Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-22 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування та виселення, вказуючи, що 17.01.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування 6/100 частин житлового будинку [ADDRESS]. Цей договір позивачка вважає таким, що був укладений з порушенням діючого законодавства, оскільки предмет цього договору перебуває під забороною, і просить визнати цей договір недійсним, виселити [PERSON] та його сім'ю з вищевказаного будинку без надання іншого житлового приміщеня, та зняти їх з реєстрації за цією адресою. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі та додатково пояснив, що [PERSON] не зявилась у судове засідання через спричинення їй тілесних ушкоджень [PERSON] та на даний час перебуває у лікарні. Також пояснив, що [PERSON] є співвласником цього домоволодіння, і, відповідно, цим договором порушені її права як співвласника цього домоволодіння. [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримала доводи [PERSON], просила суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була сповіщена належним чином, причину своєї неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні з позовними вимогами не погодився, просив відмовити у їх задоволенні, та пояснив, що вважає, що позивач не має права на звернення до суду з таким позовом, оскільки вона не є стороною цього договору, позовні вимоги позивача є недоведеними, необґрунтованими, та надуманими, крім того вказав, що позивачем не доведено її порушене право, тобто її право на звернення до суду. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимог також не визнала та пояснила, що оскаржуваний договір був укладений ними у нотаріуса, яка все зробила правильно, а також пояснила, що між позивачем та відповідачами тривалий час існують неприязні відносини. Представник третьої особи - Білгород-Дністровського районного відділу ГУДМС України в Одеській області у судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, згідно якої просив справу розглядати без його пристуності, зауважень та заперечень по справі не мають. Третя особа - приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вищевказаний договір був нотаріально посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства. Щодо наявності арешту на предмет договору, то приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] пояснила, що згідно ухвали Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.06.2006 року було накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS], який належить, як вказано в ухвалі, [PERSON]. Однак, як вбачається з витягу з Реєстру прав вланості на нерухоме майно, [PERSON] є власником 94/100 частин вищевказаного домоволодіння, а власником 6/100 частин є [PERSON] Таким чином, як пояснила нотаріус, цією ухвалою накладено арешт лише на частину домоволодіння, яка належить [PERSON], а на частину, яка належить [PERSON] арешт не накладений, тому, оскільки сторонами були надані усі необхідні документи, я, як вважає нотаріус, предмет договору під забороною не перебуває, вона мала повне право посвідчувати цей договір. Вивчивши матеріали справи, заслухавши [PERSON], представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], третю особу [PERSON], та приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню по наступних підставах. У судовому засіданні встановлено, що 17 січня 2012 року між [PERSON], яка діяла по довіреності від імені [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування частини житлового будинку, а саме : 6/100 частин житлового будинку [ADDRESS], які належали [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, зареєстрованого у КП «Білгород-Дністровське БТІ» 10.11.2011 року реєстраційний номер 35119763, номер запису 4874 в книзі 37. Також у судовому засіданні встановлено, що у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувала позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. В якості забезпечення позову за заявою [PERSON] 26 червня 2006 року суддею Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області Лозун О.Ю. була винесена ухвала про забезпечення позову, згідно якої було накладено арешт на житловий будинок [ADDRESS], який належить [PERSON] на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської област і від 04.07.1996 року. Згідно Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, вищевказана ухвала суду була внесена до реєстру 18 липня 2006 року о 18 годині 46 хвилин, та накладено обтяження на об'єкт обтяження - будинок, [ADDRESS]. Згідно копій матеріалів договору дарування частини житлового будинку, наданими приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON], справа по укладенню вищевказаного договору дарування містить безпосередньо сам договір, рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 22.03.2006 року, витяг про державну реєстрацію прав КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 10.11.2011 року, згідно якого [PERSON] є власником 6/100 частин житлового будинку [ADDRESS]; витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» від 21.11.2011 року; а також витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 17.01.2012 року, згідно якого 18.07.2006 року о 18 годині 46 хвилин до реєстру внесена заборона на об'єкт обтяження будинок, [ADDRESS]. Згідно п.31 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за № 283/8882 (яка була чинною на момент вчинення оспорюваного правочину), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо вчинення такої дії суперечить законодавству України. Згідно п.47 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004 року, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03.03.2004 року за № 283/8882, договори про відчуження або заставу майна (майнових прав) посвідчуються нотаріусом після перевірки відсутності заборони на відчуження або арешту за даними Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Таким чином, судом встановлено, що ухвала суду про накладення арешту від 29.06.2006 року була внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 17.01.2012 року 18.07.2006 року о 18 годині 46 хвилин, ця ухвала, а відповідно, і заборона не була змінена або скасована, тобто на момент вчинення оспорюваного правочину предмет цього правочину перебував під забороною. Згідно ч. 1 статті 208 ЦПК України, судові рішення викладаються у двох формах : ухвали та рішення. Згідно ч. 5 статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на сій території України. Згідно ч. 1 статті 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій триторії України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Таким чином, судом встановлено, що на момент посвідчення приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] оспорюваного договору, згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, на предмет договору було накладено обтяження у вигляді заборони. Твердження приватного нотаріусу Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] відносно того, що арешт був накладений лише на майно, яке належить [PERSON], а дарування здійснювала [PERSON], на частину домоволодіння якої арешт не було накладено, суд не приймає до уваги, оскільки і в ухвалі суду про накладення арешту, і згідно Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна арешт накладено на весь житловий будинок [ADDRESS]. Суд вважає неприпустимим будь-яке трактування судового рішення - ухвали суду, яке набрало законної сили, не є зміненим або скасованим, тобто є таким, що обов'язковим для виконання. Крім того, суд приймає до уваги той факт, що арешт було накладено саме за клопотанням [PERSON], тобто він достеменно знав про накладення вищевказаного арешту ще у 2006 році. Що стосується тверджень представника відповідача щодо того, що позивачем не доведено порушення її прав, тобто не доведено її право на звернення до суду, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому КП «Білгород-Дністровське БТІ» 21.11.2011 року, [PERSON] є власником 94/100 частин домоволодіння [ADDRESS]; [PERSON] є власником 6/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Згідно ч. 1 статті 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної вланості (спільне майно). Згідно ч. 2 статті 355 ЦК України, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної вланості. Згідно ч. 1 статті 356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві вланості є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 статті 362 ЦК України, у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Згідно ч. 2 статті 362 ЦК України, продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що [PERSON] письмово повідомляла позивача про намір здійснити відчудження своєї частки майна, суд вважає, що права оспорюваний позивачем договір порушує її права. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання вищевказаного договору недійсним є обгрнутованими, доведеними, та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача в частині виселення відповідача та його родини із частини житлового будинку стосовно виселення [ADDRESS], судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позовні вимоги щодо вислення відповідача та його родини позивачем обгрунтовані посиланням на статтю 116 ЖК України. Згідно статті 116 Житлового кодексу Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. На підтвердження своїх позовних вимог позивачем надана довідка КП «Житлово-ремонтне об'єднання» від 22.04.2010 року, згідно якої вазано, що при обстеженні будинку [ADDRESS], було виявлено, що на в'їзних воротах обірвані петлі для навісного замку, є вм'ятини, у дворі цементне покриття місцями просіло від автомобілю, на парадних дверях у районі замка є зломанні частини, фарба на дверях полущена, на почовому ящику відстуній замок, на крильці наявна тріщіна. Будь-яких інших доказів на підтвердження цієї позовної вимоги суду не надано. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Однак, матеріали справи не містять доказів на підтвердження антигромадської поведінки відповідача [PERSON], а також доказів на підтвердження того, що до відповідача застосовувались попередження або заходи громадського впливу, що він був попереджений про можливість виселення без надання іншого житлового приміщення у разі не усунення ним порушень, тобто відповідач [PERSON] не може вважатись особою, до якої застосовувались заходи запобігання і громадського впливу. Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача в частині виселення відповідача та його родини недоведеними, необґрунтованими, та такими, що не підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог позивача в частині зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Однак, у матеріалах справи відсутні документи які підтверджують факт звернення до органу реєстрації з відповідною заявою, та відмова цього органу у знятті з реєстрації відповідача [PERSON] та [PERSON] Таким чином, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що між сторонами існують спірні правовідносини, тобто виник спір. У зв'язку з цим суд вважає позовні вимоги позивача в частині зобов'язання Білгород-Дністровського районного віділу ГУДМС України в Одеській області зняття з реєстраційного обліку відповідачки не доведеними, та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Згідно статті 1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий , неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно статті 10,11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статті 57 ЦПК України, доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України передбачає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], від імені та в інтересах якої діє [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи - [PERSON], Білгород-Дністровський районний відділ ГУДМС України в Одеській області, приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та виселення є обґрунтованими, та такими, що підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: partial