Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Кочубій» про визнання додаткового договору недійсним, посилаючись на те, що згідно державного акта на право приватної власності на землю, серії Р1 № 322568, від 30 серпня 2002 року зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 210, вона являється власником земельної ділянки, загальною площею 4,42 га, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради. 22 листопада 2005 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір оренди землі, щодо оренди земельної ділянки, загальною площею 4,42 га, розташованої на території Кальниболотської сільської ради. Вказаний договір було укладено строком на 10 років. 06 квітня 2006 року зазначений договір було зареєстровано та позивачкою за актом прийому-передачі від 06 квітня 2006 року було передано відповідачу в оренду земельну ділянку, загальною площею 4,42 га, розташовану на території Кальниболотської сільської ради. Отже, договір оренди землі від 22 листопада 2005 року набрав чинності 06 квітня 2006 року (момент державної реєстрації договору та передачі земельної ділянки) зі строком його дії до 06 квітня 2016 року. До спливу строку дії вказаного договору оренди землі, 05 листопада 2015 року 05.11.2015 року та 09.02.3016 року позивачка повідомила відповідача про відсутність наміру продовжувати дію договору. Однак, від відповідача позивачка отримала копію додаткового договору № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 548 від 06 квітня 2006 року, згідно якого нібито продовжено строк дії договору оренди землі від 22 листопада 2005 року на 15 років. Окрім основного договору оренди землі від 22.11.2005 р. та акта прийому-передачі від 06.04.2006р. до оренди землі від 22.11.2005 року позивачка інших угод не укладала, а про наявність додаткового договору № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 548 від 06 квітня 2006 року позивачка дізналася лише після направлення відповідачу заяв про припинення договору оренди землі від 22.11.2005 року. У своєму позові позивачка звернула увагу суду, що не підписувала та не укладала додаткового договору № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 548 від 06 квітня 2006 року, згідно якого нібито продовжено строк дії договору оренди землі від 22 листопада 2005 року на 15 років. Позивачка взагалі не мала наміру, фактично після укладення основного договору оренди на тривалий строк - 10 років, укладати будь-які угоди до цього договору про збільшення строку його дії, а відповідно, додатковий договір № 1 від 05 вересня 2007 року до договору оренди землі № 548 від 06 квітня 2006 року є таким, що не відповідає Положенням ст. 203 ЦК України. Вважала, що у відповідача на даний час відсутні будь-які правові підстави володіти та користуватися власністю позивача, а саме земельною ділянкою загальною площею 4,42 га, розташованої на території Кальниболотської сільської ради. Просила суд визнати недійсним та припиненим вищезазначений додатковий договір. Представник позивачки в судове засідання не зявився, подав суду клопотання в якому просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також просив стягнути з відповідача судові витрати. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду телефонограму в якій зазначив що в судове засідання зявитися не може у звязку з погодними умовами. Розгляд справи просив проводити за його відсутності, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні позову. Крім того, в раніше направленому в часі запереченні наголошував на тому, що як зазначає позивачка у поданій позовній заяві підставою для такого звернення до суду є той факт, що додатковий договір за № 1 від 05 вересня 2007 року (надалі додатковий договір) до договору оренди землі від 06 квітня 2006 року за №548 вона не підписувала, а відтак такий додатковий договір має бути визнаний недійсним. Але твердження позивачки, що вона дізналася, про існування договору лише в лютому 2016 року є таким, що вводить суд в оману, оскільки відповідач не надавав позивачу примірнику додаткового договору в лютому 2016 року. В свою чергу відповідач надавав позивачці додатковий договір в 2007 році після підписання. До позовної заяви позивач не надала жодного доказу, який підтверджував, що вона дійсно дізналася про існування додаткового договору в лютому 2016 році. Отже позивачка знала про існування додаткового договору з моменту його укладення в 2007 році. Вважав, що в цьому випадку позивачка пропустила строк на звернення до суду з даним позовом. Відповідач вважав, що підстави для визнання додаткового договору недійсним відсутні оскільки він відповідає положенням Закону України «Про оренду землі» та ЦК України. Дослідивши текст договору оренди землі та додаткового договору, можна дійти висновку про наявність в них всіх передбачених Законом істотних умов. І оскільки цей перелік істотних умов є вичерпним, законні підстави для визнання додаткового договору недійсним з причини невідповідності його нормам чинного законодавства відсутні. Будь-який правочин реалізується субєктом через його відповідне зовнішнє волевиявлення. Однак форма зовнішнього волевиявлення може виявитися неадекватною внутрішній волі суб'єкта правочину внаслідок неправомірних дій контрагента чи третіх осіб, внаслідок юридично значущої помилки у сприйнятті суб'єктом правочину його очікуваного юридичного результату, За таких обставин дії особи не можуть обєктивно відображати внутрішню волю субєкта цивільних правовідносин досягти бажаного юридичного результату. Тому в ч. 3 ст.203 ЦК законодавець прямо передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Жодного факту вчинення фізичного чи психологічного впливу на позивачку в своїй позовній заяві остання не виклала. Так само, відсутні докази застосування заходів фізичного чи психологічного тиску з боку відповідача і в вигляді заяв чи скарг, поданих з даного приводу до правоохоронних органів, що свідчить про те, що додатковий договір був укладений між сторонами добровільно, а його зміст та правові наслідки відповідають їх вільному волевиявленню. Про державну реєстрацію додаткового договору свідчить відмітка на ньому, де зафіксовано, який саме державний орган провів державну реєстрацію додаткового договору, номер запису в книзі державної реєстрації договорів оренди землі, дата запису, підпис державного реєстратора та печатка відповідного державного органу, який провів державну реєстрацію. Додатковий договір цілком відповідає вимогам чинного законодавства щодо дотримання його письмової форми та державної реєстрації. Так, земельна ділянка була передана позивачкою відповідачеві 06 квітня 2006 року згідно акту прийому-передачі земельної ділянки до договору оренди від 06 квітня 2006 року, копія якого є в матеріалах даної судової справи. Про виконання сторонами договору та додаткового договору, всіх їх умов свідчать копії відомостей про отримання позивачкою від відповідача орендної плати. Так, позивачкою було отримано орендну плату в наступному розмірі: за 2013 рік - грошові кошти у розмірі 4444,64 грн.; за 2014 рік - грошові кошти у розмірі 4444,64 грн.; за 2015 рік - грошові кошти у розмірі 5453,39 грн. В той же час всі доводи позивачки, які зазначені в поданій позовній заяві є безпідставними та необґрунтованими. В своєму запереченні представник відповідача просив в задоволенні позову про визнання додаткового договору недійсним відмовити повністю за необґрунтованістю. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі письмових доказів. У відповідності до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали цивільної справи суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Позивачка є власником земельної ділянки площею 4,42 га відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №322568, яка розташована на території Кальниболотської сільської ради Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.6/. 22.11.2005 року між сторонами було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки на строк 10 років. Земельну ділянку передано відповідачу у користування відповідно до акту про передачу та прийом 06.04.2006 року /а.с.10-11/. 05 вересня 2007 року від імені позивачки був\~ укладений додатковий договір № 1 до договору оренди землі № 548 від 06 квітня 2006 року з ТОВ «Агрофірма «Кочубій» строком на 15 років, який зареєстровано у\~ Новоархангельському відділі Кіровоградської регіональної філії ДП Центру ДЗК при Державному Агентстві земельних ресурсів України 10 вересня 2007 року за № 339 /а.с.30/. Статтями\~14,\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і набуває чинності після його державної реєстрації, яка проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст.16 Закону України «Про оренду землі»\~ укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст.\~6\~та ст.\~627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3\~ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом статей\~18,\~20 Закону України «Про оренду землі»\~(у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Після державної реєстрації укладеного договору оренди землі він набирає чинності. Частиною першою\~статті 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоду встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обовязки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. \~ Відповідно\~до ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6\~ст. 203 ЦК України. \~Згідно ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити ЦК Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. \~Відповідно до ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~Ч. 1 ст. 207 ЦК України\~передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У п. 8\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~судам роз'яснено, що відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК\~підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Ч. 1\~ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст.ст.10,\~60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених\~статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За клопотанням позивачки ухвалою Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2016 року у справі була призначена судово-почеркознавча експертиза /а.с.32-33/. Згідно з висновком експерта № 1622 від 08.11.2016 року підпис від імені [PERSON] у додатковому договорі №1 від 05.09.2007 року до договору оренди землі №548 від 06.04.2006 року, укладеному між [PERSON] та ТОВ «Агрофірма «Кочубій» в особі директора [PERSON], зареєстрованому у Новоархангельському відділі Кіровоградської філії ДП «Центр ДЗК при Державному Агенстві земельних ресурсів України» від 10.09.2007 року за №339, який міститься в графі «Підпис» виконаний не самою [PERSON], а іншою особою без наслідування підпису /а.с.53-55/. Відповідачем не надано жодного доказу, який би спростовував висновок експертизи. Судом не приймається до уваги твердження представника відповідача, викладене в запереченні на позов, з приводу пропуску позивачкою строку на звернення до суду з даним позовом, оскільки, як вбачається з матеріалів цивільної справи спочатку 22.11.2005 року між сторонами було укладено договір оренди землі на строк 10 років, який в подальшому було одноособово пролонговано відповідачем на термін 15 років 05.09.2007 року /а.с.7,10-11/. Про наміри припинення з відповідачем правовідносин позивачка виклала свою позицію у заявах адресованих на імя керівника господарства ТОВ «Агрофірма Кочубій». Дана заяви датовані 05.11.2015 року та 09.02.2016 року /а.с.8,9/. Тобто заяви подані до закінчення строку дії основного договору. З цього можна зробити висновок, що позивачка діла у межах та у спосіб визначений п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі» та керувалася тим, що термін дії договору складає 10 років, а не 15 років, як зазначено в додатковій угоді. З аналізу ст. ст. 256, 257, 261 ЦК України вбачається, що даного виду правовідносин, що виникли між сторонами застосовується позовна давність тривалістю у три роки, але з часу коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів цивільної справи позивачка не знала та не могла знати про існування додаткової угоди, оскільки вона була складена відповідачем одноособово та не вручалась позивачці, що на думку суду є порушенням ч. 1 ст. 16 Закону України «Про оренду землі». Отже суд враховуючи наведене вважає, що позивач звернувся до суду з даним позовом в межах строку позовної давності. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, про те, що позивач був обізнаний в укладанні додаткової угоди та, що реєстрація договору, яка відбулась 10.09.2007 року /а.с.5/ здійсненна ним, або іншою уповноваженою позивачем особою, у визначеному законом порядку. Крім того суд зауважує на те, що зі змісту ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто законодавець поклав на сторону обовязок звертатись до суду з відповідною заявою, а не вказувати це в запереченні, як в нашому випадку. Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Принципом верховенства права, визнається, що людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Отже, враховуючи викладене а також те, що оспорюваний договір позивачка не підписувала, повноваження на це іншій особі не надавала, суд приходить до висновку, що відсутність волевиявлення власника земельної ділянки, є підставою для визнання договору недійсним з моменту його укладання (ст.ст.203,215 ЦК України). Крім того підлягають задоволенню і інші позовні вимоги, щодо визнання припиненим договору оренди землі від 22.11.2005 року та витребування у відповідача на користь позивачки земельної ділянки, оскільки відповідач, враховуючи те, що додатковий договір судом визнається недійсним, не вправі в подальшому користуватись належною позивачці земельною ділянкою з огляду на п. 1 ч. 1 ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесенні судові витрати /а.с.1,57/. На підставі\~ викладеного,

Outcome: approved