Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивачка первісно звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу, стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини. В подальшому ці позовні вимоги були роз`єднані судом в різні позовні провадження. В частині позовних вимог про визначення місця проживання дитини позивачка посилалась на те, що з 04 лютого 2017 року вона перебуває в шлюбі з відповідачем . Від цього шлюбу [INFO] народилася [PERSON] - спільна донька позивача та відповідача Від самого початку сімейне життя не склалося: постійні сварки та непорозуміння не створювали затишної атмосфери для виховання дитини. Відповідач нехтував сімейними цінностями, вчиняв сварки, свідком яких нерідко була їх дитина. Позивачка до останнього намагалася зберегти сімейні стосунки, проте коли відповідач почав застосовувати до неї фізичну силу та наносити їй тілесні ушкодження, стало зрозуміло, що спільно проживати з такою людиною неможливо, тим більше виховувати дитину. Така поведінка відповідача просто може бути небезпечною для життя і здоров`я як позивачки так і їх малолітньої доньки. На цей час подружні стосунки між нею і відповідачем припинені . Між сторонами у справі виник спір стосовно місця проживання дитини. Позивачка мешкає в будинку матері, який розташований за адресою : [ADDRESS] , де створені всі умови для нормального проживання, виховання та утримання дитини. Проживання дитини разом з матір`ю відповідає її інтересам, оскільки позивачка має можливість забезпечити всі умови для нормального розвитку дитини. Просила суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] за адресою : [ADDRESS] , стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав і подав зустрічну позовну заяву в якій зазначив про те, він любить свою доньку і має можливість забезпечити її всім необхідним. У нього нормований робочий час, з роботодавцем укладений трудовий договір, який передбачає своєчасну виплату заробітної плати. Відповідач постійно слідкує за станом здоров`я дитини , її розвитком, виховує і піклується про неї, у нього з донькою психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Оскільки позивачка висловлювалась з приводу того, що вона має намір вивезти дитину на постійне проживання в іншу країну, то відповідач просив суд визначити місце проживання дитини разом з ним.Також, просив врахувати те, що позивачка не має постійного місця роботи та постійного заробітку та зазначала про те, що у неї не має коштів для існування. Також позивачка залишає дитину разом з бабусею, виїжджає за кордон у власних справ, а дитина перебуває зі сторонніми особами. Просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки [PERSON] за місцем проживання матері батька [PERSON] за адресою : [ADDRESS] . Позивачка за первісним позовом надала суду заперечення на зустрічну позовну заяву в якій просила відмовити в задоволенні позовних вимог на тих підставах, які зазначені в позовній заяві. В судове засідання позивачка за первісним позовом та її представник адвокат Ямковий В.Ф. не з`явились, надали суду заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності. Позовні вимоги підтримали на підставах, які зазначені в первісній позовній заяві та запереченнях на зустрічний позов . В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач за первісним позовом та його представник адвокат Наконечна Т.М. в судове засідання не з`явились, надали суду заяви про проведення судового розгляду за їх відсутності. Просили відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити зустрічний позов. Представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Раївської сільської ради в судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про проведення судового розгляду за відсутності представника органу опіки та піклування. Також направили до суду висновок органу опіки та піклування, який був затверджений рішенням виконавчого комітету сільської ради №336 від 18.12.2019 року. У зв`язку з неявкою учасників процесу в судове засідання, відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового розгляду за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Судом ухвалено про проведення судового розгляду за відсутності учасників процесу та їх представників. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 04 лютого 2017 року, шлюб був зареєстрований Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТЮ у Дніпропетровській області, актовий запис№9. Вказана обставина підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . Від цього шлюбу [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої в свідоцтві про народження записані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого18 липня 2017 року Синельниківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТЮ у Дніпропетровській області. Довідкою №406 від 02.05.2019 року, яка була видана виконавчим комітетом Раївської сільської, Синельниківського району, Дніпропетровської області, Михайлівський старостинський округ підтверджується те, що [PERSON] , [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] , [INFO] , яка знаходиться на її утриманні. Згідно до акту обстеження умов проживання від 22.11.2019 року, який був складений комісією встановлено, що створені всі необхідні умови для проживання та виховання дитини за адресою : [ADDRESS] . В висновку органу опіки та піклування, який був затверджений рішенням виконавчого комітету сільської ради №336 від 18.12.2019 року зазначено, що орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частин другої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що «Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім - і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини - підлягають врахуванню інтереси батьків. У рішенні Європейського суду з прав людини від 02 лютого 2016 року у справі «N.TS. та інші проти Грузії» зазначено, що обов`язок національних органів влади вживати заходів для полегшення возз`єднання, проте не є абсолютним. Возз`єднання одного з батьків з дитиною, яка деякий час прожила з іншими особами, може бути неможливо реалізувати негайно і може знадобитися проведення підготовчих заходів для цього. Характер та обсяг такої підготовки залежатимуть від обставин кожного випадку, але розуміння та співпраця всіх зацікавлених сторін завжди буде важливим компонентом. Хоча національні органи влади повинні зробити все можливе для сприяння такому співробітництву, будь-яке зобов`язання щодо застосування примусу в цій сфері має бути обмеженим, оскільки інтереси, а також права і свободи всіх зацікавлених осіб повинні бути враховані, а особливо найкращі інтереси дитини та її права. Якщо контакти з батьками можуть загрожувати цим інтересам або втручатися в ці права, національні органи влади повинні дотримуватись справедливого балансу між ними (див. посилання Hokkanen, § 58). Найкращі інтереси дитини повинні бути першочерговими і, залежно від їхньої природи та серйозності, можуть перевищувати права їхніх батьків Отже, суд вважає, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім, і якщо це не порушуватиме права та інтереси дитини, підлягають врахуванню інтереси батьків. Суд приймає до уваги те, що [PERSON] є малолітньою дитиною жіночої статі, на момент розгляду справи дівчинці виповнилося три роки. Більшість часу вона проводить з мамою внаслідок свого віку. Також, проживання разом з матір`ю є більш сприятливим для розвитку та виховання дитини в такому віці. Судом не встановлено жодних обставин, які б були підставою для визначення місця проживання дитини окремо від матері, або надання будь-якої переваги в цьому питанні батькові. З врахуванням віку та статі дитини, стосунків, які склались між сторонами у справі аналізу фактичних обставин справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити. Судовий збір, який був сплачений позивачкою за позовні вимоги про визначення місця проживання дитини підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, відповідно до ст. 141 ЦПК України . На підставі викладеного,

Outcome: approved