Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із відповідним позовом до відповідача, в обґрунтування якого в судовому засіданні зазначила, що 29 липня 1997 року вона та [PERSON], [PERSON] приватизували в рівних частках квартиру [ADDRESS], однак відповідач протягом 10 років не проживає у вищевказаній квартирі, мешкає за іншою адресою та коли він з'являвся, то влаштовував сварки та всяк намагався вижити із спільної квартири її та [PERSON]. Вона справно платить комунальні послуги, тоді як відповідач у вказаній квартирі нічого не робить та оскільки відповідач не проживає у вищенаведеній квартирі, має інше житло, внаслідок чого не має потреби в частині цього житла. Тому, позивачка в своїх позовних вимогах просить припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку квартири, розташованому за адресою: [ADDRESS], визнати за нею право власності на 1/3 частку вищевказаної квартири, яка належить відповідачу, виплатити відповідачу 40000,00 гривень, внесені нею на депозитний рахунок суду та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судове засідання з'явилися позивачка - [PERSON] та її представник - [PERSON] та підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] була присутня у судовому засіданні та не визнала заявлені вимоги [PERSON], проти їх задоволення заперечувала у повному обсязі. Третя особа - [PERSON] у судовому засіданні була відсутній, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином та заяви про розгляд справи за її відсутністю до суду не надходило. Відповідно до ст. 15 ЦПК України розгляд даної справи належить до компетенції суду. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, заслухавши поясненні сторін, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні було встановлено, що з 06 жовтня 1984 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб. За час знаходження у шлюбі позивач та відповідачка вели спільне господарство та проживали разом однією сім'єю, від якого мають спільну дитину, доньку - [PERSON] 29 липня 1997 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приватизували в рівних частках квартиру [ADDRESS], відповідно до фотокопії свідоцтва про право власності на житло, посвідченого відділом по приватизації житлового фонду Луганської міської ради народних депутатів, за реєстровим № 9/5607 /а. с. 80/. Позивачка посилається на те, що відповідач протягом 10 років не проживає у вищевказаній квартирі, мешкає за іншою адресою та коли він з'являвся, то влаштовував сварки та всяк намагався вижити із спільної квартири її та [PERSON]. Відповідно до ст. 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Також позивачка зазначає про те, що вона справно платить комунальні послуги, відповідно до фотокопій квитанцій про сплату комунальних послуг /а. с. 6 - 79/, та разом з цим встановлено, що за час спільного проживання з позивачкою відповідач працював, отримував дохід, у подружжя був спільний бюджет, з якого сплачувалися комунальні послуги, та платником у квитанціях про сплату комунальних послуг зазначалася [PERSON], оскільки вона є основним квартиронаймачем, на ім'я якої приходили комунальні рахунки. Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Однак, у судовому засіданні встановлено, що відповідачу належить 1/3 частка квартири, яка у відповідності до усіх співвласників квартири являється рівною та не може вважатися незначною, а також [PERSON] не було доведено належним чином та документальними доказами, чим саме спільне володіння неї разом з відповідачем вищевказаною квартирою робить неможливе користування власним майном. Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України, суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Пунктом 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.19971р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», передбачено, що в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи і за відсутністю згоди власника, що виділяється, зобов'язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов'язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною і не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. У судовому засіданні [PERSON] не був доведений факт того, що відповідач [PERSON] забезпечений іншим житлом, яке йому належить на праві власності, а також було встановлено, що [PERSON] не має альтернативного життя та позбавлення його права власності приведе також до позбавлення права на житло, можливість придбання якого у відповідача відсутня. У відповідності зі ст. 71 Сімейного Кодексу України, суд при вирішенні спору про поділ майна бере до уваги інтереси дружини, чоловіка й обставини, що мають істотне значення. Враховуючи п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, суди мають застосувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом, у відповідності до ст. 11 ЦК України та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] не внесла на депозитний рахунок суду суму у розмірі 40000,00 гривень, яку вона повинна була внести під час розгляду справи, тому суд не може застосувати положення ч. 4,5 ст. 71 СК України та внаслідок цього отримання відповідачем грошової компенсації. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом; примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності в Україні захищається законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Таким чином, всебічно і повно з'ясувавши юридичну природу виниклих правовідносин, проаналізувавши надані докази по справі, оцінивши надані докази шляхом системного аналізу у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачка [PERSON] необґрунтовано звернулася до суду з даним позовом, у зв'язку з його безпідставністю та відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі вважає заявлені вимоги [PERSON] недоведеними та необґрунтованими. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed