Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] в якій просить звернути стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно згідно договору іпотеки від 30 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 2966, а саме: нерухоме майно квартира загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 38,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Теребовля, вул. Січових Стрільців, буд 28, Теребовлянського району Тернопільської області, і належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2008 року за реєстром № 2963, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за № 305172, що підтверджується витягом № 6305334 від 30 липня 2008 року шляхом визнання права власності на нього за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та визнати за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» право власності на квартиру загальною площею 62,1 кв. м., житловою площею 38,6 кв. м., що знаходиться за адресою: м. Теребовля, вул. Січових Стрільців, буд 28, Теребовлянського району Тернопільської області, посилаючись на мотиви викладені в позовній заяві. В судове засідання представник позивача не зявився, однак подав до суду заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи в суді, але не повідомив суд про причини своєї неявки. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязанні повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суд про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Приймаючи до уваги вимоги ч.4 ст.169 ЦПК України, суд вважає, що відповідач повідомлений належним чином і не зявився у судове засідання без поважних причин, а тому, суд може вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Зі згоди позивача, яка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст.224 ЦПК України\~ у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло\~ заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вимоги закону, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступне: 30 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 1906/0708/71-007, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 50\~000 доларів США з розрахунку 11,9 % річних за користування кредитом на строк з 30 липня 2008 року до 29 липня 2032 року. 25 травня 2012 року між АТ «Свебанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі продажу прав вимоги, відповідно до якого АТ «Сведбанк» передає АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами, в наслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами (зареєстрований за № 1306, 1307 від 25 травня 2012 року приватним нотаріусом [PERSON]Г.). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні зясовано, що у терміни, встановлені кредитним договором, взяті на себе зобовязання відповідач належним чином не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за таким договором у розмірі 802057 грн. 57 коп. На день звернення позивача до суду заборгованість [PERSON] за кредитним договором складає 802057 грн. 57 грн., з яких 756523 грн. 23 коп. заборгованість за сумою кредиту, 45534 грн. 34 коп. заборгованість за відсотками. Зі змісту частини 1 статі 546 Цивільного кодексу України випливає, що виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманям, завдатком. Відповідно до статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Добровільно зазначену суму боргу за кредитним договором відповідач не погасив. На виконання кредитного договору кредитного договору № 1906/0708/71-007 від 30 липня 2008 року за договором іпотеки посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON],відповідач, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 1906/0708/71-007 від 30 липня 2008 року, передав в іпотеку позивачу належне йому на підставі договору купівлі-продажу, приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2008 року за реєстром № 2963, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за № 305172, що підтверджується витягом № 6305334 від 30 липня 2008 року. Вказаний житловий будинок належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2008 року за реєстром № 2963, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за № 305172, що підтверджується витягом № 6305334 від 30 липня 2008 року. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України Про іпотеку у разі невиконання боржником основного зобов'язання Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів такого захисту є визнання права. Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, іпотека припиняється. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до п.12.3.1 Іпотечного договору від 30 липня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 2966, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 36, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов»язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Проте, якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи іпотекодавця, який є відмінний від боржника, такий спадкоємець не несе відповідальності перед іпотекодержателем за виконання основного зобов»язання, але в разі його порушення боржником від відповідає за задоволення вимог кредитора в межах вартості предмета іпотеки. З урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання.У звязку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідно до частини першої статті 590, статті 578 ЦК звернення стягнення на предмет застави/іпотеки здійснюється лише за рішенням суду, якщо для укладення такого договору щодо майна фізичної особи вимагалось отримання згоди чи дозволу іншої особи чи органу. Згідно з ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель набуває предмет у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття, на підставі оцінки предмета субєктом оціночної діяльності. У договорі іпотеки передбачено, що Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язання в цілому або в тій чи іншій його частині. Таким чином, аналізуючи докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» слід задовольнити, звернувши стягнення на предмет іпотеки, а саме: на квартиру, що знаходиться за адресою: м. Теребовля, вул. Січових Стрільців, буд. 61, загальною площею 62,1 кв. м. житловою площею 38,6 кв. м. шляхом визнання права власності за Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» за ціною, що буде визначена на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №1906/0708/71-007 від 30 липня 2008 року, яка становить 802057 грн. 57 грн., з яких 756523 грн. 23 коп. заборгованість за сумою кредиту, 45534 грн. 34 коп. заборгованість за відсотками. Також слід стягнути з [PERSON] судовий збір в розмірі 6890 грн. судового збору в дохід держави.

Outcome: approved