Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивачка наполягала на розірванні договору довічного утримання, який вона уклала 10 червня 2003 року в нотаріальному порядку (реєстр № 1516) з відповідачем; на визнанні за нею права власності на 46/100 частки житлового будинку з відповідними господарчими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] Одеської області; на зобов'язанні відповідача звільнити та передати їй зазначене житло та споруди. Посилалась при цьому на невиконання відповідачем умов договору по її утриманню. Надала суду свідка [PERSON] Відповідач позов не визнав, надав суду свої заперечення, мотивуючи це тим, що він свої зобов'язання за договором виконував належним чином, зазначив, що за власний кошт купував позивачці продукти харчування, провів в будинок газолін, відремонтував електромережу в будинку, також купував необхідні для позивачки медичні препарати. Тому, прохав суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, свідків, дослідивши представлені докази по справі та матеріали слідства Котовського МВ ГУ МВС України в Одеській області № 4486, дійшов до наступного. Достеменно встановлено, що 10 червня 2003 року сторони у нотаріальному порядку (реєстр № 1516) уклали договір довічного утримання, згідно якого позивачка передала належну їй 46/100 частки житлового будинку з відповідними господарчими спорудами та будівлями по [ADDRESS] Одеської області (п.1 Договору) у власність відповідача, а відповідач, у свою чергу зобов'язався довічно та повністю утримувати позивачку, забезпечуючи її харчуванням, одягом, необхідною допомогою, зберігаючи в її безкоштовному довічному користуванні всю вищевказану частину житлового будинку з відповідними господарчими будівлями та спорудами (п.4 Договору). При цьому сторонами, вартість матеріального забезпечення (харчування, догляд необхідна допомога) була визначена у розмірі місячної пенсії позивачки (п.5 Договору, тобто 1500 грн. на цей час). Згідно п.6 Договору довічного утримання, угода може бути розірвана за взаємною згодою, а у відсутності її - у судовому порядку. Зазначені умови повністю відповідають вимогам Закону щодо укладення договору довічного утримання (ст.. 744,745 ЦК України). Але, за твердженням позивачки, що підтверджено свідком [PERSON], відповідач не виконує своїх обов'язків по договору - недоглядає за позивачкою, не надає їй зараз необхідної допомоги, тощо. У найкращому випадку відповідач у минулому здійснював таку допомогу (приносив їжу, одяг); але за рахунок коштів позивачки. Між тим, договір довічного утримання передбачає обов'язковість утримання позивачки не за її кошти, а за рахунок власних коштів відповідача, у як найменше визначеному у п.6 Договору розмірі. Будь-яких доказів своїх власних витрат по допомозі позивачці відповідачем не надано та судом не здобуто. Згідно ст.. 755 п.п.1 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду за вимоги позивача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у випадку невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором, незалежно від його вини. У разі розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків по договору, позивач отримує право власності на майно яке він передав за договором довічного утримання та має право його повернення. У цьому випадку витрати, що здійснені відповідачем на утримання (або догляд) позивача, поверненню не підлягають (ст. 756 п.1 ЦК України - одностороння реституція). Тому позов судом вважається підставним і підлягає задоволенню, у тому числі і у частині стягнення з відповідача на користь позивачки судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. на підставі ст.. 88 п.1 ЦПК України.

Outcome: approved