Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

Позивач, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся в суд з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування збитків за кредитним договором, в якій посилається на те, що 15 серпня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1432 pv3-07, на підставі якого банк надав відповідачці кредитні кошти в сумі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США в тимчасове користування на умовах забезпеченості поворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими договором та строком дії до 15.08.2022 року. Одночасно з підписанням кредитного договору між сторонами був підписаний іпотечний договір 16.08.2007 року, згідно якого в іпотеку позивачу передавалась квартира ,розташована за адресою [ADDRESS]. У зв'язку з порушенням [PERSON] взятих на себе зобов'язати щодо строків повернення кредитних коштів, банком було подано до суду позовну заяву про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно 05.02.2014 року Коломийським міськрайонним судом постановлено рішення, яким позов було задоволено та ухвалено стягнути з відповідаки та її поручителя заборгованість за вищевказаним договором станом на 08.07.2013 року. Дане судове рішення відповідачкою було частково виконане тільки 10.03.2015 року. В подальшому позивачем було подано інший позов до відповідачки про звернення стягнення на майно. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 29.09.2014 року в рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредитному договору вирішено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на комерційне приміщення [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS]. За результатами примусового виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.02.2014 року на погашення кредитної заборгованості [PERSON] 10.03.2015 р. фактично внесено: 7 542,58 дол. США на погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту; 999,50 дол. США на погашення заборгованості по відсотках; 1 515,00 грн. на погашення заборгованості по щомісячній комісії. В той же час непогашеною залишилася заборгованість по тілу кредиту у сумі 15 407,88 дол. США, які слід розцінювати як дійсні збитки банку та заборгованість за нарахованими і непогашеними відсотками, визначеними судовим рішенням у загальній сумі 2 717,99 дол. США, які є упущеною вигодою. Дані суми становлять загальний розмір збитків у сумі 18 125, 87 дол. США, заподіяний неналежним виконанням відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 1432 pv3-07 від 15 серпня 2007 р. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просить стягнути з відповідачки збитки у розмірі 18 125,87 дол.США, що в еквіваленті до національної валюти за офіційним курсом НБУ становить 393 331,38 грн. з розрахунку 1 дол.США=21.700382 грн. В подальшому позивач уточнив позовні вимоги, посилаючись на Постанову Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» вважає,що якщо кредит відповідачкою було отримано у валюті, відповідно і збитки,які відповідачка нанесла банку своїми діями, повинні бути повернуті у валюті. Крім цього, вказує,що слід застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.625 ЦК України в частині отримання збитків від неналежного виконання позичальником (відповідачкою) своїх обов`язків по погашенню кредиту. В уточнених вимогах стягнути з відповідачки збитки у розмірі 18 125,87 дол.США,а також 3% річних від простроченої суми,що становить 6698,94 грн.,а також судові витрати. Відповідачка звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Фінанси та кредит» про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором. Вказує,що між позивачем та нею- відповідачкою дійсно було укладено кредитний договір та іпотечний договір. Існують рішення Коломийського міськрайонного суду у відповідності до яких з відповідачки було стягнуто суму заборгованості по кредитним договорам і вона погодилась з даними рішеннями, дані рішення суду набрали законної сили. Так, вказує, що рішення Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року по цивільній справі №346/4828/14-ц за позовом позивача до відповідачки було задоволено, відповідно з позивачки було вирішено стягнути заборгованість за кредитним догоором від 15.08.2007 року в розмірі 187183 ,19 грн. Дане рішення відповідачка виконала, що підтверджується постановою ДВС від 3.03.2015 року. В подальшому згідно рішення Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2015 року за позовом позивача до відповідачки було частково задоволено вимоги позивача і стягнуто з відповідачки 111995 грн.97 коп., які відповідачка сплатила, про що свідчить постанова державного виконавця від 9.06.2015 року. За таких обставин вважає, що повністю виконала свої обов`язки по кредитному договору, відповідно вважає, що її зобов`язання по вищевказаному кредитному договору є припиненими. Просить визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором №1432 pv3-07 укладений 15.08.2007 року між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», судові витрати покласти на банк. Крім цього, представник відповідачки в судове засідання подав письмове заперечення, вказав,що дійсно відповідачка отримала кредитні кошти від позивача згідно кредитного договору №1432зм3-07 від 15.07.2007 року в сумі 25 000 дол.