Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, пров. Воєнний, 6, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 04.02.1996 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалася на те, що після смерті [PERSON], який був батьком позивачки, відкрилася спадщина у вигляді вищезазначеного нерухомого майна. Позивачка звернулася до нотаріуса із відповідною заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку із відсутністю державної реєстрації права власності на зазначений житловий будинок. У судове засідання позивачка не зявилася. При цьому, представник позивачки надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача у судове засідання не зявився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та винести рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказах відповідно до чинного законодавства України. Представник третьої особи у судове засідання також не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову не надав, що не перешкоджає розгляду справи за його відсутності. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності сторін на підставі наявних у матеріалах справи доказів, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали та обставини справи, судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, 04 лютого 1996 року помер батько позивачки [PERSON], про що в Книзі реєстрації актів про смерть зроблено відповідний запис за №\~27 (а. с. 7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: м. Миколаїв, пров. Воєнний, 6, який набутий померлим на підставі Договору купівлі-продажу від 15.09.1990 року, що укладений між [PERSON] та [PERSON]. Враховуючи той факт, що заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишив, а інші спадкоємці за законом першої черги відсутні, 30 липня 1996 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини (а. с. 34). 27 січня 2016 року [PERSON] звернулася до державного нотаріуса Першої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області з питання видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її батька [PERSON], який помер 04.02.1996 року, на житловий будинок за адресою: м. Миколаїв, пров. Військовий, 6. Однак, постановою державного нотаріуса від 27 січня 2016 року позивачці було відмовлено у вчиненні вищезазначеної нотаріальної дії з тих підстав, що померлим не було здійснено державну реєстрацію права власності на вищевказаний житловий будинок у встановленому законом порядку, у звязку з чим видати свідоцтво про право на спадщину неможливо. Згідно з розясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не залишив заповіту на випадок своєї смерті, а тому згідно зі ст. ст. 524, 529 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) у спірних правовідносинах реалізується право на спадкування за законом. При цьому, у першу чергу право на спадкування за законом мають, зокрема, діти померлого. Кожна попередня черга спадкоємців усуває від права спадкування спадкоємців наступної черги. Згідно зі ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається із матеріалів справи, позивачка є єдиною спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON], у звязку з чим вона у встановлений строк звернулася із відповідною заявою до нотаріуса, однак ним було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність державної реєстрації права власності на спірний житловий будинок. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п. 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року). Відповідно до абз. 2, 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №\~7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. При цьому, судом встановлено, що нотаріусом було відмовлено позивачці у вчиненні нотаріальної дії, що свідчить про порушення її прав, у звязку з чим таке право підлягає захисту у судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 25.12.2015 року) речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Цивільний кодекс Української РСР, який був чинний на момент виникнення у померлого права власності на спірне нерухоме майно, не повязував виникнення права власності на нерухоме майно з моментом державної реєстрації прав на нього. При цьому, згідно з ч. 1 ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Враховуючи усе вищевикладене, суд, оцінивши за внутрішнім переконанням належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про доведеність факту належності померлому житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, пров. Воєнний, 6, у звязку з чим вимоги позову є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. За такого, за позивачкою слід визнати право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: м. Миколаїв, пров. Воєнний, 6, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], який помер 04.02.1996 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір сплачено позивачкою при подачі позову до суду.

Outcome: approved