Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-22 00:00:00

Позивач КС «Полтава і Полтавці» звернулась до Шишацького районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] про стягнення нарахованих відсотків та інфляційних втрат за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтував тим, що 31 липня 2007 року між Кредитної спілкою «Полтава і Полтавці» та її членом [PERSON] було укладено кредитний договір № 633 про надання кредиту в розмірі 5000 грн. строком на 24 місяці по 31 липня 2009 року включно. Зважаючи на порушення відповідачем умов договору позивач звернувся із позовом про стягнення кредитної заборгованості до суду. Так рішенням Шишацького районного суду Полтавської області від 05.09.2011 року позовні вимоги позивача були задоволені частково та з відповідача стягнуто заборгованість за кредитним договором на загальну суму 8485,40 грн., в тому числі за тілом кредиту - 2019,37 грн. та за нарахованими відсотками та пенею 6466,03 грн. Після ухвалення вищевказаного рішення взяті на себе зобовязання за договором кредиту відповідач виконав частково на загальну суму 4028,47 для погашення заборгованості по відсоткам та пені. Погашення заборгованості по основній сумі кредиту не проводилось, що змусило позивача звернутись за захистом своїх майнових прав до суду. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність та підтримання позовних вимог. Відповідач та його представник позов визнали частково на суму 4660,93 грн. надавши власні розрахунку щодо суми заборгованості. Свої заперечення обґрунтовували тим, що рішенням Шишацького районного суду Полтавської області був встановлений факт того, що підвищена відсоткова ставка за кредитним договором є не відсотками, а пенею, а отже до неї необхідно застосувати строк спеціальної позовної давності. Крім того відповідно до п. 8.3. кредитного договору гроші, що надходили на погашення заборгованості за судовим рішення позивач повинен був спрямувати не на погашення відсотків, а на погашення тіла кредиту, а отже тіло кредиту є вже погашеним, а зроблені позивачем розрахунки неналежними. Враховуючи те, що кредит є споживчим позивач відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» повинен був попередити про зміну процентної ставки, а отже збільшення процентної ставки позивачем в односторонньому порядку є недійсним. Відповідач [PERSON] не заперечував факт отримання кредиту від позивача та наявність по ньому заборгованості через тривалу невиплату заробітної плати. Вважав, що факт винесення судом рішення про стягнення з нього заборгованості припинив кредитні правовідносини між ним та позивачем. Підтвердив, що рішення Шишацького районного суду Полтавської області про стягнення з нього заборгованості на користь позивача знаходиться на стадії виконання районним підрозділом ДВС. В листопаді 2013 року він влаштувався на роботу охоронником до ТОВ «Агрофірма імені Довженка» після чого у нього із авансу та заробітної плати вираховуються відповідні платежі. До влаштування на роботу погашення заборгованості за судовим рішення зокрема 05 серпня 2013 року здійснював самостійно. Заслухавши пояснення відповідача та його представника дослідивши в судовому засіданні докази, що містяться в матеріалах справи суд встановив наступні юридичні факти та супроводжуючі їх правовідносини. Так, 31 липня 2007 року у м. Полтаві між кредитної спілкою «Полтава і Полтавці (за договором Кредитор) з одного боку та членом кредитної спілки [PERSON] (за договором Позичальник) з іншого боку укладено кредитний договір № 633, за умовами якого Кредитор надає Позичальнику кредит в сумі 5000 грн. на строк 24 місяці з 31 липня 2007 по 31 липня 2009 року, в обмін на зобовязання Кредитора з повернення наданого кредиту та відсотків за його користування в розмірі 0,15% щоденно на залишок суми кредиту. Як встановлено судом із рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 вересня 2011 року, яке 03 жовтня 2011 року набрало законної сили, в звязку з невиконанням [PERSON] зобовязань за кредитним договором щодо повернення кредиту та відсотків КС «Полтава і Полтавці» звернулась із позовом про стягнення кредитної заборгованості у сумі 15022,07 грн., що утворилась станом на 17 квітня 2011 року з [PERSON] та поручителя за договором поруки № 411 від 31.07.2007 [PERSON] (а.с. 27-30). Вищевказаним рішенням позовні вимоги задоволені частково, з [PERSON] на користь КС «Полтава і полтавці» стягнута кредитна заборгованість станом на 17 квітня 2011 року на загальну суму 8485,40 грн., з яких 2019,37 грн. заборгованість за кредитом, 2223,33 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 4242,70 грн. заборгованість з пені. У задоволенні інших вимог, втому числі до поручителя [PERSON] відмовлено. В звязку з пропуском КС «Полтава і полтавці» строку на апеляційне оскарження рішення судом апеляційної інстанції по суті не переглядалось (а.с.31-32). На виконання вказаного рішення суду згідно розрахунку позивача, який відповідачем не оспорюєтся сплачено 4028,47 грн., всього 15 платежів, перший з яких 05.08.2013 року на суму 152,63 грн., а останній, що передував зверненню позивача до суду 14.07.2015 року на суму 327,43 грн. Крім того 22 жовтня 2015 року, вже після звернення позивача до суду відповідачем сплачено 400 грн. на погашення наявної заборгованості (а.с.41). Посилаючись на вимоги ст. 534 ЦК України позивач суми, що надходили на погашення заборгованості за судовим рішенням спрямував на погашення відсотків та пені стягнутих за рішенням суду, а отже сума боргу по основній сумі кредиту залишилась непогашеною. Згідно ст. 1 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об'єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об'єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом (ч.2 Закону України «Про кредитні спілки»). Згідно ч. 1 ст. 21 Закону України «Про кредитні спілки» кредитна спілка відповідно до свого статуту надає кредити своїм членам. Відповідно до ч. 2 вказаної статті кредитна спілка має право самостійно встановлювати розмір плати (процентів) за користування кредитами, наданими кредитною спілкою; ціни (тарифи) на послуги, що надаються кредитною спілкою; види кредитів, що надаються кредитною спілкою, умови надання та строки повернення кредитів; способи забезпечення кредитних зобов'язань, вимоги щодо забезпечення погашення кредитів. Кредитна спілка «Полтава і Полтавці» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом КС № 697, виданим 14.06.2005 року Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України (а.с. 35). Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства (ст. 536 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 526, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом. Позивач належним чином виконав своє первісне зобовязання за кредитним договором та надав відповідачу кредит в сумі 5000 грн. з кінцевою датою повернення кредиту та відсотків 31 липня 2009 року. Навіть після винесення 05 вересня 2011 року Шишацьким районним судом Полтавської області рішення про стягнення на користь КС «Полтава і полтавці» з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, останній продовжує порушувати зобовязання з повернення заборгованості. Так, станом на 14 липня 2015 року ним сплачено заборгованість в сумі 4028,47 грн. з 8485,40 грн., що були присуджені судом. Згідно вимог ст. 534 ЦК України у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: 1) у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, пов'язані з одержанням виконання; 2) у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; 3) у третю чергу сплачується основна сума боргу. Згідно п. 8.3. якщо суми, що вносяться Позичальником недостатньо для сплати строкового платежу та нарахованих процентів, то у першу чергу сплачуються проценти за користування кредитом, а надлишок суми відноситься в рахунок сплати основного боргу. Таким чином, як вимогами ст. 534 ЦК України так і п. 8.3 Договору передбачено, що погашення основної суми боргу здійснюється в останню чергу, а отже суд погоджується з доводами позивача, що сплативши 4028,47 грн. із 8485,40 загальної заборгованості, що виникала станом на 17 квітня 2011 року та була стягнута рішенням суду, відповідач до теперішнього часу не сплатив суму боргу по тілу кредиту у розмірі 2019,37 грн. Згідно розяснень наведених у п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, враховуючі положення про обовязковість судових рішень, визначене ст. 124 Конституції України та ст. 223 ЦПК України, позивач правомірно звернувся до суду за захистом своїх прав із позовом до відповідача про стягнення передбачених п.п. 1.4. та 6.2. кредитного договору відсотків, нарахованих в проміжок часу з 18 квітня 2011 року по 05 серпня 2015 та інфляційних втрат за 2014-2015 роки. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК Країни обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до тлумачення поданого у довідковій літературі «обставини справи це сукупність юридичних фактів, які мають значення для вирішення справи», а «юридичний факт (від лат. factum зроблене, дія подія вчинок) - передбачена гіпотезою правової норми конкретна обставина з настанням якої виникають, змінюються або припиняються правові відносини» (Юридична енциклопедія. Київ: Видавництво «Українська енциклопедія» ім. М.П. Бажана, 2002. Т.4. С.229, Т.6. С.483). Таким чином зазначення Шишацьким районним судом Полтавської області у рішенні від 05 вересня 2011 року твердження про те, що передбачені п. 6.2 кредитного договору умови у вигляді подвоєння чи потроєння процентної ставки, а також додаткової сплати 0,5 % від суми залишку кредиту за своїм змістом є пенею, на чому наполягає сторона відповідача у своїх запереченнях щодо суми позову, насправді не є встановленою судом обставиною справи (юридичним фактам або їх сукупністю), а лише міркування суду з приводу правової природи та правомірності збільшення кредитором відсоткової ставки за певних обставин, а також з приводу можливості застосування до нарахованих сум спеціальної позовної давності. Так, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання, сплата неустойки. Таким чином законодавець вирізняє в окремі правові категорії зміну умов зобовязання та стягнення неустойки. Положеннями п. 6.2. Кредитного договору передбачено, що при порушенні Позичальником строків сплати кредиту та/або відсотків більш ніж на три дні Кредитор самостійно в односторонньому порядку подвоює процентну ставку, вказану у п.1.4 до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Якщо після закінчення місячного строку з дня подвоєння процентної ставки Позичальник порушує строк сплати кредиту та (або) відсотків та Кредитом самостійно в односторонньому порядку потроює процентну ставку до моменту повного погашення простроченої заборгованості. Нарахування та стягнення неустойки умовами кредитного договору не передбачено, оскільки пунктом 3.4. Договору визначено, що заходами забезпечення зобовязання даного договору можуть бути договір застави, договір поруки, кошти на депозитному рахунку. Як встановлено з рішення Шишацького районного суду Полтавської області від 05 вересня 2011 року в якості заходу забезпечення кредитного договору, укладеного між сторонами був укладений договір поруки між КС «Полтава і полтавці» та [PERSON] (а.с.58). На відміну від неустойки у вигляді пені, яка є заходом забезпечення зобовязання, що передбачається умовами договору або законом та нараховується на всю суму несвоєчасно виконаного зобовязання тобто, як на суму кредиту, так і суму нарахованих відсотків, передбачене п. 6.2 Договору право Позичальника за певних (заздалегідь визначених договором умов) подвоювати та потроювати процентну ставку, яка до того ж на відміну до пені нараховується виключно на тіло кредиту, є зміною умов зобовязання, оскільки має не штрафну мету, а в першу чергу спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобовязання боржником. Таким чином суд приходить до висновку, що передбачене п.6.2 Договору право кредитора самостійно подвоювати та потроювати процентну ставку є не пенею, а відсотками в розумінні ст.ст. 536, 1048 ЦК України, застосування яких є зміною умов зобовязання, як правового наслідку порушення грошового зобовязання боржником. Враховуючи те, що питання стягнення передбачених п. 6.2 Договору відсотків у випадку стягнення заборгованості через суд позивачем у позовній заяві не порушується, правову природу вказаних відсотків та правомірність їх нарахування суд не досліджує. Твердження представника відповідача про недійсність односторонньої зімни кредитором відсоткової ставки в звязку з відсутністю письмового повідомлення про це позичальника відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суд до уваги не приймає виходячи з наступного. У матеріалах справи відсутні будь-які підтвердження того, що позивач письмово не повідомляв відповідача про зміну відсоткової ставки в тому числі про це не заявляв у своїх поясненнях і відповідач. Правомірність збільшення відсоткової ставки в контексті вимог ст. 11 Закону України «Про захист справ споживачів» при розгляді справи Шишацьким районним судом 05 вересня 2011 року відповідачами не оспорювалась. Крім того можливість подвоєння та потроєння банком процентної ставки та умови, за наявності яких у банка виникає таке право, чітко визначені договором підписаним сторонами, зокрема пунктами 1.4. та 6.2, а отже вважати, що в даному випадку має місце зміна процентної ставки кредитором в односторонньому порядку не можливо, як і неможливо вважати, що позичальник, який власноручно підписував договір, не був письмово повідомлений кредитором про можливість зміни процентної ставки та подальші її розміри. Так, статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 ЦК України) Не вбачає суд і підстав для застосування за заявою сторони відповідача позовної давності до спірних правовідносин виходячи з наступного. Так згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Звернувшись до суду із позовом в 2011 році позивач перервав строк позовної давності. Як встановлено з пояснень відповідача він самостійно здійснював погашення заборгованості до влаштування на роботу, зокрема здійснив відповідний платіж на суму 152,63 грн. 05 серпня 2013 року тобто вчинив дію, що свідчить про визнання свого боргу та обовязку з його погашення, наслідком чого стало повторне переривання строку позовної давності. До позовних вимог про стягнення відсотків та інфляційних втрат застосовується визначена ст. 257 ЦК України загальна позовна давність тривалістю у три роки, а отже підстави для її застосування судом на даний час відсутні, оскільки з часу останнього переривання строку позовної даності трирічний термін не минув. Перевіривши правильність розрахунків позивача щодо суми нарахованих за договором відсотків та інфляційних втрат із застосуванням річних (за 2014 рік) та місячних (за 2015 рік) індексів інфляції, суд погоджується з розрахунками позивача щодо відсотків та інфляційних втрат за 2014 рік (із застосуванням позивачем річного індексу інфляції). Проте згідно методики визначення інфляційних втрат, наведеної у листі Верховного Суду України від 03 квітня 1997 року № 62-97 «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ суд вираховував, що інфляційні втрати позивача становлять 822,03 грн. (2019,37 х підсумковий індекс інфляції 140,7072% /100% - 2019,37). При цьому підсумковий індекс інфляції станом на 30.06.2015 року визначено шляхом перемноження місячних індексів інфляції (140,7072% =103,1% х 105,3% х 110,8% х 114,0% х 102,2% х 100,4%). Отже інфляційні втрати позивача в період з 01 січня по 30 червня 2015 року у розмірі 822,03 грн. перевищують вказані витрати наведені у його розрахунках 722, 94 грн. Враховуюче відсутність у суду можливість виходу за межі позовних вимог, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у розмірі визначеному позивачем, як законних та обґрунтованих. В той же час враховуючи те, що на стадії розгляду справи відповідачем добровільно сплачено 400 грн. на погашення наявної заборгованості, суд

Outcome: partial