Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач ПАТ «БМ Банк» звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом в загальному розмірі 119418.33 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, 13.06.2013 року укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач отримала кредит 120000грн зі сплатою 19,99 % річних строком повернення до 12.06.2020 року. Свої зобов»язання [PERSON] не виконувала, станом на 13.07.2015 року утворилась заборгованість, яка складається із заборгованості за кредитом 97135,05 грн., заборгованості за процентами 17000,02 грн., пені 5283,26 грн. Відповідач заявлений позов визнала частково, заперечує проти стягнення заборгованості за процентами та пені. Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 20 жовтня 2015 року позовні вимоги [PERSON] акціонерного товариства «БМ Банк» до [PERSON] задоволені частково, з відповідача стягнуто заборгованість по кредиту в сумі 83828.57 грн., яка є заборгованістю за тілом кредиту. В частині позовних вимог щодо стягнення процентів та пені відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ «БМ Банк», посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі. В обґрунтування доводів зазначає на суперечливість висновків суду, який в рішенні визначив борг за кредитом в розмірі 96677,87 грн та одночасно в розмірі 83828,57 грн. Зазначає на те, суд безпідставно відмовив у стягненні строкової та прострочено заборгованості за процентами, оскільки Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» заборонено нарахування пені та штрафів, що не звільняє боржника від сплати нарахованих процентів. Висновок суду першої інстанції про те, що Банк сприяв збільшенню збитків вважає необґрунтованим, тому відсутні підстави для застосування положень ч.2 ст.616 ЦК України щодо зменшення суми нарахувань. Позивач в судове засідання апеляційного суду не з»явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, в наданій апеляційному суду письмовій заяві просить розглядати справу без участі представника Банку. Відповідач в судове засідання не з»явилась. Про розгляд справи , призначеної на 10 грудня 2015 року відповідно до ч.6 ст.74 ЦПК України повідомлена телефонограмою, зареєстрованою в журналі №1 за №1557, яку за зазначеним телефоном отримала особисто. Про розгляд справи , призначеної до розгляду на 17 грудня 2015 року відповідач повідомлена телефонограмою, зареєстрованою в журналі №1 за №1608, яку 11грудня 2015 року отримала особисто. Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи . Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню наступних підстав . Відповідно до ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що відповідно до кредитного договору №3/120/130613 від 13.06.2013 року ПАТ «БМ БАНК» надало [PERSON] кредит у розмірі 120000 грн. зі сплатою 19,99% річних за користування кредитом строком повернення до 12.06.2010 року. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] порушила зобов»язання щодо погашення заборгованості через проведення антитерористичної операції в м. Донецьку, де постійно проживала, тому визнав за можливо стягнути лише заборгованість за кредитом 83828.57 грн, відмовивши у стягненні заборгованості за процентами та пені. При цьому суд виходив з розрахунку, який наведений відповідачем в письмових запереченнях на позов. З таким висновком суду погодитись не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм матеріального закону. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Виплата процентів за користування грошима є складовою частиною грошового зобов»язання, а не є неустойкою. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. Виходячи з наведеного апеляційний суд приходить до висновку про стягнення заборгованості за процентами, що є простроченням виконання основного грошового зобов»язання 17000, 02 грн, з яких строкова сума заборгованості за процентами 2265,35 грн, прострочена сума заборгованості за процентами 14734,67 грн. Також не можна погодитись з висновком суду про відмову в позові в частині стягнення пені. Відмовляючи в задоволенні цієї частини позовних вимог суд першої інстанції послався на Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, в якому зазначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] є зареєстрованою та постійно проживає в м. Донецьку, пр.. Ілліча, 6а кв 31- за адресою, яка була зазначена відповідачем в запереченнях на апеляційну скаргу через що дійшов висновку про можливість застосування Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Проте, такий висновок суперечить фактичним обставинам справи. З позовної заяви, (а.