Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором в розмірі 136511,29 грн. та судового збору. Обґрунтовує позов тим, що 26 серпня 2008 року між позивачем та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 1953Т, відповідно до якого останній отримав кредитні кошти у розмірі 15000 гривень з кінцевим терміном погашення кредиту 26.08.2011. Кредитування відповідача здійснювалось за Програмою кредитування «Швидка фінансова допомога», після укладення Договору про відкриття карткового рахунку, надання і використання платіжної картки миттєвого випуску, відповідачу надано платіжну картку, на яку перераховано кредитні кошти. В забезпечення виконання зобов'язання за вказаним Кредитним договором був укладений договір поруки з [PERSON] за № 1953Т/П від 26.08.2008. Згідно умов договору поруки відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання, що випливають з умов кредитного договору. [PERSON] відповідачами умови кредитного договору та договору поруки належним чином не виконувалися, в зв'язку з чим виникла заборгованість в сумі 29778,33 гривень, яка була стягнута з відповідачів за рішенням Калінінського районного суду м.Донецька від 29 червня 2010 року. Під час примусового виконання рішення суду в ході проведення виконавчого провадження заборгованість за тілом кредиту була сплачена 09.07.2013. Відповідно до п.п. 4.1., 4.7 кредитного договору позичальник сплачує банку відсотки та комісійну винагороду за весь період з моменту списання кредитних ресурсів з позичкового рахунку позичальника до моменту повного виконання позичальником зобов'язань по поверненню отриманих кредитних ресурсів. Пунктом 7.3. кредитного договору передбачено, що він набирає чинності з моменту першої видачі кредитних ресурсів (їхньої першої частини) та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобов'язань. Тому у зв'язку з порушенням відповідачами умов кредитного договору і нарахуванням відсотків та пені за користування кредитом за період з 28.03.2010 (тобто з дати подання позовної заяви) по 09.07.2013 (тобто до дати погашення заборгованості по тілу кредиту, яка була стягнута з відповідачів відповідно до рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 29 червня 2010 року) позивачем нараховані відсотки, комісія, а також пеня, яка станом на 31.10.2013 складає 136 511,29 грн., з яких: нараховані відсотки – 13 279,88 грн.; несплачена комісія - 10 870,36 грн.; пеня – 112 361,05 грн. [PERSON] відповідачі суттєво порушили умови кредитного договору та договору поруки, вказану суму позивач просить стягнути солідарно з відповідачів в примусовому порядку, а також стягнути витрати по сплаті судового збору. Представник позивача [PERSON], діючи згідно довіреності від 04.09.2013 (а.с.9) позов підтримала, повністю підтримала позовні вимоги з мотивів, наведених у позовній заяві, надала до суду клопотання, в якому просить справу розглядати за її відсутності, зазначаючи, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заперечує зустрічні позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не визнав, пред’явив зустрічний позов про захист прав споживача та про визнання недійсним договору кредиту. Мотивує зустрічні позовні вимоги тим, що підписання кредитного договору відбулось з чисельним порушенням норм чинного законодавства, а саме позивач не надав йому повну інформацію, виділення у тексті договору жирним шрифтом привабливих умов спонукали дати згоду і ввели в оману при отриманні кредитних коштів, в користуванні платіжною карткою. Вважає, що своїми діями банк здійснив нечесну підприємницьку практику по відношенню до нього, незрозумілість зафіксованих умов у договорі щодо вартості кредиту порушило його права як споживача. Наполягає, що всі умови договору є несправедливими і призводять до істотного дисбалансу прав і обов’язків. Також вважає завищеною вимогу про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту. [PERSON] порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», просить відмовити у задоволенні первісного позову, а його зустрічний позов задовольнити, визнати кредитний договір недійсним і в судовому порядку стягнути з банківської установи раніше сплачені ним платежі в рамках обслуговування кредиту: комісію в сумі 6829,64 грн., нараховані відсотки в сумі 7910,11 грн., пеню в сумі 10751,52 грн. Від відповідача [PERSON] до суду надійшов зустрічний позов про припинення договору поруки №1953Т/П від 26.08.2008, укладеного між ним та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит». В обґрунтування заявлених зустрічних вимог посилаэться на те, що при укладанні з Банком договору поруки не передбачалось можливості змінювати розмір процентів за основним зобов’язанням, не передбачено було й інших платежів, ніж 0,0001% річних та 20% від суми кредиту щомісячно. Наполягає, що при укладення договору поруки про такі умови [PERSON] не інформував його як поручителя в порушення вимог ст. 559 ЦК України. Вважає, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з позичальником, оскільки це суттєво збільшує обсяг відповідальності поручителя. Зазначає, що у липні 2013 року йому стало відомо від [PERSON] про повну сплату останнім заборгованості на користь Банку на підставі рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 29.06.2010. В подальшому дізнався від працівника банку про існуючу заборгованість зі сплати процентів в сумі 13612,45 грн. та про заборгованість із сплати комісії в сумі 10870,36 грн. Вказує, що внаслідок виконання боргового зобов’язання договір поруки слід визнати припиненим. Окрім того, просить відповідно до вимог ч.4 ст.559 ЦК України припинити дію договору поруки, тому що протягом 6 місяців з дня настання строку виконання боржником основного зобов’язання [PERSON] не пред’явив до нього вимоги як до поручителя. Просить зустрічний позов задовольнити, визнати договір поруки припиненим, у задоволенні первісного позову відмовити. Представник відповідачів [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги підтримав, дав аналогічні пояснення, викладені у зустрічних позовних вимогах. В задоволенні первісного позову просив відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 26 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 1953Т. Стаття 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав і обов’язків є у тому числі договори та інші правочини. Отже, вказаний вище договір породив певні права та зобов’язання сторін. Ст. 526 ЦК України регламентує, що зобов’язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Встановлено, що позивачем належно виконано умови договору, відповідач [PERSON] отримав кредитні кошти у розмірі 15000 гривень з кінцевим терміном погашення кредиту 26.08.2011. (а.с.23-24) У відповідності до п.п. 3.2, 4.1 Кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язався щомісячно здійснювати погашення заборгованості за кредитом у складі щомісячного Ануїтетного платежу, розмір якого за договором становить 417 гривень відповідно до графіку зниження розміру заборгованості повністю повернути кредит в строк до 26.08.2011 з оплатою по процентній ставці 0,0001% відсотків річних, а також згідно п.4.7 Кредитного договору, щомісяця сплачувати комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 300 гривень. Пунктом 4.9 Кредитного договору сторони передбачили, що в випадку непогашення, несвоєчасного погашення або погашення не в повному обсязі трьох поспіль щомісячних платежів та/або щомісячних комісійних винагород, за користування кредитними ресурсами застосовується процентна ставка у розмірі 36% річних. Згідно з п.6.1 Кредитного договору за прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів, порушення будь-яких строків платежів, передбачених цим кредитним договором відповідач сплачує Банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити відсотки за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. Згідно ст.1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Крім того, в забезпечення виконання зобов'язання за вказаним Кредитним договором був укладений договір поруки з [PERSON] - № 1953Т/П від 26.08.2008. Згідно п.п. 2.2., 3.1. Договору поруки, відповідач [PERSON] взяв на себе зобов’язання відповідати перед Банком у тому ж обсязі, що й позичальник – [PERSON] та у випадку невиконання позичальником зобов'язань у встановлені кредитним договором строки, поручитель повинен не пізніше двох банківських днів сплатити грошову суму, яку вимагає кредитор. (а.с.26) Встановлено, що в порушення зазначених умов договорів відповідачі свої зобов'язання за кредитним договором і договором поруки не виконали, своєчасно не здійснили погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами. У зв'язку з цим, рішенням Калінінського районного суду м. Донецька від 29 червня 2010 року по справі за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з відповідачів як солідарних боржників було стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 29778,33 гривень, з яких: заборгованість за кредитом – 13748,12 гривень; несплачена комісія – 3113,69 гривень; нараховані відсотки – 2165 гривень; пеня – 10751,52 гривень. (а.с.35) Судом з’ясовано і не оспорюється сторонами, що в ході здійснення виконавчого провадження з примусового виконання вказаного рішення суду заборгованість за тілом кредиту була сплачена боржниками лише 09.07.2013. З умов кредитного договору вбачається, що у зв’язку з простроченням поверення кредитних коштів позивачем здійснено нарахування заборгованості, яка складається з комісійної винагороди, відсотків та пені за весь час фактичного користування кредитними ресурсами. З розрахунку вбачається, що нараховані відсотки становлять 13279,88 гривень; несплачена комісія – 10870,36 гривень; пеня – 112 361,05 гривень. При цьому, пеня позивачем нарахована за період з 31.10.2012 по 31.10.2013 за прострочену заборгованість по кредиту – 28575,51 грн., пеня за прострочені відсотки – 45767,72 грн., пеня за несвоєчасне погашення комісії – 38017,82 грн. (а.с.13-17) Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об’єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що постановляючи про стягнення заборгованості з відповідача [PERSON], розмір пені підлягає зменшенню. Зокрема, ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України встановлює, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності з вимогами ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, оскільки позивачем нарахована пеня в порушення п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, якою регламентовано позовна давність в один рік, а також те, що пеня нарахована в розмірі 112 361,05 грн. і в 4,6 разів перевищує (13279,88 грн. +10870,36 грн. = 24150,24 грн.) розмір боргу за відсотками та комісією, з врахуванням пенсійного віку [PERSON], наявності на утриманні малолітньої дитини, незадовільного стану здоров’я (а.с.143-156), суд приходить до переконання про доцільність зменшення розміру пені до 24150,24 грн. Таким чином, первісний позов підлягає частковому задоволенню, а саме, в частині примусового стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості в розмірі 48300,48 грн., яка складається з нарахованих відсотків - 13279,88 гривень; несплаченої комісії – 10870,36 гривень; пені – 24150,24 гривень. Задовольняючи частково первісний позов, суд відмовляє у задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору і стягнення зайво сплачених платежів, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень. На переконання суду, кредитний договір є двостороннім правочином. Це добровільне і належним чином оформлене волевиявлення обох сторін, які дійшли згоди стосовно всіх істотних умов, наслідком чого стало підписання Кредитного договору. В даному випадку, на думку суду, всі дії [PERSON] були спрямовані на реальне настання юридичних наслідків за цим договором і свідчать про те, що Кредитний договір є чинним та таким, що відповідає чинному законодавству. Посилання відповідача на несправедливість умов Кредитного договору та на невідповідність чинному законодавству, а саме Закону України «Про захист прав споживачів», не відповідає дійсності. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], суд приходить до наступного. Так, [PERSON] просить визнати договір поруки №1953Т/П від 26.08.2008 припиненим, посилаючись на те, що мало місце підвищення процентної ставки за Кредитним договором без його відома, що на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України призвело до автоматичного припинення договору поруки через збільшення обсягу відповідальності поручителя без його згоди. Дійсно, відповідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У той же час, пунктом 1.3 спірного договору поруки визначено, що поручитель ознайомлений з Кредитним договором і погоджується з його умовами. При цьому, ніяких заперечень, а також непорозумінь щодо його положень з боку відповідача [PERSON], що свідчить про повне відображення повного розуміння сторонами предмета цього договору та інших питань, зазначених у даному договорі. Таким чином, зміст наведених норм договору поруки є підтвердженням безпідставності доводів [PERSON] про те, що на момент укладення договору поруки він не був обізнаний і не проінформований про умови кредитування, які висвітлені і закріплені у кредитному договорі, за якими сторони домовились про підняття процентної ставки у відповідності до п.4.9 Кредитного договору. Тому посилання [PERSON] на необізнаність щодо умов кредитування судом до уваги не беруться, оскільки в підтвердження його обізнаності свідчить безпосередня дата укладання договору поруки – 26.08.2008, та ж сама, що й підписання кредитного договору з [PERSON] Разом з тим, слід відмітити наступне. У п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позивальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного погашення поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Тобто саме із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов’язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Саме до цього також зводиться правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року (у справі 6-78цс12). Судом встановлено, що у договорі поруки, укладеному між сторонами щодо строку дії договору, визначено, що цей договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами умов зазначеного договору. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, в якій зазначені основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити нормам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Отже, з огляду на те, що в договорі поруки не встановлено строку припинення дії договору, в цьому разі підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо протягом 6 місяців з дня настання строку виконання основного зобов’язання кредитор не пред’явить до поручителя вимогу. Судом встановлено, що рішення Калінінського районного суду м. Донецька від 29 червня 2010 року виконано і борг сплачений боржниками 09.07.2013. З огляду на зміст п. 24 Постанови №5 щодо тлумачення шляхів пред’явлення вимог до поручителя, суд вважає, що позивач на підставі ч.4 ст.559 ЦК України мав правові підстави пред’явити вимогу до поручителя шляхом подання позову до суду до 09.01.2014, тоді як звернення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» датоване 27.01.2014, по спливу шестимісячного строку. Враховуючи ту обставину, що позивач до суду звернувся до [PERSON] з зазначеними вимогами лише 27.01.2014, по спливу встановленого ст.559 ЦК України строку для пред’явлення вимог до поручителя, то зустрічні позовні вимоги [PERSON] щодо визнання припиненим договору поруки підлягають задоволенню. Таким чином, первісний позов ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» підлягає частковому задоволенню, в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити повністю. У відповідності до ст.88 ЦПК України понесені позивачем витрати по сплаті судового збору (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, тобто у сумі 482,96 грн.

Outcome: partial