Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина посилаючись на те, що 29.10.2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Великовисківській сільській раді Маловисківського району, про що зроблено відповідний актовий запис за № 8. Від даного шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON], [INFO]. Причиною розірвання шлюбу є несумісність характерів та різні погляди на життя, подальше проживання разом та збереження шлюбу є неможливим. Відповідач матеріальної допомоги на утримання неповнолітнього сина добровільно не надає, самостійно позивачка не в змозі забезпечити себе з дитиною. Майнового спору не має. Просила суд розірвати шлюб між нею та відповідачем зареєстрований Великовисківською сільською радою Маловисківського району та стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі ? частини всіх видів його заробітку. Позивачка в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. В разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, але в телефонограмі наголосив, що просить справу слухати у його відсутність, позові вимоги визнає повністю на примирення не згоден. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 29.10.2011 року позивачка з відповідачем зареєстрували шлюб у Великовисківській сільській раді Маловисківського району /а.с.5/. Від сумісного спільного проживання сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження серії [NUMBER] /а.с.7/. Статтею 111 СК України на суд покладено обов'язок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивачка та відповідач наполягають на розірванні шлюбу то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі жінки (позивачки у справі) та чоловіка (відповідач у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права та права малолітньої дитини, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору про поділ майна між подружжям не виникає. Щодо позовної вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина суд вирішує наступне. У відповідності до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх дітей до повноліття. Ч. 3 ст. 181 СК України вказує, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Як наголошувалося вище відповідач є батьком неповнолітнього сина [PERSON] [INFO], що підтверджується світлокопією свідоцтва про народження, серії [NUMBER]/а.с.7/. Відповідно до приписів ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Визначаючи розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на утримання неповнолітнього сина, суд у відповідності з ч. 1 ст. 182 СК України суд враховує обставини, а саме стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. І приходить до наступного висновку, що відповідач на сьогоднішній день має нерегулярний, мінливий дохід, оскільки відповідно до наявних в матеріалах справи документах ніде не працює, але є дієздатним та працездатним і на думку суду має можливість працювати, отримувати доход та виплачувати аліменти на утримання дитини. Відповідач в добровільному порядку уникає, від свого обов'язку утримувати свою неповнолітню дитину. Дитина на даний час проживає біля позивачки і перебуває на повному її утриманні, що підтверджується довідками про склад сім'ї позивачки /а.с.8,9/. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. У відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. З відповідача у відповідності до ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved