Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що її батьками, [PERSON] та [PERSON], перебуваючи у шлюбі, у 1960 році в [ADDRESS], побудували житловий будинок та звели до нього господарські будівлі та споруди. Вказаний житловий будинок відносився до суспільної групи господарства - колгоспний двір, головою якого був батько, [PERSON] Станом на 1990 рік у вказаному житловому будинку були зареєстровані і проживали окрім батька її матір - [PERSON] та сестра - [PERSON] Брат [PERSON] хоча і був зареєстрований у спірному господарстві, проте у 1989 році він вибув з спірного домоволодіння та з того часу не приймав участі своєю працею та коштами у ведені спільного господарства. [INFO] батько, [PERSON] помер. Як спадкоємиця за законом у встановлений законом строк позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а матір [PERSON] відмовилася від прийняття обов'язкової частки у спадщині. Вважає, що брат [PERSON] втратив свою частку у колгоспному дворі, у зв'язку із чим даний юридичний факт слід встановити за рішенням суду та з урахуванням того, що нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на вказане спадкове майно, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування на 1/3 частку спірного домоволодіння. В судовому засіданні представник позивача Апетракіоає Г.В. позовні вимоги підтримав посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Вислухавши пояснення представника позивачки та дослідивши письмові докази, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Нормою ст. 120 ЦК УРСР (1963 року) було передбачено, що колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання осіб, які використовують майно двору для ведення підсобного господарства і для сімейних потреб. Майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Відповідно до ч. 2 ст. 123 цього Кодексу розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Колгоспний двір був припинений 15 квітня 1991 року, коли відповідно до постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII був введений в дію Закон України «Про власність». Із роз'яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба). Судом встановлено, що в [ADDRESS] розташоване домоволодіння, побудоване у 1960 році. Вказане господарство відносилось до суспільної групи господарств - колгоспний двір, членами якого станом на час припинення існування колгоспного двору (15 квітня 1991 року) були : голова двору [PERSON], та члени: дружина [PERSON], донька [PERSON] та син [PERSON] що пітверджується записами погосподарських книг, довідками, виданими Куликівською сільською радою Герцаївського району Чернівецької області (а.с.20). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищенаведених норм законодавства та приймаючи до уваги, що за відомостями Куликівської сільської ради [PERSON] - член колгоспного двору, протягом часу з 1989 року по 17 грудня 1991 року проходив строкову військову службу, то останній є співвласником спірного домоволодіння на рівні із [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а відтак частка кожного якого складає 1/4. Буд-яких доказів того, що [PERSON] не менш як три роки підряд до 15 квітня 1991 року не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору позивачкою та її представником суду не надано, відтак таке твердження суд до уваги не приймає. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим виконавчим комітетом Куликівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області серії [NUMBER] (а.с.18) Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на 1/4 частину спірного господарства. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК України). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] заповіту після себе не лишив, а значить спадкування має місце за законом. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до матеріалів спадкової справи померлого [PERSON], позивач, як донька померлого, 02 червня 2017 року, звернулася до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу Чернівецької області Єнакаке Ю.А. із заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця (а.с.41), проте через відсутність правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок, постановою нотаріуса від 13 вересня 2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.61-62). Дружина спадкодавця [PERSON] (відповідачка) протягом строку для прийняття спадщини відмовилась від її прийняття (а.с.48). За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті спадкодавцю [PERSON] належала 1/4 частка спірного житлового будинку, а позивачка прийняла спадщину, проте з незалежних від неї обставин не може оформити своє право на спадкове майно, то її вимоги підлягають частковому задоволенню, шляхом визнання за нею право власності в порядку спадкування за законом, а саме на 1/4 частину спірного домоволодіння. Слід також зазначити, що факт про який просить встановити позивачка - щодо втрати [PERSON] частки в майні колгоспного двору не підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, ч.1 ст. 4 ЦПК України встановлено право кожної особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Позивачка пред'являючи вимогу про встановлення факту втрати [PERSON] частки в майні колгоспного двору, як на свою правову підставу послалася на ч.2 ст. 256 ЦПК України (в редакції до 15 грудня 2017 року), яка кореспондується із ч.2 ст. 315 ЦПК України, тобто на правові норми віднесені до судочинства, яке здійснюється за правилами окремого провадження. Частиною 7 ст. 19 ЦПК України, встановлено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За змістом ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені юридичні факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення Пленум Верховного Суду України у п.1 своєї постанови «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31.03.95 року, роз'яснює, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Таким чином, зміст зазначених норм зводиться до того, що факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Позивачка у позовній заяві не навела, а її представник в судовому засіданні не довів, яке юридичне значення має для неї встановлення відповідного факту та які юридичні наслідки могли би настати у разі задоволення такої вимоги. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачкою спосіб захисту права не відповідає чинному законодавству, а саме статтям 293, 315 ЦПК України, а тому її вимоги у цій частині є безпідставні, через що не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 120, 126 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.), ст.ст. 1223, 1241, 1268, 1269, 1270 ЦК України,

Outcome: partial