Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь нараховану, але не виплачену зарплату та компенсацію за невикористану відпустку в сумі 10060.45 грн., суму середнього заробітку за період затримки виплати зарплати у розмірі 67551.22 грн., суму індексації зарплати за затримку її виплати в розмірі 18843.22 грн., а всього - 96454.89 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 27.01.2014 року вона була звільнена з роботи, однак зарплату в розмірі 10060.45 грн. в день звільнення їй не виплатили. Виходячи із її середньоденного заробітку 130.66 грн., позивачка і просить стягнути середньомісячний заробіток за затримку розрахунку з 01.02.2014 року по 01.06.2016 року в сумі 67551.22 грн. Зважаючи на те, що індекс інфляції з лютого 2014 року по травень 2016 року становить коефіцієнт 1.873, позивачка і просить стягнути інфляційні витрати в розмірі 18843.22 грн.( 1.873 х 10060.45 грн.). Позивач подала заяву про закінчення розгляду справи у її відсутності. Представник відповідача проти позову заперечував посилаючись на те, що довідка про розмір заборгованості є не належним доказом заборгованості, що позивачка не пред'являла вимоги про проведення з нею кінцевого розрахунку, що відсутня вина підприємства в не проведенні розрахунку, так як підприємство не здійснювало свою діяльність. Також представник посилається на відсутність вини підприємства, так як підприємство перебувало в процедурі банкрутства. В судове засідання 11.01.2017 року представник відповідача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги викладене, що позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, то в відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на посаді бухгалтера і наказом № 4-к від 27.01.2014 року була звільнена з роботи згідно п.1 ст.36 Кодексу законів про працю України (а.с.5-6,10). В день звільнення остаточний розрахунок по зарплаті з позивачкою проведений не був і вона була вимушена звертатися до суду про стягнення належних їй сум. Згідно довідки відповідача (а.с.4,35), на день звільнення позивачки заборгованість підприємства по невиплаченій зарплаті складала 10060.45 грн. Вказана довідка є належним і допустимим доказом, що підтверджує факт заборгованості по зарплаті. Ця довідка не спростовується іншими наданими суду доказами, а тому суд вважає встановленим факт того, що на час звільнення позивачки з роботи мала місце заборгованість по зарплаті 10060.45 грн. Представник відповідача не надав суду докази того, що вказана заборгованість була виплачена позивачці після звільнення з роботи. Згідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Із наданих суду доказів видно, що позивачка в день звільнення і пізніше не відмовлялася від отримання заборгованості по зарплаті, що відповідач не повідомляв позивачку про необхідність і можливість отримання кінцевого розрахунку по зарплаті при звільненні з роботи. З урахуванням викладеного, суд стягує з відповідача на користь позивачки заборгованість по зарплаті за час роботи - 10060.45 грн. Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням наданих суду доказів, суд вважає, що представник відповідача не надав суду належні і допустимі докази відсутності вини відповідача в не проведенні з позивачкою кінцевого розрахунку по зарплаті. При цьому суд враховує, що між сторонами по справі не було спору про розмір зарплати позивачки. Представник відповідача також вказує на відсутність вини підприємства, яке перебувало в процедурі банкрутства. Ці посилання суд не приймає до уваги, так як Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» у редакції, чинній на час існування спірних правовідносин, дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньомісячна зарплата позивачки за два останніх місяця роботи складала 2809.30 грн. відповідно до довідки про нараховану зарплату за два останніх місяця роботи (а.с.9). Середньоденна заробітна плата позивачки становила 130.66 грн. Відповідач прострочив виплату позивачці заробітної плати на 517 днів за період з 01.02.2014 року по 01.06.2016 року ( з урахуванням позовних вимог позивачки), а тому середній заробіток за час затримки розрахунку становить 67551.22 грн. (130.66 грн. х 517 днів). Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, то суд стягує з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час затримки розрахунку - 67551.22 грн. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 зі змінами, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 18843 грн.22 коп. Розрахунок: не своєчасно виплачена зарплата складає 10060.45 грн.; індекс споживчих цін за період з лютого 2014 року по травень 2016 року складає 1.873; Формула розрахунку суми компенсації - (10060.45 грн. х 1.873). Всього з відповідача на користь позивачки суд стягує - 96454.89 грн. У відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1446.82 грн.

Outcome: approved