с.1), кредитного договору від 13.06.2013 року ( а.с. 7), ксерокопії паспорта ( а.с. 11), свідоцтва платника єдиного податку ( а.с. 26) вбачається, що адресою реєстрації відповідача є Донецька область, Добропільський район, сел.. Святогорівка, вул Степова, буд 52. Саме така адреса зазначена відповідачкою у її власноручних заявах на адресу суду під час розгляду даної справи: в заяві від 13.08.2015 року про відкладання розгляду справи; в заяві від 18.09.2015 року ( а.с. 23). Будь-яких відомостей про зміну місця проживання після укладання договору 13.06.2013 року в матеріалах справи не міститься. Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» сел..Святогорівка Добропільського району Донецької області, де вона зареєстрована та постійно проживає, не включено до цього переліку. Вказаний населений пункт також не віднесений до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження або до переліку населених пунктів, які розташовані на лінії зіткнення згідно розпорядження Кабінету Міністрів України в редакції №428-р від 05.05.2015року( яке діяло на час розгляду справи) та в попередніх редакціях цього розпорядження. За таких обставин звільнення від сплати нарахованої за порушення зобов»язання пені є неможливим. Також відсутні підстави для застосування положень ч. 2 ст. 616 ЦК України, на яку послався суд першої інстанції. Відповідно до ч. 2 ст. 616 ЦК України суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов'язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Таких обставин не встановлено. Згідно ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки (штрафу, пені) може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Таким чином, за положеннями указаної норми суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу, тобто зменшити розмір штрафних санкцій (неустойки) через не співмірність із розміром основного зобов'язання. В позовній заяві зазначено, що до стягнення заявлено пеню за період з 13.06.2013 року ( дата укладання договору) по 12.07.2015року в розмірі 5283,26 грн. Проте, до матеріалів справи долучений розрахунок пені, з якого вбачається, що фактично пеня нараховувалась за період з 14.10.2014 року після внесення останнього платежу до часу звернення до суду липень 2015 року. Враховуючи те, що ст..258 ЦК України до вимог про стягнення пені встановлена позовна давність в один рік стягнення нарахованої пені з 14 жовтня 2014 року по липень 2015 року в сумі 5283,26 грн. відповідає вимогам діючого законодавства. Підстав для звільнення від стягнення пені чи її зменшення не вбачається, оскільки засади співмірності в даному випадку не порушені. Із наданих суду заперечень вбачається, що відповідачем визнається сума заборгованості за кредитом у розмірі 96677,87 грн. , про що зазначено судом першої інстанції в рішенні. Стягуючи заборгованість за кредитом, суд першої інстанції виходив із строкової суми заборгованості 84285,75 грн, при цьому прострочену суму заборгованості 12849,30 грн. не врахував , що є помилковим. Відповідно до розрахунку строкова заборгованість по кредиту 84285,75 грн, прострочена сума заборгованості по кредиту 12849,30 грн, всього 97135,05 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути заборгованість за кредитом 97135,05 грн. (строкова 84285.75 грн, прострочена 12849,30 грн.); заборгованість за процентами 17000,02 ( строкова 2265,35 грн., прострочена 14734,67 грн.), пеню за період з 14 жовтня 2014 року по липень 2015 року 5283, 26 грн. всього 119418,33 грн. Надані відповідачем квитанції про погашення нею сум за договором кредиту свідчать про погашення кредиту та процентів в загальному розмірі 50902,95 грн, що сторонами не оспорюється. Зменшення сум основного боргу, процентів ґрунтується лише на власних розрахунках відповідача , не підтверджено документально, тому не можуть бути підставою для зменшення сум, які належить сплати відповідачу у виконання кредитного зобов»язання. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» судовий збір визначається у відсотковому відношенні від ціни позову, що з урахуванням суми задоволених вимог в загальній сумі складає 1194 грн. Відповідно до ст..88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір 1194 грн. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову за вказаних вище підстав.

Outcome: approved