Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-16 00:00:00

Позивачка та її представник у судове засідання не з'явилися, надавши письмову заяви у якій позов підтримали та просили вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглядати без їхньої участі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, надавши письмові пояснення, у яких позовні вимоги визнала у повному обсязі та не заперечувала проти зняття її та її неповнолітніх дітей з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS], а також просила справу розглянути без її участі. Представник третьої особи надав письмову заяву у якій просив справу розглянути без їхньої участі та ухвали рішення на розсуд суду згідно норм чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що [PERSON] належить домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 02 вересня 1997 року, посвідчений Державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори [PERSON] за №1-3480. Відповідачка по справі є невісткою позивачки, яка прописала її разом з неповнолітніми дітьми у своєму будинку за вказаною адресою. Таким чином у будинку позивачки, окрім неї, прописані: [PERSON] та її діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Проте, у 2006 році відповідачка, разом зі своєю родиною вони виїхали до Російської Федерації на постійне місце проживання, що підтверджено відповідним актом про не проживання від 12 липня 20І4 року. На даний момент їх сім'я проживає у Російській Федерації за адресою: [ADDRESS] і будь-які їх речі у будинку позивачки відсутні. Тобто, відповідачка разом з дітьми не мешкає та не користується житловим приміщенням позивачки більше року без поважних причин, у зв'язку з чим, [PERSON], не може у повній мірі розпоряджатися та користатися своєю нерухомістю. Так, право позивачки на належне їй домоволодіння гарантується Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних прав свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до «Конвенції», закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном закріпляє право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику майна вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім'єю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Частина 2 статті 415 Цивільного кодексу України встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідачка [PERSON], не проживаючи у належному позивачці домоволодінні більш ніж шість місяців, втратила право користування житловою площею у вищевказаному домоволодінні згідно до вимог ст. 156 ЖК України. Відповідно статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним таких прав. Оскільки судом встановлено, що відповідачка дійсно створює перешкоди позивачці у користуванні житловим будинком [ADDRESS], який належить їй на праві власності, вважаю, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved