Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою, в якій, посилаючись на вимоги ст. 38 КЗпП України, просить суд зобов'язати комунальний заклад охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» розірвати з нею трудовий договір, а також стягнути із вказаного комунального закладу охорони здоров'я заборгованість по заробітній платі за період з 2008 року по листопад 2014 року. В обґрунтування позову [PERSON] вказує, що 09 квітня 1994 року вона прийнята на роботу санітаркою Покровського фельдшерського-акушерського пункту Шелестівської дільничної лікарні, що на теперішній час підпорядкована комунальному закладу охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня». Також, позивачка в позові зазначила, що вона є інвалідом третьої групи, і має намір звільнитися з роботи, так як з 2008 року і по теперішній час їй не виплачується заробітна плата, проте головний лікар комунального закладу охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» відмовляється звільнити її з роботи та виплатити заробітну плату за минулий час. В судовому засіданні позивачка наполягла на задоволенні своїх вимог та пояснила, що тривалий час вона працювала санітаркою в Покровському ФАПі. Також, [PERSON] пояснила, що вона тяжко хворіла, внаслідок чого досить тривалий час на протязі 2007-2008 років не працювала, позаяк перебувала на лікарняних, і, отримавши інвалідність, в лютому 2009 року вирішила розірвати трудовий договір із роботодавцем, подавши секретарю головного лікаря Коломацької ЦРЛ заяву про звільнення із роботи за власним бажанням, проте вказана заява залишилася не розглянутою. Крім того, позивачка пояснила, що оригінал трудової книжки, в якій відсутній запис про звільнення з роботи, знаходиться в неї, позаяк цю книжку вона забрала в лікарні і не повернула.Також, [PERSON] пояснила що фактично з лютого 2008 року по теперішній час вона на роботу не виходила та не виконувала у Покровському ФАПі ніякої роботи. Представник відповідача - комунального закладу охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» в особі виконуючої обов'язки головного лікаря [PERSON] не заперечувала проти задоволення вимоги позивачки про звільнення її за власним бажанням, але за умови подачі [PERSON] відповідної заяви про звільнення, проти задоволення вимоги позивачки щодо виплати їй заробітної плати за минулий період в.о. головного лікаря заперечила, та пояснила, що [PERSON] не зверталася до неї із відповідною заявою про звільнення, така заява в лікарні не реєструвалася, а сама [PERSON] в період, за який просить стягнути заробітну плату, тобто з лютого 2008 року по листопад 2014 року, на роботу в Покровський фельдшерський пункт не виходила, ніякої роботи там не виконувала, не «табелювалася», і їй заробітна плата не нараховувалася та не виплачувалася, внаслідок чого будь-яка заборгованість по заробітній платі перед позивачкою відсутня, а тому майнова вимога [PERSON] є безпідставною. Представинк відповідача - Покровської сільської ради Коломацького району Харківської області в особі сільського голови Рябченка О.І. в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову та пояснив, що до січня 2009 року фінансуванням, матеріальним та господарським забезпеченням Покровського ФАПу та виплатою заробітної плати працівникам вказаного фельдшерсько-акушерського пункту займалася Покровська сільська рада Коломацького району Харківської області. Також, сільський голова пояснив, що дійсно, [PERSON] досить тривалий час працювала санітаркою, а пізніше молодшою медичною сестрою в Покровському фельдшерсько-акушерському пункті, проте коли тяжко захворіла, досить довго перебувала на лікарняному, внаслідок чого для виконання її обов'язків, тимчасово, на період перебування [PERSON] на лікарняному, на роботу приймався [PERSON], а потім - [PERSON]. Крім того, Покровський сільський голова Рябченко О.І. пояснив, що після того як [PERSON] отримала інвалідність, на роботу вона більше не виходила, заробітна плата їй не нараховувалася та не виплачувалася. Також, голова сільської ради пояснив, що із січня 2009 року Покровська сільська рада ніяких повноважень щодо Покровського ФАПу не має, оскільки останній переданий в підпорядкування Коломацької районної ради Харківської області. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так, згідно трудової книжки серії [NUMBER], заповненої 26 січня 1988 року уповноваженою особою колгоспу «Дружба», її власниця - [PERSON], [INFO], 01 вересня 1990 року прийнята на посаду санітарки Покровського фельдшерського-акушерського пункту, 09 квітня 1994 року переведена на посаду санітарки Покровського ФАП Шелестівської дільничної лікарні (в зв'язку із прийняттям ВРУ постанови від 04 травня 1993 року «Про утворення Коломацького району Харківської області»), а з 05 травня 1998 року посада санітарки Покровського ФАПу перейменована на «молодшу медичну сестру». (а.с.04). Також, із вказаної трудової книжки вбачається, що в ній відповідний запис про звільнення з останнього місця роботи [PERSON] відсутній. Згідно висновку медико-соціальної (експертної) комісії серії 10ААБ №700462 [PERSON], [INFO], з 01 травня 2014 року до 01 травня 2015 року встановлена третя група інвалідності (а.с.07). З досліджених в судовому засіданні штатних розкладів фельдшерсько-акушерських пунктів Коломацької ЦРЛ в 2006 році та станом на 01 січня 2008 року в штаті Покровського ФП перебувало 2 працівника - завідувач ФАПу - фельдшер та молодша медсестра (а.с.73-77). У відповідності до вимог ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. З огляду на вищевказані імперативні приписи ст. 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника повинне відбуватися шляхом подачі працівником власнику або уповноваженому ним органу відповідної заяви про звільнення з роботи за власним бажанням. У відповідності до вимог ст.ст. 10 та 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч тому, що сторонам неодноразово роз'яснювалися вищевказані положення цивільного процесуального кодексу України, позивачкою не доведено належними та допустимими в розумінні ст.ст. 58 та 59 ЦПК України доказами тієї обставини, що вона зверталася до комунального закладу охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» із відповідною письмовою заявою про її звільнення з роботи за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Крім того, незважаючи на те, що сторонам суд неодноразово роз'яснював їх права щодо можливості заявлення клопотань, в тому числі і про витребування відповідних доказів, права позивача змінити підставу або предмет спору і сторони попереджалися про наслідки не вчинення таких процесуальних дій, позивачка [PERSON] такими правами не скористалася, будь-яких клопотань щодо витребування певних доказів, допиту свідків суду не заявляла, свої вимоги, предмет і підставу позову не змінювала. Не скористалася [PERSON] і своїм правом на правову допомогу. З огляду на вищевказані обставини, взявши до уваги те, що позивачка в судовому засіданні не надала належних і допустимих доказів, які б беззаперечно свідчили про те, що вона зверталася до відповідачів із заявою про її звільнення з роботи за власним бажанням і що їй відмовлено в цьому, суд приходить до висновку про необґрунтованість вимоги [PERSON] щодо покладення судом на комунальний заклад охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» обов'язку звільнити її з роботи за власним бажанням. Також, суд вважає необґрунтованою і такою що не підлягає задоволенню вимогу [PERSON] про стягнення заборгованості із заробітної плати за минулий період, позаяк позивачем не надано належних і допустимих доказів в підтвердження існування у комунального закладу охорони здоров'я «Коломацька центральна районна лікарня» будь-якої заборгованості із заробітної плати перед нею. Більш того, як із пояснень сторін, так із досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, вбачається, що в період, за який позивачка просить стягнути на її користь заробітну плату, [PERSON] з власної волі на роботу в Покровський фельдшерський пункт не виходила і ніякої роботи там не виконувала, а у відповідності до вимог ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Outcome: dismissed