на те, що розписка оформлена неналежним чином, відповідачка грошові кошти повернула позивачці в повному обсязі, крім того, просив застосувати строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідачки, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 3500 доларів США, та зобов`язалася повернути їх у строк до 20 червня 2012 року, що підтверджується розпискою написаною відповідачем 20 квітня 2012 року. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] підтвердили факт надання позивачкою відповідачці грошових коштів та визнання боргу останньою. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошті у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч.1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання, звичаїв ділового обороту. Відповідно до ч.2 ст. 545 ЦК України якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він дає. Згідно з ч. 3 ст. 545 ЦК України наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, тому, невиконання відповідачем умов договору позики у встановлений строк надає право позивачу вимагати вчинення від нього таких дій у судовому порядку. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи наявність у позивачки розписки, написаної відповідачкою, а також те, що відповідачкою не надано суду доказів того, що вона повернула борг позивачці у встановлений строк, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими. Разом з ти, відповідачка у заяві просила суд застосувати по справі позовну давність. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст.256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст.253ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до положень ст.254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. За таких обставин, суд вважає, що позивачка дізналася про порушення своїх прав відповідачем 20.06.2012 року, також у своїй позовній заяві вона акцентує увагу щодо стягнення заборгованості за письмовою розпискою з кінцевим терміном повернення саме 20.06.2012 року. Однак, при цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивачка звернулася лише 18 червня 2019 року, тобто після спливу строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. Причиною пропуску строку позовної давності вказує перебування відповідачки на заробітках та постійні обіцянки повернути гроші, що на думку суду, не є поважною причиною пропуску строку та не може бути підставою для його поновлення. З огляду на викладене, суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин, а протягом встановленого законом строку позивачка до суду з позовом до відповідачки не зверталася. Відповідно до ч. 4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed