Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив: в рахунок погашення заборгованості в сумі 420461,13 грн. за кредитним договором від 12.04.2007р. звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: однокімнатну квартиру № 47 в будинку №14 «а» по вул.. Матросова в м.Харкові, загальною площею 28,4 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м.. Предмет договору належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] 12.04.2007р. за реєстровим № 2060, зареєстрованого в державному реєстрі правочинів 12.04.2007р. за № 2023763 шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру № 47 в будинку 14 «а» по вул.. Матросова в м.Харкові. В обґрунтування свого позову, позивач посилався на те, що 12.04.2007 р. між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] ([PERSON]В.) було укладено кредитний договір № 2001/0407/71-014, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31000 дол. США з розрахунку 13.00 % річних за користування кредитом на строк з 12.04.2007р. по 11.04.2032 року. Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15.10.2007р. АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов*язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк». 25.05.2012р. між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ВАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ВАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов*язаннях, а внаслідок передачі від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ВАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов*язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Крім того, з метою забезпечення виконання грошових зобов*язань за вказаним договором кредиту від 12.04.2007р. [PERSON] за договором іпотеки від 12.04.2007р. передала в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру № 47 в будинку №14 «а» по вул.. Матросова в м.Харкові, загальною площею 28,4 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м.. Відповідач [PERSON] взяті на себе зобов*язання належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлялась належним чином, однак зобов*язання не виконані, у зв*язку з чим станом на 28.07.2015р. за відповідачем наявна заборгованість у сумі 420461,13 грн., з яких тіло кредиту 375392,75 грн., відсотки 45068,38 грн.. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на дію ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», просила в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача також заперечував проти задоволення позову посилаючись на те, що позивачем не доведено наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором, не надано доказів направлення вимоги про усунення порушення основного зобов*язання. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали по справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що 12.04.2007 р. між АКБ «ТАС-Комерцбанк» та [PERSON] ([PERSON]В.) було укладено кредитний договір № 2001/0407/71-014, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 31000 дол. США з розрахунку 13.00 % річних за користування кредитом на строк з 12.04.2007р. по 11.04.2032 року. Вказаний вище кредитний договір сторонами не оспорюється та недійсним у встановленому законом порядку не визнаний. Рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 15.10.2007р. АКБ «ТАС-Комерцбанк» змінив своє найменування на ВАТ «Сведбанк», який виступає правонаступником по всіх правах та зобов*язаннях АКБ «ТАС-Комерцбанк». 25.05.2012р. між ВАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ВАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «дельта Банк» права вимоги за кредитним та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ВАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов*язаннях, а внаслідок передачі від ВАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ВАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов*язків за кредитними та забезпечувальними договорами. За змістом частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» набуло статус нового кредитора, тобто набуло право вимоги по вказаному кредитному договору. Крім того, з метою забезпечення виконання грошових зобов*язань за вказаним договором кредиту від 12.04.2007р. [PERSON] за договором іпотеки від 12.04.2007р. передала в іпотеку нерухоме майно - однокімнатну квартиру № 47 в будинку №14 «а» по вул.. Матросова в м.Харкові, загальною площею 28,4 кв.м, житловою площею 16,9 кв.м.. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 509,526, 530 ЦК України, зобов*язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Взяті на себе зобов*язання позивач виконав, а відповідач [PERSON] зобов*язання не виконує, про що неодноразово повідомлялась належним чином, однак зобов*язання не виконані, у зв*язку з чим станом на 28.07.2015р. за відповідачем наявна заборгованість у сумі 420461,13 грн., з яких тіло кредиту 375392,75 грн., відсотки 45068,38 грн.. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частинами 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». За змістом ч.1 ст. 37 вищезазначеного Закону України іпотекодержатель може задовольняти забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оскільки зазначений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки був передбачений договором іпотеки, укладеному між сторонами, то на підставі ч.2 ст. 16 ЦК України, іпотекодержатель має право вимагати застосування його судом. Аналогічні висновки, викладені в правових позиціях Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року, від 11 грудня 2013 року та від 30 березня 2016 року по справам\~\~\~\~\~\~ № 3-139гс11, № 6-124цс13 та № 6-1851цс15 які відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України повинні враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Крім того, позивачем було проведено оцінку спірної квартири, ринкова вартість якої згідно наданого до суду звіту від 11.01.2016р. складає 302618 грн.. У зв'язку з чим, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» в цій частині підлягають задоволенню. 07 червня 2014 року набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з п. 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п. 2 ч. 1 ст. 263 ЦК України), що повною мірою відповідає значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Таким чином, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з п. 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Така правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 листопада 2015 року (справа № 6-1249цс15). Розподіл судових витрат суд вирішує на підставі ст.88 ЦПК України.

Outcome: approved