США. В якості забезпечення виконання зобов`язання по вищевказаному кредитному договору, між позивачем та відповідачкою було укладено іпотечний договір, предметом якого була однокімнатна квартира [ADDRESS]. Вказує, що дійсно Коломийським міськрайонним судом виносились рішення щодо стягнення в примусовому порядку з відповідачки коштів, які потім виконувались у ДВС, сторонами винесені рішення Коломийського міськрайонного суду не оскаржувались, набрали законної сили. В подальшому рішення щодо стягнення коштів були виконане відповідачкою в повному обсязі. Вказує, що у всіх позовах позивач встановлював заборгованість, виражену у перерахунку в гривнях, відповідно даний факт нівелював будь-яку курсову різницю валюти при виконанні таких рішень. Вважає, що позивач також повинен нести певну відповідальність та навантаження в зв`язку із зміною та коливанням валютної різниці на ринку. Тому вважає, що відповідачка виконала свої зобов`язання по укладеним договорам з банком в повному обсязі. Просить в позовних вимогах ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до неї відмовити. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідачки, суд приходить до наступних висновків. 15 серпня 2007 року між Банком «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 1432 pv3-07 на підставі якого банк надав відповідачу кредитні кошти в сумі 25 000 (двадцять п'ять тисяч) доларів США в тимчасове користування на умовах забезпеченості поворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими договором та строком дії до 15.08.2022 року (а.с.6). Одночасно з підписанням кредитного договору між сторонами був підписаний іпотечний договір 16.08.2007 року,згідно якого в іпотеку позивачу передавалась квартира, розташована за адресою [ADDRESS].(а.с.41). У зв'язку з порушенням [PERSON] взятих на себе зобов'язати щодо строків повернення кредитних коштів, банком було подано до суду позовну заяву про примусове стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки та її поручителя. Відповідно 05.02.2014 року Коломийським міськрайонним судом було постановлено рішення №346/4828/13 (а.с.23), яким позов було задоволено частково та вирішено стягнути солідарно з відповідачки та поручителя заборгованість за вказаним вищевказаним кредитним договором в сумі 187183,19 грн. Дане судове рішення не було оскаржено жодною стороною, набрало законної сили. В подальшому виконання цього рішення було передане до виконавчої служби Коломийського міськрайонного управління юстиції,яка 20.06.2014 року,а потім 9.07.2015 року відкрила виконавче провадження по ньому. В подальшому постановою про закінчення виконавчого провадження від 25.12.2015 року,виконавче провадження у справі 346/4828/14 було закінчено ,оскільки він був виконаний. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення на заставне майно. Заочним Рішенням Коломийського міськрайонного суду по справі №346/3293/14 від 29.09.2014 року від 29.09.2014 р (а.с.29) в рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредитному договору ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на комерційне приміщення [NUMBER], що знаходиться в [ADDRESS]. Дане рішення не було оскаржене сторонами, набрало законної сили. Виконання даного рішення було передано до виконавчої служби і постановою про закінчення виконавчого провадження по справі №346/3293/14 виконавче провадження було закінчене в звязку з його повним виконанням згідно платіжного доручення №1 від 27.02.2015 року. В подальшому позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачки суми строкової заборгованості за відсотками, простроченої заборгованості за відсотками, щомісячної комісії та пені, обґрунтовуючи свої вимоги несвоєчасним виконанням відповідачкою судового рішення, що призвело до додаткового нарахування відсотків за користування кредитом, комісії та пені. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2015 року по справі №346/733/15 (а.с.124) даний позов було задоволено часткового - стягнуто з відповідачки 111995 грн. 97 коп. заборгованості за кредитним договором. Дане рішення сторонами не було оскаржене, набрало законної сили. Дане рішення було передане на виконання виконавчої служби і 9.06.2015 року постановою про закінчення виконавчого провадження, провадження було закінчене в зв`язку з його фактичним виконанням. Сторони по даному рішенню не мають взаємних претензій. В подальшому 10 грудня 2015 грудня Коломийським міськрайонним судом було винесено ухвалу по справі №346/4828/13, за скаргою ПАТ «Банк Фінанси та кредит» на дії головного державного виконавця відділу ДВС Коломийського МУЮ Микицея В.Д., якою відмовлено позивачу в поновленні строку для подання скарги та відмовлено у задоволенні вищезгаданої скарги, оскільки суд прийшов до висновку, що відповідачка [PERSON] сплатила суму боргу перед банком згідно рішення суду, відповідно автоматично припинила зобов`язання іншого солідарного боржника, тому закриття провадження є законним. Дана ухвала залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21 січня 2016 року. В подальшому 24 грудня 2015 року Коломийським міськрайонним судом було винесено ухвалу по справі №346/4828/13, за заявою відповідачки [PERSON] про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню по справі за позовом ПАТ «Банк Фінанси та кредит» до [PERSON],[PERSON] про стягнення заборгованості, якою дану заяву було задоволено і визнано виконавчий лист виданий 5.02.2014 року Коломийським міськрайонним судом по справі №4828/13-ц таким, що не підлягає виконанню. Так, суд в мотивувальній частині ухвали зазначає ,що оскільки гр.[PERSON] присуджену судом суму сплатила, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 27.02.2015 року на суму 207408 грн., відповідно суд вважає доведеним той факт, що свої зобов`язання по сплаті заборгованості визначеної рішенням Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року гр.[PERSON] виконано повністю. Дана ухвала залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20 січня 2016 року. Суд зазначає,що Коломийському міськрайонному суді на даний час розглядається цивільна справа №346/2906/15 з предметом позову- визнання припиненим договору іпотеки,яка зупинена за клопотанням позивача до вирішення даної справи. За інформацією та розрахунком позивача, за результатами примусового виконання рішення Коломийського міськрайонного суду від 05.02.2014 року на погашення кредитної заборгованості відповідачкою [PERSON] 10.03.2015 р., фактично було внесено 8542,08 дол.США, та 1515 грн., з яких: 7 542,58 дол. США пішло на погашення простроченої заборгованості по тілу кредиту; 999,50 дол. США на погашення заборгованості по відсотках; 1 515,00 грн. на погашення заборгованості по щомісячній комісії. Про це свідчить розрахунок загальної суми заборгованості по кредитному договору в іноземній валюті, що підлягає до сплати боржником [PERSON] з 9.07.2013 року по 10.03.2015 року(а.с.13),який представлений банком в матеріалах справи. Відповідно банк вважає,що своїми діями по невчасній оплаті та виконанні рішення суду відповідачка нанесла банку збитки. (а.с.112). Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання, тобто неналежне виконання. Відповідно до ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом,зокрема відшкодування збитків. Згідно з ст.623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. У відповідності до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У відповідності до ст.533 ЦК України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором. До такого висновку дійшов Верховний суд України в постанові від 16 вересня 2015 року №6-190цс15,і ця правова позиція Верховного Суду є обов`язковою для суду нижчої інстанції при вирішенні аналогічних справ. Так, відповідно до ст.2 закону «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у ст.47 та ст.49 цього закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст.192 ЦК). Відповідно до ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено декретом КМ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.93 №15-93, ст.5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього декрету. У зв'язку з наведеним не суперечить чинному законодавству стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Згідно ст.2 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; банківський кредит - будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми; У відповідності до ст.47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність» банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в цій статті. Банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг. Банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Банк має право вчиняти будь-які правочини, необхідні для надання ним банківських та інших фінансових послуг та здійснення іншої діяльності. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. У відповідності до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів,що виникають з кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Згідно п.16 цієї ж постанови зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. У відповідності до п.17 цієї ж постанови зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Так, у відповідності до аналізу Верховного Суду щодо застосування ст.16 ЦК України зазначено, що при подачі позову, позивач самостійно обирає спосіб захисту, які передбачені ст.16 ЦК України. А у відповідності до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судовому засіданні 8 лютого 2016 року, представник позивача уточнив, що вимагає від відповідачки стягнення збитків ,які виникли в зв`язку з неналежним виконанням договору, тобто несплатою нею залишку боргу по кредитному договору в сумі 18125,87 дол.США. Однак і з цим твердженням представника позивача суд не погоджується. Так, згідно описової та мотивувальної частини рішення Коломийського міськрайонного суду від 5 лютого 2014 року по справі 346/4828/13-ц (а.с.23), позивач ПАТ «Банк Фінанси та кредит» просив суд стягнути в солідарному порядку з відповідачки [PERSON] та гр.[PERSON] борг по кредитному договору від 15.08.2007 року в сумі 311324,55 грн. та судові витрати. В резолютивній частині цього ж рішення, яким позовні вимоги були задоволені частково, зазначено про стягнення солідарно з відповідачки [PERSON] та гр.[PERSON] 187 183 грн. 19 коп. боргу по вищезгаданому кредитному договору. Дане рішення набрало законної сили, не було оскаржено ПАТ «Банк Фінанси та кредит». В подальшому при виконанні даного рішення відповідачка погасила всю заборгованість по рішенню суду, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 27.02.2015 року на суму 207408 грн., і про це зазначено в ухвалі Коломийського міськрайонного суду від 24.12.2015 року по цій же справі, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року. Дана ухвала набрала законної сили. Таким чином, позивачем - ПАТ «Банк Фінанси та кредит» було самостійно обрано спосіб захисту згідно ст.16 ЦК України - стягнення заборгованості в національній грошовій одиниці -гривні , хоча банк мав всі права та можливості пред`явити позов в іноземній валюті, про що свідчать вищезгадані Постанова ВССУ від 30 березня 2012 року №5 та правові позиції ВСУ в постанові від 16 вересня 2015 року №6-190цс15, однак цього не зробив. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 24.12.2015 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року, підтверджено, що виданий виконавчий лист по справі 346/4828/13-ц є таким, що не підлягає виконанню ,оскільки присуджену суму відповідачка сплатила, що підтверджується платіжним дорученням №1 від 27.02.2015 року на суму 207408 грн. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 10.12.2015 року, яка залишена в силі ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 21.01.2016 року, в задоволенні скарги на дії державного судового виконавця Микицея В.Д. відмовлено, в зв`язку з тим,що відповідачка [PERSON] погасила повністю зобов`язання по оплаті встановленого рішенням суду боргу в межах виконавчого провадження, відповідно було припинено зобов`язання іншого солідарного боржника [PERSON], а виконавче провадження закрите в зв`язку з його виконанням. Дана ухвала набрала законної сили. За таких обставин, враховуючи п.16 Постанови ВССУ від 30 березня 2012 року №5, позивач при укладенні кредитного договору, міг виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти і стягнення збитків(шкоди) внаслідок такого збільшення. Так само, враховуючи п.12 Постанови Пленуму ВСС від 30 березня 2012 року №5,позивач, при поданні позову до суду про стягнення заборгованості з відповідача , якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті,мав повне право стягнути кошти в іноземній валюті, а суд, відповідно у резолютивній частині рішення, зазначив би про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Однак, позивач ПАТ «Фінанси та кредит», ні при укладенні кредитного договору, ні при подачі позову, не бажало скористатись таким своїм правом. Тобто судом, на виконання прохання банку, встановлено та стягнуто з відповідачки суму боргу за кредитним договором з перерахунком в національну валюту. Суд зазначає, що знецінення гривні за своєю суттю не підпадає під законодавче визначення «реальних збитків», тому в даному випадку таким не може вважатись. Крім цього, знецінення національної валюти сталось не з вини відповідачки, тому вона не може нести за це відповідальність. Так,згідно з ч.2 ст.533 ЦК України якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Саме ці положення і були враховані рішенням Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року по цивільній справі №346/4828/14-ц. Відповідно правових підстав для здійснення нарахування курсової різниці після стягнення заборгованості за рішенням суду відсутні. За таких обставин вимога про стягнення збитків у розмірі 18 125,87 дол.США,що по суті є курсовою різницею, до задоволення не підлягає. Згідно ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Згідно ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб, та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Згідно ст.10 ч.3 та ст.60 ч.1 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності до ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином суд приходить до висновку,що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року (а.с.23),яке набрало законної сили, ухвалами Коломийського міськрайонного суду від 10.12.2015 року та 24.12.2015 року, які залишені в силі ухвалами Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016 року та 21.01.2016 року і відповідно також набрали законної сили, встановлено, що сума заборгованості за кредитним договором, що підлягає стягненню, розрахована рішенням суду від 5.02.2014 року в національній валюті - 187 183,19 грн. і є повністю виконане боржником- відповідачкою по справі. За таких обставин договірне зобов`язання відповідачки по поверненню отриманого кредиту з постановленням вказаного судового рішення трансформувалось у грошове зобов`язання по виконанню рішення суду. Невчасне виконання рішення суду допускає можливість застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України. Позивач вказує,що відповідачка неналежно, а саме невчасно, виконала своє зобов`язання по виконанню рішення суду. Так рішення Коломийського міськрайонного суду про стягнення заборгованості від 5.02.2014 року (а.с.23), та рішення Коломийського міськрайонного суду від 29.09.2014 року (а.с.29) про звернення стягнення на заставне майно, реально були виконані 27 лютого 2015 року, оскільки відповідачка сплатила визначену судом суму саме 27 лютого 2015 року , що підтверджується платіжним дорученням №1 від 27.02.2015 року на суму 207408 грн., на що вказують ухвали Коломийського міськрайонного суду від 10.12.2015 року та від 24.12.2015 року. За таких обставин застосування ч.2 ст.625 ЦК України, за той період, який вказаний позивачем, не може бути задоволеним, оскільки позивач просить стягнути прострочку, згідно поданого розрахунку (а.с.114) за період з 11.03.2015 року по 6.10.2015 року, тобто за період, коли заборгованість відповідачкою була погашена ще 27 лютого 2015 року. Крім цього, суд зауважує, що є рішення Коломийського міськрайонного суду від 24.04.2015 року по справі №346/733/15 (а.с.124) даний позов було задоволено частково - стягнуто з відповідачки 111995 грн. 97 коп. заборгованості за кредитним договором, а саме сума строкової та простроченої заборгованості за відсотками та щомісячна комісія. Відповідно,на думку суду, позивач мав би право стягнути 3% річних за інший період - з 15 лютого 2014 року (дата набрання законної сили рішення Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року) по 26 лютого 2015 року (дата погашення заборгованості 27.02.2015 року). Однак, таким правом не скористався , вказавши інший період - з 11.03.2015 по 6.10.2015 року, а суд у відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України в межах заявлених стороною вимог, не має права виходити за межі цих вимог. Щодо зустрічної позовної заяви про припиненим зобов`язання за кредитним договором, яку подала відповідачка і яку в судовому засіданні підтримали її представники, то суд зазначає наступне. У відповідності до п.17 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5 зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Однак, в матеріалах даної цивільної справи є рішення Коломийського міськрайонного суду від 5.02.2014 року та 29.09.2014 року, які не були оскаржені жодною з сторін позову і набрали законної сили, та ухвали Коломийського міськрайонного суду від 10.12.2015 року та 24.12.2015 року, які залишені в законній силі відповідними ухвалами Апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2016р. та 21.01.2016 р., а відповідно також набрали законної сили, і згідно яких зазначено, що рішення суду про стягнення з відповідачки [PERSON] є виконаними в повному обсязі. За таких обставин суд приходить до висновку про підставність вимог відповідачки. Аналізуючи зібрані докази, суд вважає, що позовні вимоги по первинному позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, вимоги за зустрічним позовом підлягають до повного задоволення. На підставі наведеного, ст.ст.525,526,527,530,599-601,610,611,623,625,1049-1050,1054,1166 ЦК України, Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року №5, ЗУ «Про банки та банківську діяльність», постанови ВСУ від 16 вересня 2015 року №6-190цс15 та

Outcome: approved