Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

Позивачка у жовтні 2019 року звернулася у суд з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги позивачка мотивує тим, що їй, [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] , що підтведжується свідоцтвом № [NUMBER] про право власності на квартиру від 30.12.1996 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів. У вказаній квартирі зареєстровано четверо осіб: співвласники - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також з 2003 року зареєстрований зять [PERSON] - [PERSON] . Між тим, у 2004 році відповідач добровільно залишив спірне житло і з того часу в спірній квартирі не появляється та не приймає участі в утриманні такої. Зазначила, що перешкод в користуванні спірною квартирою відповідачу ніхто і ніколи не чинив. За наведеного просить визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте подала суду заяву, в якій просить позов задовльнити та розглядати справу у її відсутність та у відсутність її представника, що суд вважає за можливе. Відповідач у судове засідання не з`явився, однак подав суду заяву, в якій позов визнав, зазначивши, що дійсно постійно проживає у Республіці Польща, а тому не заперечує проти визнання його таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Також у заяві просить розглядати справу без його участі, що суд вважає за можливе. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Судом встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,10 кв.м, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] про право власності на квартиру від 30.12.1996 року, виданого Виконкомом Львівської міської Ради народних депутатів /а.с.8/. З довідки з місця проживання та склад сім`ї і прописки ЛКП «Левандівка» №5194 від 07.10.2019 року /а.с.13/ вбачається, що у квартирі [ADDRESS] зареєстровано четверо осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також судом встановлено, що у 2004 році відповідач добровільно залишив вказану квартиру і з того часу у спірній квартирі не проживає та не приймає участі в утриманні такої. Дане стверджується матеріалами справи, зокрема заявою відповідача [PERSON] від 27.12.2019р. (а.с.33) та актами ЛКП «Левандівка» за №824 від 06.10.2015 року, №59 від 21.02.2019 р., №156 від 17.04.2019 р., №314 від 08.08.2019 року, №495 від 13.11.2019 /а.с.9-12, 27/. Наведеними доказами також підтверджується те, що відповідач з 2004 року не користується спірним житловим приміщенням без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні таким йому ніхто і ніколи не чинив. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник згідно зі ст. 319 ЦК України володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Однак, за правилами ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінюючи зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що відповідач з 2004 року не користується без поважних причин спірною квартирою, тобто понад визначений ст.405 ЦК України термін, протягом якого за ним зберігалося право на користування спірним житловим приміщенням, не виписався із такого, чим створює позивачці перешкоди у здійсненні нею свого конституційного права власності на спірне житло, яким вона вправі володіти, користуватися і розпоряджатися на власний розсуд та приходить до висновку, що позов слід задовольнити і визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . В порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача в користь позивачки 768,40 грн. судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved