Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вимогою визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на будинок житловою площею 36 кв.м., за адресою: Львівська обл., Золочівський р-н, с.Велика Вільшаниця, вул.Незалежності, 25. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у спірному будинку позивачка проживає з 1990 року по сьогодні, даний будинок належав на праві власності свекрусі позивачки, який вона заповіла своєму синові. Після смерті власниці будинку, її син за вказаною адресою не проживав, перебував за кордоном. Натомість, позивачка з 1990 року і до сьогодні проживає за казаною адресою, здійснила капітальний ремонт, користується земельною ділянкою, на якій даний будинок розташований. Позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Надали суду пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві просять вимоги задоволити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечили у повному обсязі. У відзиві на позовну заяву посилаються на те, що саме відповідач являється власником спірного будинку, який він отримав у спадок після смерті матері. Та обставина, що позивач проживає в будинку. Здійснює ремонти та оплачує комунальні послуги не породжує права позивача на набуття права власності за набувальною давністю. Відповідний позов не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника та зажди знала про нього. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається із запису у Будинковій книзі [PERSON] зареєстрована у [INFO] з 10.07.1990 року. Згідно Довідок, виданої виконкомом Великовільшаницької сільської ради Золочівського району Львівської області від 13.12.2017 року №810 та від 10.05.2018 року №382 [PERSON] дійсно зареєстрована та проживає з 1990 року у будинку №25 по вул. Незалежності у с. В.Вільшаниця Золочівського району Львівської області. [PERSON] про право особистої власності на жилий будинок, виданого 25 березня 1993 року за реєстровим номером 110 власником житлового будинку №25 по вул.Незалежна у с. В.Вільшаниця Золочівського району належить голові колгоспного двору [PERSON]. Після смерті [PERSON], що підтверджується [PERSON] про смерть від 27 грудня 1997 року серії І-СГ №153436, спірний будинок успадкував за Заповітом її син [PERSON] У відповідь на Заяву від 19.07.2018 року Великовільшаницька сільська рада Золочівського району Львівської області повідомила, що спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняв її син [PERSON], який вступив в управління та володіння майном померлої, узяв в користування всі речі домашньої обстановки та вжитку. Він опікувався померлою до самої смерті та похорони її за власні кошти, ніколи не відмовлявся від спадщини. Згідно Довідки, виданої виконкомом Великовільшаницької сільської ради Золочівського району Львівської області від 13.12.2017 року № 811 [PERSON] дійсно зареєстрований в [INFO], але з 2007 року і по даний час по місцю реєстрації не проживає. [PERSON] та [PERSON] перебувають між собою у шлюбних відносинах з 27 січня 1995 року, що підтверджується [PERSON] про укладення шлюбу від 27 січня 1995 року серії І-СГ №269626. Відповідно до вимог ст.344ЦК України,передбачено що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Враховуючи положення статей 335і344\~ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). З роз'яснень, які містяться в п. п. 9, 11, 13 - 14 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист прав власності та інших речових прав», вбачається, що відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Тобто, норма ст. 344 ЦК України, передбачає можливість набуття права власності і встановлює умови за яких це є можливо, а саме добросовісність, відкритість та безперервність володіння певною річчю. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивач не дотрималася однієї із обовязкових умов набуття права власності за набувальною давністю. А саме добросовісність. В даному випадку суд вважає, що не може бути речі про добросовісність, адже позивач, зважаючи на характер відносин із відповідачем повинна була знати або ж дізнатися, що будинок перейшов у власність її чоловікові у порядку спадкування після смерті його матері, який ніколи від нього не відмовлявся. Тим більше, що [PERSON] припинив фактичне проживання у будинку лише з 2007 року. З даного питання як зазначалось вище висловився і Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в розясненнях від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в спорах про захист прав власності та інших речових прав», згідно п. 9 - володіння повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. В даному випадку позивач повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Більше того, Заповіт [PERSON] було зареєстровано у Спадковому реєстрі під №39186329 20.03.2006 року. Володіння повинно бути добросовісним, тобто особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суд критично оцінює надані позивачем пояснення щодо того, що вона протягом тривалого часу. Проживши однією сімєю не знала про наявність Заповіту та про ступ у спадщину її чоловіка з яким вона проживала однією сімєю до 2007 року. Тобто, стверджувати про те, що [PERSON] добросовісно володіла будинком, як це передбачають вимоги ст. 344 ЦК України, немає жодних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не представлено будь-яких належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх тверджень про те, що вона має набути право власності за набувальною давністю на будинок житловою площею 36 кв.м., за адресою: Львівська обл., Золочівський р-н, с.Велика Вільшаниця, вул.Незалежності, 25. А відтак враховуючи вище наведене судом не встановлено, а позивачем та її представником не доведено в судовому засіданні, що позивач добросовісно заволоділа спірною частиною будинку і продовжувала відкрито, безперервно нею володіти у розумінні ч. 1ст. 344 ЦК України. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed