Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-16 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] з нею- матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. А також стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, починаючи з 01.02.2014 року та до досягнення повноліття дитиною. При цьому позивачка посилається на те, що вони з відповідачем розлучилися, проживають окремо, дитина з грудня 2013 року проживає разом з нею за адресою [ADDRESS], де їй створені добрі житлові умови, ходить до школи. Наразі, з відповідачем не досягнуто домовленості з приводу місця проживання сина, мали випадки неповернення дитини їй після знаходження у батька на вихідні. Крім того, відповідач не надає коштів на утримання сина, який є неповнолітній, хоча зобов*язаний це робити згідно з законом. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги. Відповідач проти позову заперечував, однак з його пояснень стало зрозуміло, що він не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом з мамою- позивачкою по справі і не заявляє вимог про визначення місця проживання дитини з ним, а при стягненні аліментів просить врахувати, що на його утриманні знаходиться ще одна неповнолітня дитина- донька [PERSON] 2016 року народження. Третя особа - представник управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики харківської міської ради- в судове засідання не з*явився, подав суду заяву з проханням розглядати справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримують. Заслухавши пояснення сторін, представника позивачки,дослідивши письмові докази, оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст..160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла 10 років визначається за згодою батьків. Згідно ст.161 СК України, якщо мати або батько, що проживають роздільно, не прийшли до згоди про те, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішити суд. При вирішенні якого суд бере до уваги відношення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан його здоров'я й інших обставин, що мають значення для справи. Суд не може передати дитини тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, може своїм аморальним поводженням нашкодити розвитку дитини. За ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Ст..180 СК України визначає, що батьки зобов'язані утримувати дитину до її повноліття. Статтею 182 СК України визначаються обставини, які повинен врахувати суд при визначенні розміру аліментів, а саме стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших утриманців, інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено наступне: Сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO] /а.с.11/, які знаходилися в зареєстрованому шлюбі, що був розірваний на підставі рішення Червонозаводського районного суду м.Харкова від 01.10.2013 /а.с.6/. Після розірвання шлюбу батьки стали проживати окремо, а саме позивачка пішла з будинку відповідача, де проживали всією сім*єю, до своїх батьків за адресою [ADDRESS]. Дитина тимчасово, до влаштування житлових умов після розлучення матір'ю, залишилася проживати з батьком, а в подальшому, через приблизно місяць, в грудні 2013 року хлопчик переїхав проживати за місцем проживання матері та своєї старшої сестри за адресою [ADDRESS]. З того часу [PERSON] проживає з мамою- позивачкою по справі, а батько бере учсть у його вихованні. Наразі між сторонами не досягнуто домовленості щодо місця проживання дитини, між сторонами виникають з цього приводу конфлікти, а тому це питання вирішується судом за позовом позивачки. Суд враховує малолітній вік дитини та відповідно його прихильність до матері та необхідність в цьому віці в материнській ласці та заботі, враховує те, що дитина постійно проживає з мамою, сестрою та бабусею з боку матері за адресою [ADDRESS], де йому створені добрі житлово-побутові умови ( а.с.50), ходить до школи за місцем свого проживання, спостерігається у поліклініці за цим місцем проживання, та , відповідно, турбується про нього, в основному тільки мама ( а.с.14,57,58). Суд зазначає, що позивачка має постійне місце роботи, де позитивно характеризується, має стабільний заробіток, не судима, не перебуває на обліку у лікаря-психіатра та нарколога, добре характеризується по місцю проживання ( а.с.16-22). Крім того, суд враховує висновок органу опіки та піклування в особі управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради , відповідно до якого доцільно визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] ( а.с.49). Таким чином, позивачка надала суду докази про те, що вона створила сину [PERSON] умови для належного життя, фізичного, духовного розвитку та виховання, він зростає в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості та не має жодних виключних підстав для того, щоб розлучити дитину з матір'ю, вилучити її з привичного оточення та спосіб ужиття, а тому суд задовольняє позовні вимоги позивачки в цій частині та визначає місце проживання дітей з позивачем - матір'ю [PERSON] за адресою [ADDRESS]. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] суд враховує, що дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. Відповідач не утримує дитину в достатній мірі, а тому з нього слід стягнути аліменти на утримання сина [PERSON]. При визначенні розміру аліментів суд виходить з того, що відповідач є здоровою, працездатною людиною, має на утриманні доньку [PERSON], 2016 року народження, яка проживає разом з ним. З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідач взмозі та повинен сплачувати аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, а з 08.07.2017 року не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 10.02.2017 року, тобто з дня подачі позову до суду. Статтею 191 ч.2 СК України передбачено стягнення аліментів за минулий час при умові, що позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв*язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більше як за три роки. Позивачкою не надано відповідних доказів, які вимагаються в даній статті закону, а тому її позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів з 01.02.2014 року задоволенню не підлягають. На підставі ст..88 ЦПК України з відповідача на користь держави та на користь позивачки стягується судовий збір.

Outcome: partial