Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивачка у судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву у якій підтримала предявлений позов, просила задовольнити вимоги у повному обсязі та справу розглянути без її участі. Представник відповідача в судове засідання надала письмові пояснення, у яких частково визнала предявлений позов, зазначивши про те, що у підприємства дійсно наявна заборгованість перед позивачко у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 4068,54 грн. Що стосується іншої частини позовних вимог, вони вважають їх необґрунтованими, безпідставними та такими, що підлягають залишенню без задоволення, оскільки [PERSON] виплачено усю суму заборгованість по заробітній платі у розмірі 10279,92 грн. (з урахуванням податків та зборів до виплати сума 7499,52 грн.) про що надає відповідний розрахунковий листок за квітень 2016 року. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON], працювала у Державному підприємстві «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» з 01 серпня 2010 року по 30 вересня 2015 року. Так, наказом від 30 вересня 2015 року №45-к була звільнена з займаної посади на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням. Зокрема судом встановлено, що станом на 02.03.2016 року [PERSON], виплачено всю суму заборгованість по заробітній платі у розмірі 10 279,92 гривень (з урахуванням податків та зборів, до виплати сума 7 499,52 гривень). Щодо розрахунку суми середнього заробітку за час затримки виплати, суд приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою розраховано суму середньої заробітної плати з розрахунку 118 календарних днів * 64,58 гривень, при цьому відповідно до п.32 Постанови ПВСУ №9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи, при цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п. Постанови КМ України №100 Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. У зв'язку з наведеним кількість робочих днів з моменту звільнення (30.09.2015 р.) до моменту подання позову (26.01.2016 р.) складає - 77 робочих днів, тобто розрахунок середнього заробітку складає 64,58 середня заробітна плата * 77 робочих днів = 4972,66 гривень. Також, ссуд приймає до уваги той факт, що ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до Постанову Пленуму ВС України від 06.11.1992 р. №9, У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст.233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Відповідно до частини першої ст. 94 КЗпП та ст. 1 ЗУ від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 22 грудня 2010 року №1170 розд. І Переліку встановлено, що відшкодування, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні, не є базою нарахування єдиного внеску. Відповідно до наведеного середній заробіток не є заробітною платою та на нього встановлюється строк позовної давності у 3 місяці з моменту тримання наказу на звільнення (до 30.12.2015 р.), тобто вимога [PERSON] про стягнення середнього заробітку по день подання позову є необґрунтованими. На підставі вищевказаних норм чинного законодавства, оплаті підлягає середній заробіток розрахований наступним чином - 64,58 середній заробіток на день * 63 робочих дня = 4068,54 гривень без урахування податків та зборів (податок на доходи фізичних осіб та військовий збір). Крім того, відповідно до правої позиції ВСУ по справі №6-837цс15, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Право суду зменшити розмір відшкодування, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв'язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку працівник мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість вимог позивачки про стягнення завданих їй відповідачем матеріальних збитків, тому вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial