Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що у 1998 році вона отримала у власність квартиру [ADDRESS], в якій вона постійно проживала та проживає в даний час. У 2011 році позивач, беручи до уваги стан свого здоров'я та матеріальне становище, за наполяганням свого сина [PERSON] вирішила укласти з ним договір довічного утримання. 22.06.2011 року між ними був підписаний нотаріально посвідчений договір. Копію цього договору позивач не отримала, оскільки повністю довіряла своєму синові [PERSON] Позивачка після укладення договору продовжувала проживати в своїй квартирі та сплачувати за комунальні послуги. Відповідач спочатку надавав позивачці допомогу. Останнім часом відповідач став уникати спілкування з позивачкою, перестав надавати матеріальну допомогу. На початку 2016 року позивачка випадково знайшла у спірній квартирі незавірену копію договору дарування від 22.06.2011 року щодо спірної квартири. Отримати від відповідача відповідь щодо цього договору дарування позивачці не вдалося, оскільки відповідач перестав повністю з нею спілкуватися. Позивачка стверджує, що не бажала укласти з відповідачем договір дарування , зважаючи на те, що між нею та відповідачем існувала попередня домовленість про те, що відповідач буде її доглядати та утримувати Позивач є інвалідом І групи за зором, особою похилого віку та бажала отримати від відповідача догляд та необхідну допомогу, але не мала наміру дарувати своє єдине житло відповідачу. Позивач вважає, що спірний договір був укладений нею під впливом помилки, не відповідав іі внутрішній волі щодо правової природи й змісту правочину. У судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі, просив задовольнити в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення у друкованому засобі масової інформації. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлений про день та час розгляду справи суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224, 225 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши доводи позовної заяви та її вимоги, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні обставини справи. Згідно свідоцтва про право власності на житло [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], також зареєстрована за вказаною адресою, проживає в цій квартирі та несе витрати по утриманню цієї квартири. Згідно договору дарування від 22.06.2011 року посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 4435, за якім [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] Позивачка є літньою особою, згідно довідки до акту огляду МСЕК є інвалідом І групи по зору з 12.11.2007 року. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали покази, з яких вбачається, що свідки у справі знають позивачку, яка постійно проживає у спірній квартирі, ніколи цю квартиру не залишала. Позивачка розповідала їм, що домовлялася із своїм сином [PERSON] по справі, про те, що він буде її доглядати та допомагати матеріально, дарувати йому квартиру вона не збиралася, оскільки іншого житла, крім спірної квартири, у позивачки немає. Проте, син позивачки їй не допомагає, не цікавиться її здоров'ям. Позивачка також розповідала, що підписувала у нотаріуса договір з метою забезпечити себе доглядом та матеріальною підтримкою. Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). З роз'яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», убачається, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 18 червня 2014 року в цивільній справі № 6-69цс14 полягає в наступному: відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, а договір дарування від 22.06.2011 року посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої Київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. та зареєстрований у реєстрі за № 4435, за якім [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. На підставі викладеного,

Outcome: approved