Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» 01 вересня 2015 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В позовній заяві посилався на те, що на підставі кредитного договору від 29 серпня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] виникло зобов'язання, за яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 20000 грн. зі сплатою 15 % річних на термін до 29 серпня 2014 року. Вказував, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за договором не виконував, загальна заборгованість перед банком складає 48319,50 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача суму заборгованості за кредитним договором в розмірі 48319,50 грн. В судове засідання представник позивача не з'явився, будучи повідомлений про час та місце розгляду справи, подавав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача в судовому засіданні не заперечував обставину укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем, отамання кредитних коштів відповідачем [PERSON], та наявність заборгованості за договором, але вважає безпідставним нарахування плати за пропуск платежів в розмірі 37213,40 грн. Тому просив суд відмовити в задоволення позовних вимог щодо стягнення плати за пропуск платежів в розмірі 37213,40 грн. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляді справи, дослідивши зібрані в справі докази, оригінал кредитного договору, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 серпня 2011 року між позивачем ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № ВLаЖГА00067583, за яким позивач надав відповідачу кредит в сумі 20000 грн. з терміном користування по 29 серпня 2014 року зі сплатою відсотків в розмірі 15 % річних. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено в судовому засіданні, позивач свої зобов'язання виконав належним чином, надав [PERSON] кредит в сумі 20000 грн. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] в порушення умов кредитного договору та відповідно до встановленого графіку кредитні кошти не повернув. Судом встановлено, що незважаючи на закінчення терміну, встановленого договором для повернення коштів, станом на 19 серпня 2015 року заборгованість [PERSON] за кредитним договором склала 48 319,50 грн., з яких: кредит - 9269,19 грн., відсотки - 1486,91 грн., комісія 350 грн., плата за пропуск платежів 37213,40 грн. Наявність заборгованості за кредитним договором підтверджена наданими до суду розрахунками та не оспорювалася представником відповідача в судовому засіданні, окрім, суми нарахованих коштів за пропуск платежів. В своїх письмових запереченнях на позовну заяву представник відповідача посилається на те, що умовами кредитного договору плата за пропуск платежів не передбачена, нарахована позивачем плата за пропуск майже у 2 рази перевищує розмір суми кредиту, а також на те, що оригінал договору є втраченим. Разом з тим, як встановлено судом, пунктом 9 спеціальної частини кредитного договору його сторони передбачили сплату пені, передбаченої п. 4.3. загальної частини договору, 0,50 % за методом «факт/360». В свою чергу згідно з п. 4.3. загальної частини сторони визначили, що у випадку прострочення сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу банк має право вимагати додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань. З наданих до суду розрахунків вбачається, що плата за пропуск платежів розрахована позивачем саме в порядку та на умовах, які були визначені укладеним між сторонами договору. Тому твердження представника відповідача про те, що плата за пропуск платежів не встановлена договором, не заслуговує на увагу. В той же час, згідно зі ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Згідно із частинами 1, 3 ст. 549 ЦК неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто нараховані позивачем відповідачу грошові кошти як плата за пропуск платежів (за прострочення виконання грошового зобов'язання) незважаючи на те, як іменована в поданій до суду заяві, фактично є пенею, яка застосовується як санкція за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В той же час розмір такої пені, розрахованої позивачем, значно перевищує розмір заборгованості за кредитом, тому суд, враховуючи ту обставину, що безпосередній розмір заборгованості за кредитом складає 9269,19 грн., окрім якої нараховані відсотки, а також комісія в розмірі 350 грн., вважає за можливе зменшити розмір такої неустойки до суми 350 грн. (комісія) та відмовити в стягнення розміру плати за пропуск платежів в сумі 37213,40 грн. Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором в сумі 11106,10 грн., за виключенням плати за пропуск платежів в розмірі 37 213,40 грн., тому вимоги ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» підлягають частковому задоволенню. Також з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір за розгляд справи судом в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial