Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на гараж, розташований на території домоволодіння [ADDRESS], посилаючись на те, що його було збудовано за її власні кошти на території домоволодіння, яке належало матері [PERSON] та з дозволу останньої. При житті матері з нею були домовленості щодо права власності на гараж. Однак після її смерті домоволодіння успадкувала відповідачка, в теперішній час має намір розпорядитися майном, чим порушує право власності позивачки. Просила суд визнати право власності на гараж. Відповідачка до судового засідання не з'явилася, надала заперечення щодо позову, з яких вбачається, що гараж було збудовано в 1990 році, тобто ще за життя попереднього власника - [PERSON] і він належав останній. Позивачка ніколи не була власником домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, не зверталася з позовами до попереднього власника про визнання права власності на гараж, чи з заявою про прийняття спадщини після його смерті. Тим самим не може претендувати ні на гараж, ні на будівельні матеріали, ні на кошти витрачені на його будівництво. Також зазначила, кошти та будівельні матеріали, зазначені у чеках та накладних, що містяться у справі, були використані позивачкою на будування магазину в селі Бойовому, а не на будування гаражу. Просила відмовити у позові, справу розглянути за її відсутністю. Заслухавши позивачку, свідків, дослідивши письмові докази, інвентарну справу №1854, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст.328 ЦПК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва [NUMBER] про право особистої власності на будівництво від 15.04.1985 року належало домоволодіння [ADDRESS]. Земельна ділянка під будівництво житлового будинку виділялася [PERSON] 13.04.1971 року на підставі договору про надання у безстрокове користування земельною ділянкою під будівництво житлового будинку на праві особистої власності. Рішенням Виконкому Володарської селищної ради від 09.08.2006 року №56 узаконено [PERSON] самовільно побудовані її померлою бабусею [PERSON] гараж літ.Б розміром 4,30х8,20 м, розташований в [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS], до складу якого входить житловий будинок літ.А1, житлова прибудова літ.А-1-1, літ.а1, а-1, а2, а3, а4 - прибудова, літ.а/п - підвал, літ.В - уборна, літ.Б - гараж, літ.Г, літ.Д - сарай, літ.К - колодязь, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 26.08.2006 року. [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO], на домоволодіння [ADDRESS] з належними до нього будівлями подвір'я та 16.09.2006 року зареєструвала своє право власності на нерухоме майно. Таким чином [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] на відповідній правовій підставі. В своїх запереченнях відповідачка також зазначає, що земельна ділянка на якій розташоване домоволодіння [ADDRESS], рішенням Володарської селищної ради від 23.12.2009 року була надана їй в розмірі 0,15 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та в розмірі 0,1 га для ведення особистого селянського господарства, в подальшому ця земельна ділянка була нею приватизована, однак підтверджувальних на це документів суду не було надано. Зі змісту ст.319, 321 ЦК України, ст.41 Конституції України вбачається, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім як у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 14.07.2015 року, яке набуло законної сили 28.07.2015 року, позов [PERSON] в частині виселення [PERSON] з будинку [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення задоволено. Відповідно до ч.1 ст.15, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Підставою для визнання права власності на гараж літ.Б позивачка зазначає той факт, що його було збудовано за її кошти, силами її чоловіка та найманих працівників, розрахунки по оплаті з якими несла вона. При цьому позивачкою надано копії товарних чеків, квитанцій та накладних за період з 1990 року по 2010 роки на придбання шлакоблоку та інших будівельних матеріалів, більшість з яких виписана на ім'я «[PERSON]», решта взагалі не містять прізвища, однак суд критично ставиться до цих доказів, оскільки по-перше не можливо ідентифікувати, що ці витрати понесені саме позивачкою, а по-друге, що будівельні матеріали спрямовані на будування спірного гаражу. Також за клопотанням позивачки були допитані свідки, при цьому свідок [PERSON], який є чоловіком позивачки, в судовому засіданні пояснив, що з 1998 року на території домоволодіння, яке належало матері позивачки, та з дозволу власника, розпочали будувати гараж, будування якого завершили в 2006 році. Всі витрати на будівельні матеріали та роботи з будування несла позивачка. Деякий будівельний матеріал був безпосередньо його. Свідок [PERSON], пояснення якого підтвердила свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що брав безпосередню участь у будуванні гаражу разом з [PERSON], розрахунки за оплату праці з ним несла позивачка. Припускає, що будівельні матеріали для будування гаражу були придбані саме позивачкою, однак не може цього стверджувати, оскільки не був свідком цих подій. Проте, пояснення свідків, в даному випадку, не є за законом тим певним засобом доказування обставин справи, виходячи з наступного. Заявляючи вимогу про визнання права власності на самочинне будівництво гаражу на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування [PERSON], позивачці необхідно доводи те, що їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією. Лише при доведенні цих підстав, надання згоди власника земельної ділянки на визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила самочинне будівництво, позов може бути задоволено. За змістом ст.ст.10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, враховуючи, що позивачка на момент будівництва гаражу літ.Б не була власником чи користувачем земельної ділянки по [ADDRESS], не набула цього права і після його будівництва, не довела, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, не отримала згоду власника земельної ділянки на визнання за собою права власності, в задоволенні позову слід відмовити. У зв'язку з відмовою в позові, на підставі ст.88 ЦПК України, позивачці не підлягають відшкодуванню понесені нею при зверненні до суду судові витрати у вигляді судового збору та витрати на правову допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed