Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивач органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради звертаючись з позовом до суду в інтересах малолітньої [PERSON], уточнивши свої вимоги, просили визнати договір купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавського області Ганночкою В.М., щодо квартири , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] недійсним. Зобов»язати приватного нотаріуса Кременчуцького нотаріального округу Полтавської області Ганночку Валентину Михайлівну внести відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а саме: Скасувати рішення про державну реєстрацію запису № 38448153 від 30.11.2017 року про право власності власника [PERSON] на об»єкт нерухомого майна, реєстраційний номер [NUMBER] на квартиру [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу з послідуючим виключенням рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень з Державного реєстру речових прав нерухомого майна та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об»єктів нерухомого майна ; Зареєструвати право власності на квартиру [ADDRESS] за попереднім власником [PERSON]. Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що Виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради, як орган опіки та піклування звернувся до суду з даним позовом в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO] народження, яка згідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради №74 від 11.04.2017року має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Пунктом 1.1. цього рішення за дитиною, позбавленою батьківського піклування, [PERSON], [INFO] народження, збережено право на користування житловою площею в [ADDRESS] за місцем реєстрації. Зазначали, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцього міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою В.М., квартиру [ADDRESS] [PERSON] - мати малолітньої [PERSON], продала [PERSON]. Для вчинення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не зверталася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради із заявою про надання дозволу на укладення угоди щодо продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO] народження. Вважали, що даний правочин вчинений із порушенням Закону та таким, що порушує право користування житлом малолітньої. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.2018 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.2018 року накладено арешт на спірну квартиру за адресою [ADDRESS] . Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 15.02.2018 року витребувано докази а саме у приватного нотаріуса Ганночки Валентини Михайлівни Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області належним чином завірений, посвідчений нею договір купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017 року . 11.05.2018 р. на адресу суду надійшов відзив від відповідача [PERSON], в якому останній просив повністю відмовити у задоволенні позову, оскільки у [PERSON] є зареєстрованою та фактично проживає за адресою: [ADDRESS], тому малолітня [PERSON] за захистом прав якої звернулись до суду орган опіки та піклування, набула право користування жилим приміщенням за зазначеною вище адресою. А тому, посилання позивача щодо беззаперечного порушення прав малолітньої внаслідок порушення прав малолітньої внаслідок відчуження квартири її матір»ю, права на користування та проживання в якій малолітня набула, є безпідставним. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2018 року залучено співвідповідача приватного нотаріуса Ганночку Валентину Михайлівну. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 01.11.2018 року закрите підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради позов просила задовольнити повністю. Представник відповідача та відповідач [PERSON] проти позову заперечували повністю, просили в його задоволенні відмовити, підтримали поданий відзив на позовну заяву. Третя особа: [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала Інші сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином, клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що згідно рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 21.03.2017 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її доньки [PERSON] [INFO]. Згідно до рішення виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради №74 від 11.04.2017 року [PERSON], [INFO] народження має статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Пунктом 1.1. цього рішення за дитиною, позбавленою батьківського піклування, [PERSON], [INFO] народження, збережено право на користування житловою площею в [ADDRESS] за місцем реєстрації. Згідно листа Полтавської місцевої прокуратури Полтавської області щодо перевірки ймовірності порушених житлових прав малолітньої [PERSON] (див. додаток № 9), перший заступник керівника Полтавської місцевої прокуратури Д. Бондарець листом № 110-1879 вих 18 від 25.01.2018року ( див. додаток № 10) повідомив, що згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, власником квартири [ADDRESS] на даний час є [PERSON] Право власності ним набуте на підставі договору купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017року, укладеному з [PERSON] Відповідно до договору купівлі-продажу квартири № 2157 від 30.11.2017року виданим приватним нотаріусом Кременчуцього міського нотаріального округу Полтавської області Ганночкою В.М. квартиру [ADDRESS] [PERSON] (мати дитини) продала [PERSON]. Так позивач зауважує, що для вчинення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] не зверталася до органу опіки та піклування виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради із заявою про надання дозволу на укладення угоди щодо продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в якій зареєстрована малолітня [PERSON], [INFO] народження. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність іншої сторони (покупцю), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) та сплатити за нього визначену грошову суму. Згідно зі ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України тягне за собою визнання такого правочину недійсним. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 3 ст. 215, ст.216 ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним у разі заперечення його дійсності однією зі сторін або іншою зацікавленою особою на підставах, встановлених законом. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. Відповідно до довідки про склад сім'ї за № 17 від 13.05.2016року виданою ЖЕК «Космічний» в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] та її донька [PERSON]. Виконавчим комітетом Шевченківської районної у м. Полтави ради листом №02.1-25/715 від 19.04.2017року скеровано рішення органу опіки та піклування про збереження права на користування житловою площею голові ЖЕКу «Космічний». Відповідно до ч. 7 ст. 7, ст. 177 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». З аналізу вказаних норм вбачається, що для продажу житлового будинку, право користування яким має неповнолітня [PERSON], необхідний був дозвіл державного органу опіки та піклування на продаж даного майна. Однак, всупереч вимогам закону, відповідачка [PERSON] не звернулася до органу опіки та піклування щодо надання попереднього дозволу на продаж житлового будинку. Та як наслідок, продаж житлового будинку, відповідачем здійснювалась без попереднього отримання від органу опіки та піклування дозволу на вчинення правочину, право на користування яким має неповнолітня дитина. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Згідно з до ч.6 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У такому випадку, якщо власник майна укладає правочини, який впливаює на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення прав дитини на житло внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу, всупереч вимог законодавства, був вчинений без дозволу органу опіки та піклування, чим було порушено права неповнолітньої дитини [PERSON], яка на момент вчинення спірного правочину була зареєстрована та мала право користування вказаним житлом, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним на підставі частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, в зв'язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved