Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування Селидівської міської ради Селидівської міської ради, діючи в інтересах малолітніх дітей, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, мотивуючи вимоги тим, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , а також не утримує їх з 2020 квітня 2020 року. Зі слів сусідів, відповідач не працює, зловживає спиртними напоям, часто змінює місце тимчасового проживання. Відомості про батька в свідоцтвах про народження малолітніх дітей записані згідно ч. 1 ст. 135 СК України. Малолітні [PERSON] та [PERSON] з 29.04.2020 року по теперішній час перебувають в Великоновосілківському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. Відповідач свої малолітніх дітей не відвідує, та не повернула їх на виховання в свою сім`ю. Нею проігноровані неодноразові запрошення до органу опіки та піклування та служби у справах дітей Селидівської міської ради. На підставі викладеного, просять суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [INFO] , та стягнути аліменти на їх утримання користь особи, яка буде їх виховувати. Витрати по сплаті судового збору покласти на відповідача. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25.03.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 05.07.2021 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача Органу опіки та піклування Селидівської міської ради у судове засідання не з`явилась, про день та час слухання справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву, в якій підтримала позов, просить суд слухати справу у її відсутність та не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилась, будучи належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи. Згідно ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, за згодою позивача на розгляд справи в порядку заочного провадження. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 26.05.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю є [PERSON] . Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 09.07.2010 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Селидівського міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] народилася [INFO] , її матір`ю є [PERSON] . Згідно довідки № 08-4/822 від 21.04.2021 року, виданої Відділом реєстрації місця проживання громадян Селидівської міської ради, [PERSON] з 04.08.1998 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України № 00016510515 від 05.04.2016 року, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Згідно з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України № 00016510580 від 05.04.2016 року, [PERSON] народилася [INFO] , її батьками зазначені [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до інформації КУ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей Великовосілківської селищної ради» № 381 від 05.10.2021, наданої на запит начальника Служби у справах дітей Селидівської міської ради, зазначено, що [PERSON] , матір малолітніх дітей [PERSON] , та [PERSON] , за час перебування в їх в центрі з 29.04.2020 року по теперішній час, жодного разу не приїжджала до доньок, листів не надсилала, життям та здоров`ям дітей не цікавилася, не виявляла батьківської увагу та турботи, співпрацю зі спеціалістами центру не ініціювала. [PERSON] та [PERSON] не бажають повертатися до родини матері. Висновком Виконавчого комітету Селидівської міської ради № 02-23/5-384 від 01.03.2021 року, було визнано доцільним позбавити батьківський прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно до ст. 20 Конвенції дитина, яка тимчасово або постійно позбавлена сімейного оточення або яка в її власних якнайкращих інтересах не може залишатися в такому оточенні, має право на особливий захист і допомогу, що надаються державою. Статтею 27 Конвенції передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України закріплені обов`язки батьків по вихованню та розвитку дітей, у числі яких передбачені турбота про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечення здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, підготовка її до самостійного життя. Ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків є підставою для покладання на них відповідальності, установленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Верховний Суд у своїй постанові від 13.03.2019 року у справі № 631/2406/15-ц зазначив, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи питання щодо позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , суд звертає увагу, що судовому засіданні встановлено та підтверджено доказами, що відповідач протягом тривалого часу не займається вихованням дітей, не цікавляться життям та станом здоров`я дівчат, не надає матеріальної допомоги, не спілкуються та не відвідує їх в центрі, де вони перебувають на теперішній час, не проявляє належного батьківського піклування, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати малолітніх дітей не створила умов для належного їх виховання та проживання за адресою своєї реєстрації та фактичного мешкання. Таким чином, з метою захисту найвищих інтересів дітей, для забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, а також рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню та слід позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, суд зазначає наступне. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, «Дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і після пологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування». Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року, «…батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини…». Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов`язані неухильно дотримуватися свого обов`язку щодо утримання та виховання дитини. З урахуванням зазначених обставин, інтересів неповнолітніх дітей, виходячи із принципів справедливості, добросовісності та розумності, закріплених у статті 7 Сімейного кодексу України, суд приходить до висновку що позовні вимоги в частині стягнення аліментів з відповідача на користь особи, яка буде їх виховувати на утримання дітей підлягають частковому задоволенню в частині стягнення з відповідача аліменти на утримання малолітніх дітей у розмірі 1/3 частки з усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 22.03.2021 року до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. В силу ч. 6 статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та враховуючи те, що позивача було звільнено від сплати судового збору, суд вважає, що судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави у розмірі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial