Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду та просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 10.05.1998 року, за яким [PERSON] продала, а позивачка купила домоволодіння №93 по вулиці Хуторській у місті Одесі та просить визнати за позивачкою право власності на вказане нерухоме майно, обгрунтовуючи вимоги тим, що до моменту звернення до суду вважала себе власником цього будинку, оскільки з [PERSON] за її життя вона розрахувалася за вказаний будинок, про що є відповідна розписка, після чого оплачувала за неї податок за землю та платежі з водопостачання, володіючи усіма будівлями. Виходячи з того, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] і вона фактично прийняла спадщину, позивачка вважає, що сторони виконали усі умови договору, однак виконання умов договору неможливе у звязку зі смертю [PERSON], тому позивачка вимушена звернутися до суду. У судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений позов та просив вимоги задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача позовні вимоги не визнала та повідомила, що жодних договорів не укладалось, належних і допустимих доказів позивачем не надано, тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають. Вислухавши представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Так у судовому засіданні встановлено, що 10.05.1998 року між позивачкою та [PERSON] було укладено угоду, за якою [PERSON] продала домоволодіння по вул.Хуторська, 93 у м.Одесі за усною домовленістю за 2600 доларів США (а.с.4). Зазначена угода названа розпискою та на ній міститься також дата 5.03.2008 року, про яку представник у судовому засіданні надав пояснення, що цією датою здійснено остаточний розрахунок за домоволодіння. Разом з тим, вказане домоволодіння 26.02.1990 року зареєстроване в КП ОМБТІ згідно Свідоцтва про право власності, виданого 01.02.1990 року виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів, за [PERSON] (а.с.6). Жодного доказу перебування спірного домоволодіння у власності [PERSON] позивачкою до суду не надано, право власності у порядку спадкування вона не оформляла, хоч і фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON], ствердження представника відповідачки про фактичне проживання [PERSON] по день смерті позивачкою не спростовано, докази володіння будинком позивачкою (на виконання умов договору) з 1998 року матеріали справи не містять. Наявність двох різних домових книг, на що посилався представник позивача, жодного значення для вирішення спору по суті не має. Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси від 12.11.2013 року право власності на зазначений житловий будинок у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 24.12.2008 року, визнано за [PERSON]. Зазначене рішення набрало чинності та на його підставі право власності зареєстроване в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] Згідно ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. П.1 ч.1 ст.15 ЦПК України передбачає, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод\~\~людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ч.2 ст.41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Як вбачається з ч.1 ст.210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно ст.331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст.657 ЦК України договір ділянки, купівлі продажу земельної єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмової формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державної реєстрації, крім договорів купівлі продажу майна, що перебуває у податковій заставі. Згідно із ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державної реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а у разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації. Частина 2 ст.220 ЦК України надає суду право визнати дійсність нотаріально не посвідченого договору, якщо сторони домовились про усі його істотні умови, підтвердженні письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що, вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно врахувати, що норма ч.2 ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державної реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст.210 та 640 повязуються з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Отже, в даному випадку письмовий договір купівлі-продажу спірного нерухомого майна сторонами не укладався, а визнання правочину дійсним з зазначених позивачем підстав не узгоджується з нормою ч.2 ст. 220 ЦК\~України, яка в даному випадку до правовідносин, що виникли між сторонами не застосовується, тому відсутні й правові підстави для визнання права власності на нерухоме майно у спосіб обраний позивачем, що є предметом вказаного правочину. Посилання позивача на норми ст.ст.44, 47 ЦК України в редакції 1963 року безпідставні, оскільки за ствердженням представника у судовому засіданні, остаточний варіант розрахунку відбувся у 2008 році, тобто мали місце тривалі правовідносини, і застосуванню підлягає ЦК України в редакції 2004 року. З іншими позовними вимогами чи заявами, а також з вимогами до інших осіб, позивач не звертався. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.10 та ч.1, 2 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судові витрати сплачені при зверненні до суду.

Outcome: dismissed