Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивачка звернулася із позовом до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.11.2006 року між нею та відповідачем був укладений шлюб. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON], [INFO]. 21.06.2012 року шлюб між ними розірвано. 03.12.2012 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Республіки Білорусь [PERSON] Дитина [PERSON] проживає з нею та перебуває на її утриманні. З метою оздоровлення доньки вона має намір виїхати разом з нею до Республіки Білорусь, однак відповідач з незрозумілих причин постійно ухиляється від дачі дозволу на виїзд, безпідставно чинить перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан. [PERSON], вважає, що ухилення від надання згоди на виїзд дитини за кордон суперечить інтересам дитини. В судовому засідання представник позивачки позовні вимоги підтримав та просив суд надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон малолітньої [PERSON] разом з матір'ю [PERSON], без письмової згоди батька дитини [PERSON], в Республіку Білорусь до досягнення дитиною повноліття та надати дозвіл на виготовлення проїзного документу малолітній дочці сторін без згоди відповідача. В судовому засіданні відповідач заперечив проти задоволення позовних вимог ,оскільки дочка на даний час знаходиться в Республіці Білорусь ,та ним надано дозвіл на виїзд дочки до 2017 року. В своїх поясненнях відповідач ствердив, що не відмовляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, та заперечив, про надання такого дозволу без визначення періоду перебування дитини за кордоном. Крім того, наголосив на тому, що позивачка не зверталася до нього щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. Представник третьої особи органу опіки і піклування Долинської районної державної адміністрації заперечив щодо задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку,що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено про те,що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвали 21 червня 2012 року . Від шлюбу в сторін народилась дочка [PERSON], яка проживає разом із позивачкою та знаходиться на її утриманні. Обгрунтовуючи позовні вимоги представник позивача вказував про те, що відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон разом із матір'ю. Зазначав, що відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, розвитком дитини не цікавиться, матеріальної допомоги на утримання та розвиток дитини не надає, сплачує аліменти у мінімальному розмірі - 400 гривень. Доводи представника позивачки про те, що відповідач систематично ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, не можуть вважатися судом достовірно встановленими, оскільки не підтверджуються належними та допустимими доказами. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадяни України» від 21 січня 1994 року №3857-ХІІ, Постановою КМУ від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного корлону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31 березня 1995 року №231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Виходячи зі змісту ст. ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» передбачено, що громадянин України має право виїхати з України. Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюється Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Позовна вимога про надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права та змісту положень ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. З даних нотаріально посвідченої заяви від 27.06.2014 року встановлено,що [PERSON] дав свою згоду малолітній дочці [PERSON] [INFO] на тимчасові поїздки за кордон в Білорусію в супровіді матері [PERSON] [INFO] ,починаючи з 27.06.2014 року та закінчуючи 27.06.2017 року (а.с.36). Крім цього, позивачкою не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, не вказував мети такого виїзду та конкретний час. Не встановлено судом і правової підстави для надання за рішенням суду дозволу на неодноразові виїзди дитини, без встановлення періоду перебування, разом із матір'ю за кордон без згоди батька, крім визначеної ст.4 Закону «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на виїзд, а не на постійні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Що стосується позовних вимог про надання позивачці дозволу на виготовлення проїзних документів дитини, то ч. 2 статті 4 цього ж Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Однак, представник позивачки в судовому засіданні не надав суду жодного доказу звернення у відповідні органи держави для отримання проїзного документа чи відмову у видачі такого. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та ст. 313 ЦК України,ст.141, 157 СК України, ст. 1, 3, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» ,

Outcome: dismissed