Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивачка у лютому 2014 року звернулась до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку за номером [ADDRESS], укладений 12 липня 1995 року за ціною 100 мільйонів карбованців між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON], а також визнати за нею право приватної власності на вказану частину будинку. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12 липня 1995 року її чоловік [PERSON] уклав з відповідачем договір купівлі-продажу вказаного будинку за ціною 100 мільйонів карбованців, які чоловік повністю сплатив відповідачу в день укладення договору та отримав від нього правовстановлюючий документ і технічний паспорт на будинок. Чоловік позивачки помер [INFO] року і вона набула право на його майно, оскільки прийняла його спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. Відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного договору незважаючи на направлення йому позивачкою 04 лютого 2014 року відповідної пропозиції. У судове засідання позивачка не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності та визнання позову у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд находить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 19 листопада 1992 року за реєстром № 1041 Фрунзівської державної нотаріальної контори Одеської області, відповідач є власником житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] На договорі є відмітка про те, що на його підставі право власності відповідача 17 січня 1995 року за реєстраційним номером 834 на сторінці 85 було записано у реєстрову книгу № 6 та заведена інвентаризаційна справа № 385 Котовського міжміського бюро технічної інвентаризації. При дослідженні судом зазначеної вище інвентарної справи Фрунзівського бюро технічної інвентаризації на вказаний будинок встановлено, що останнім правовстановлюючим документом на нього є зазначений вище договір купівлі-продажу від 19 листопада 1992 року та «Сводный оценочный акт по домовладению» зареєстровані за відповідачем 17 січня 1995 року, реєстрація права власності у електронному реєстрі не проводилась. Згідно зазначеного акта, житловий будинок під літ. «А» має загальну площу 25,8 кв.м і житлову 11,1 кв.м, до його складу входять коридор I площею 6,2 кв.м, кімната 1-2 площею 11,1 кв.м, кухня 1-3 площею 8,5 кв.м, навіс літ. «В», вбиральня літ. «Г», сарай літ «Д», огорожа № 1, замощення I. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого на підставі актового запису № 45 складеного 23 листопада 1982 року Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області, позивачка зареєструвала свій шлюб із [PERSON]. У розписці відповідача від 12 липня 1995 року вказано про продаж ним [PERSON] вказаного будинку за ціною 100 мільйонів карбованців та повне отримання за нього грошей у присутності свідків [PERSON] і [PERSON]. Згідно свідоцтва про смерть, виданого на підставі запису № 78 складеного 15 жовтня 2003 року Затишанською селищною радою Фрунзівського району Одеської області, [PERSON] помер [INFO] року. За довідкою Затишанської селищної ради № 414 від 18 лютого 2014 року, позивачка проживала разом з покійним чоловіком до дня його смерті. За інформацією Фрунзівської районної державної нотаріальної контори, заповіт щодо майна [PERSON] не посвідчувався, спадкова справа після його смерті не відкривалася і свідоцтва про право на спадщину не видавались. Згідно пропозиції позивачки про нотаріальне посвідчення укладеного договору купівлі-продажу житлового будинку, яку 04 лютого 2014 року отримав відповідач, останньому пропонувалось протягом 5 днів прибути до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення зазначеного вище договору. Оцінюючи встановлені обставини, суд виходить з положень статей 224 і 227 Цивільного кодексу Української РСР, чинних на час видачі відповідачем розписки, про те, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Частиною 2 статті 47 цього Кодексу було встановлено, що якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що між чоловіком позивачки [PERSON] і відповідачем був укладений договір купівлі-продажу будинку, який був повністю виконаний обома сторонами, оскільки чоловік позивачки сплатив ціну за придбаний будинок, а відповідач повністю отримав ціну продажу за будинок і передав його чоловіку позивачки. Суд також вважає, що для визнання вказаного договору дійсним відсутні передбачені законом обмеження, договір не містив протизаконних умов. Згідно чинних на день укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу положень статей 22 і 28 Кодексу законів про шлюб і сім'ю України, придбаний будинок став об'єктом спільної сумісної власності позивачки та її чоловіка [PERSON] і їхні частки у цьому майні визнаються рівними. Пунктом 113 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5 та зареєстрованою там же 07 липня 1994 р. за № 152/361, було визначено, що доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути, зокрема, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним. Відповідно до положень чинних на час існування вказаних правовідносин статей 529, 548 і 549 Цивільного кодексу Української РСР, позивачка, як дружина та спадкоємець за законом першої черги, прийняла спадщину свого чоловіка протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, яке стало належати їй з моменту відкриття спадщини. Таким чином, позивачці після смерті її чоловіка став належати повністю весь будинок, який зареєстрований по праву власності за відповідачем.

Outcome: approved