Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-08 00:00:00

Позивачка у грудні 2017 р. звернулася до суду з вище зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона є власником 58/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право особистої власності. Позивачка зазначає, що 15.05.2007 року вона отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею (58/100) 0,0777 га, що розташована на [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Співвласником 42/100 частин земельної ділянки за вказаною адресою є [PERSON] , а також він є власником 42/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , яке він отримав від нашої матері на підставі договору дарування. Також позивач зазначає, що за життя матері з нею був укладений договір користування жилого будинку [ADDRESS] , який до даного часу виконується відповідачем. Згідно вище вказаного договору дарування, відповідачу-1 перейшли у володіння та користування: веранда 4.1 кв.м під літерою 2-1, кухня 13,1 кв.м під літерою 2-2, жила кімната 11,1 кв.м під літерою 2-3. жила кімната 15.3 кв.м під літерою 2-4, кухня 11.7 кв.м під літерою 2-5, тамбур 2.8 кв.м., половина погребу під літерою «Г», половина сараю-гаражу під літерою «В», половина сараю під літерою «Ж», половина уборної під літерою Д», половина споруд. Крім відповідача-1, в житловому будинку [ADDRESS] , проживає і його син, [PERSON] . Так, відповідачі поводять себе таким чином, що ніби останні є єдиними та повноправними власниками земельної ділянки по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 8000000000:75:208:0015. Відповідачами постійно чиняться перешкоди позивачці у користуванні земельною ділянкою. Враховуючи вищевикладене, просить суд виділити їй в натурі 58/100 частин земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 8000000000:75:208:0015, цільове призначення: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на якій розміщена відокремлена 58/100 частина житлового будинку, належного їй. 03.04.2018 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач заперечував проти задоволення позову та вказав, що не існує і не існувало порушень прав позивачки, а тому відсутні підстави для врегулювання питання спільного землекористування в судовому порядку (а.с. 35-37). Ухвалою суду від 22.01.2018 року позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (том 1 а.с. 12). Ухвалою суду від 07.02.2018 р. відкрито провадження у справі (том 1 а.с. 30). 27.04.2018 р. до суду надійшли збільшення позовних вимог в яких позивачка просить суд виділити їй в натурі 58/100 частин земельної ділянки, що за адресою: [ADDRESS] , для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у відповідності з висновком земельно-технічної експертизи; визначити порядок користування земельною ділянкою у відповідності з висновком земельно-технічної експертизи; зобов`язати відповідачів не чинити перешкоди позивачці в користуванні нею земельною ділянкою (том 1 а.с. 43-46). Ухвалою суду від 15.05.2018 заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та заборонено Державній архітектурно-будівельній інспекції України, в тому числі Департаменту з питань державного архітектурного контролю м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА) реєструвати [PERSON] документи дозвільного характеру та документи, що стосуються прийняття в експлуатацію самочинного об`єкту. Заборонено Департаменту державної реєстрації та нотаріату Міністерства юстиції, в тому числі Управлінню державної реєстрації ГТУЮ у м. Києві реєструвати [PERSON] будь-які документи щодо виникнення, припинення або переходу прав власності на об`єкт нерухомого майна за адресою [ADDRESS] (том 1 а.с. 83-84). Ухвалою суду від 29.05.2019 р. у справі призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження по справі (том 1 а.с. 178-179). Ухвалою суду від 19.08.2019 р. відновлено провадження у справі (том 1 а.с. 203). Ухвалою суду від 19.11.2019 р. у справі повторно призначено судову земельно-технічну експертизу та зупинено провадження у справі (том 1 а.с. 208-209). Ухвалою суду від 31.03.2020 р. у справі відновлено провадження та призначено підготовче судове засідання (том 1 а.с. 254). 24.06.2020 року від позивачки надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог згідно якої [PERSON] просить встановити порядок користування земельною ділянкою площею 0,0777 га, що розташована по [ADDRESS] , цільового призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 8000000000:75:208:0015, у відповідності з варіантом №3 (додаток №4) висновку експерта Науково-дослідного інституту судових експертиз Салтанової В.В. №32189/19-41 від 25.03.2020 року та визначити: -спільне постійне користування [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) земельною ділянкою яка складається з ділянок S1 площею 0,0213 та S2 площею 0,0007 га, заштриховані на схемі жовтим кольором; -постійне користування власнику 58/100 частин [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) земельною ділянкою яка складається з ділянок S3 площею 0,0298 га та S4 площею 0,0043 га, заштриховані на схемі рожевим кольором -постійне користування власнику 42/100 частин [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) земельну ділянку яка складається з ділянки S5 площею 0,0216 га, заштриховану на схемі блакитним кольором. Крім того, позивачка просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні належній її 58/100 від 0.0777 га земельної ділянки, що становить 0.0451 га, розташованої по [ADDRESS] , цільового призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 8000000000:75:208:0015, в тому числі але не виключно заборонивши будь-яким чином вчиняти дії щодо перегороджування, перекриття, заставлення спільного в`їзду по земельній ділянці та входу до належних [PERSON] 58/100 частин будинку та господарських споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] (том 2 а.с. 7-8). Ухвалою суду від 05.11.2020 р. закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду (том 2 а.с. 40-41). Ухвалою суду від 26.01.2021 р. заяву позивачки про забезпечення позову задоволено та заборонено [PERSON] вчиняти дії щодо відчуження 42/100 часток земельної ділянки (том 2 а.с. 50). У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, які зазначені у заяві про зменшення позовних вимог та просили їх задовольнити, відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Суд заслухавши учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] згідно державного акту на право власності на земельну ділянку належить земельна ділянка площею 0,0777 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, земельна ділянка має кадастровий номер 8000000000:75:208:0015 (том 1 а.с. 4). Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння позивачці належить 58/100 частин від 0,0777 га, (том 1 а.с. 5). Судом встановлено, що згідно договору про порядок користування від 10.06.1994 року укладеним між [PERSON] та [PERSON] (матір`ю позивачки та відповідача) засвідчений державним нотаріусом Вісімнадцятої державної нотаріальної контори Коновал З.Ф. визначено порядок користування будинком по [ADDRESS] , який після смерті [PERSON] виконується сторонами (том 1 а.с. 6). Зазначені обставини сторонами не заперечуються. Судом встановлено, що згідно висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Салтанової В.В. за №32189\\19-41 від 25.03.2020 року за результатами проведення по справі судової земельно-технічної експертизи, провести розподіл між [PERSON] та [PERSON] земельної ділянки, площею 0,0777 га, що розташована по [ADDRESS] , цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 8000000000:75:208:0015, на дві окремі земельні ділянки технічно неможливо, проте існує технічна можливість встановлення порядку користування даної земельної ділянки згідно запропонованих варіантів, що є додатками №2,3,4,5 до такого висновку (том 1 а.с. 227-253). У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначив, що висновок судової земельно-технічної експертизи є належно-недопустимим доказом у справі, оскільки у вказаному висновку присутній дуалізм та неясність у судженнях експерта, з чим суд категорично погодитись не може. Суд не приймає до уваги зазначене твердження відповідача, оскільки клопотань про проведення інших експертиз (комплексних, комісійних тощо) від відповідача [PERSON] та його представника до суду не надходило. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , що порядок користування спільним житловим будинком та земельною ділянкою визначений договором від 1994 року, який ними виконується, оскільки даний договір визначає порядок користування частинами будинку. Щодо порядку користування частинами земельної ділянки у зазначеному договорі не вказано. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Норми Конституції України є нормами прямої дії, які мають найвищу силу. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно із ч. 2 та ч. 4 ст. 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.ст. 364, 367 ЦК кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог ст.183 цього кодексу. За змістом частини 1 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Відповідно до ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку, виникає, зокрема, при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; при прийнятті спадщини або за рішенням суду. Порядок володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, визначений ст. 88 ЗК України, яка передбачає, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 89 ЗК України, володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. При цьому, судом враховується, що право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи ( частина п`ята статті 319 ЦК України). При вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Відповідно до Висновку судової земельно-технічної експертизи від 25.03.2020 року за №32189\\19-41 експертом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON] запропоновано 4 (чотири) варіанти встановлення порядку користування земельною ділянкою площею 0,7777 га з кадастровим номером 8000000000:75:208:0015, що розташована за адресою: [ADDRESS] та наданою для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, між [PERSON] (58/100 частки ділянки) та [PERSON] (42/100 частки ділянки). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пунктом 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» визначено, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» слідує, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. Верховний суд України своєю Ухвалою від 15 травня 2017 року по справі № 6-841цс16 дійшов до наступного висновку, якщо погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. Згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що саме за варіантом №3 (додаток №4) висновку судової земельно-технічної експертизи №32189/19-41 від 25.03.2020 року в повній мірі враховані розміщені на земельній ділянці будівлі і споруди, обставини щодо фактичного користування сторонами будівлями і спорудами, які сторонами не оспорювалися в суді, забезпечується вільне користування кожним зі співвласників належним йому майном з урахуванням розміру їх часток у вказаному майні. Варіант №3 запропонований експертизою, максимально відповідає встановленому порядку користування спірною земельною ділянкою, який був встановлений ще між попередніми співвласниками житлового будинку та земельної ділянки. Також цей порядок користування земельною ділянкою повністю враховує порядок користування приміщеннями житлового будинку та господарськими спорудами, який був встановлений попередніми співвласниками та існує між позивачем та відповідачем. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 та частин 1 - 3 ст.137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Згідно матеріалів справи на підтвердження понесених витрат на професійну допомогу надано договір про надання правової (правничої) допомоги 51(ц) від 02.10.2018 р., укладеного між [PERSON] та адвокатом Степанчук Оленою Миколаївною у даній справі; кошторис вартості послуг адвоката за договором від 02.10.2018; акт виконаних робіт № 1 від 18.12.2018 р., прийнятих позивачем, на суму 1600,00 грн., акт виконаних робіт № 2 від 02.12.2019 р., прийнятих позивачем, на суму 6800,00 грн., акт виконаних робіт № 3 від 05.11.2020 р., прийнятих позивачем, на суму 6700,00 грн., акт виконаних робіт № 4 від 03.06.2021 р., прийнятих позивачем, на суму 4200,00 грн.. Відповідно п. 3.2. Договору від 02.10.2018 р., сторони погодили, що акт виконаних робіт засвідчує факт розрахунку клієнта з адвокатом та факт отримання клієнтом адвокатських послуг. На підставі викладеного, суд вважає, що позивачем було документально доведено, що ним понесено витрати на правову допомогу у даній справі на загальну суму 20 900,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved