Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

Позивачка у червні 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача, який 29 червня 2021 року уточнила та остаточно просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] , зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою та стягнути на користь позивача судові витрати по справі у розмірі 908 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 24 квітня 2014 року нею було отримано ордер № 767 виданий на основі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету рішення № 80-153 від 24.04.2014 року на житлову площу у гуртожитку на одну особу за адресою: [ADDRESS] . 26 жовтня 2019 року позивач уклала шлюб та змінила своє прізвище на [PERSON] . У свою чергу, 6 червня 2012 року відповідачем по справ було отримано ордер № 727, виданий на основі спільного рішення адміністрації профспілкового комітету рішення № 80-230 від 06.06.2012 року, на житлову площу у гуртожитку на одну особу за адресою: [ADDRESS] . Однак, з вересня 2016 року і по теперішній час відповідач не проживає за вказаною вище адресою, не сплачує комунальні послуги, що підтверджується заявою директору КП «Жилсервіс-5» від 12.09.2019 року, яка підписана сусідами, які проживають в даному гуртожитку. Також, залишаючи кімнату відповідач не сповістив позивача або будь-яких інших осіб про причини залишення кімнати, а також термін своєї відсутності. Тому, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивачка у судове засідання не з`явилася, але надала суду заяву в якій підтримала свої вимоги, просила їх задовольнити та справу розглядати без її участі. Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, у зв`язку з наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частинами 1, 2 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. У судовому засіданні встановлено, що Ордером на житлову площу в гуртожитку № 767 від 24 квітня 2014 року [PERSON] було надано право зайняття житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , розміром койко-місця (а.с.10). Згідно з свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , прізвище позивачки було змінено на [PERSON] (а.с. 8). Згідно з Ордером на житлову площу в гуртожитку № 727 від 6 червня 2012 року, [PERSON] було надано право зайняття житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , розміром койко-місця (а.с. 9). Частиною 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 77, ч. 2 ст. 89 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За змістом наведених правових норм доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок з доказування. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, закріплено статтею 15 ЦПК України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання. Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений статтею 16 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому, способами захисту цивільних прав і інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Зі змісту зазначених норм убачається, що право на звернення особи до суду має бути обумовлене наявністю спору. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Зазначений правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 12 червня 2013 року у справі № 6-32цс13. Звертаючись до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] , позивачка як на підставу для позову посилається на те, що відповідачка у вказаній кімнаті не проживає з 2016 року. У відповідності до ч. 1 ст. 71 ЖК України - при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст. 72 ЖК України - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Так, за своєю юридичною природою позов це матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі передбачено статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та бути адекватним наявним обставинам. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Право на позов надається з метою захисту регулятивного цивільного права або охороню-ваного законом інтересу. Розглядаючи позов, суд захищає житлові права та охоронюваний законом інтерес. Звідси випливає, що охоронювані позовом права й інтереси фігурують у процесі як предмет судового захисту. Предметом даного спору є втрата права користування відповідачкою у конкретному житловому приміщенні, а саме: кімнатою у гуртожитку [ADDRESS] . Однак однією з обов`язкових умов для можливого задоволення таких позовних вимог є порушення у зв`язку з таким невизначенням, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, зокрема надання права позивачці на проживання у такому житловому приміщенні та укладення договору найму саме на це приміщення. Якщо за результатами розгляду справи не встановлено факту такого порушення, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Таким чином, для звернення до суду необхідним є також факт порушення права позивача і доведення позивачем такого факту. Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачці [PERSON] та відповідачці [PERSON] було\~надано згідно\~ордерів АТ\~«ДАЗ» лише право зайняття житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] , розміром койко-місця. Тобто, позивачка [PERSON] не є наймачем кімнати у гуртожитку [ADDRESS] , оскільки договору найму житлового приміщення не укладала та не отримувала ордеру на кімнату № 405. Також, як вбачається з довідки про реєстрацію місця проживання особи від 14.01.2020 року, позивачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , без зазначення будь якої кімнати або приміщення. Відомості стосовно права користування саме кімнатою [ADDRESS] , взагалі відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимоги позивачки стосовно визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою, є не обґрунтованими, не доведеними, а тому задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Оскільки, у задоволенні позову відмовлено, то підстав для стягнення судового збору з відповідачки немає. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed