Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом, уточненим в ході судового розгляду справи, до [PERSON], [PERSON], в якому просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки з відстрочкою виконання рішення суду до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого у зв'язку із перейменуванням є позивач, і [PERSON] кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року останній отримав кредит у розмірі 28000,00 доларів США для задоволення власних потреб без будь-яких обмежень, на строк до 26.12.2022 року, зі сплатою процентів за користування кредитом - 12,50 % річних. У якості забезпечення вищезазначеного кредитного договору 26.12.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Альфа-Банк», правонаступником якого у зв'язку із перейменуванням є позивач, і [PERSON], [PERSON] укладено іпотечний договір №800002890-И, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовою\~З.В. і зареєстрований в реєстрі за №1534, згідно з яким [PERSON], [PERSON] передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,74 кв.м, житловою площею 27,45 кв.м, і належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №942 від 08.12.1994 року, котре видане згідно розпорядження №942 від 07.12.1994 року. Однак [PERSON] порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, уточнені позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що він своєчасно сплачував кредит до знецінення національної валюти. Крім того, він пропонував банку мирно врегулювати спір шляхом продажу квартири, однак вони не дійшли згоди щодо її вартості. Також зазначив, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Києва знаходиться цивільна справа №761/31412/15-ц за його позовом до Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання недійсними кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року і договору про внесення змін і доповнень до нього. Відповідач [PERSON], повідомлена судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилася. Суд, заслухавши пояснення відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 26.12.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке відповідно до Закону України від 19.08.2009 року «Про акціонерні товариства» було перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк» (кредитор), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №800002890 (а.с.5-10), згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредит для задоволення власних потреб без будь-яких обмежень у розмірі 28000,00 доларів США на строк до 26.12.2022 року, а [PERSON], в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах і в строки, визначені кредитним договором. Згідно з п.7.1 розділу №2 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року позичальник зобов'язаний повернути кредитору кредит та сплатити проценти за користування кредитом частинами у терміни, що визначені Додатком №1 до цього договору, а також належним чином виконати інші зобов'язання, викладені в кредитному договорі. Відповідно до п.8.1 розділу №2 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості щомісячно за фактичний строк користування кредитом, виходячи з 30 днів у місяці та 360 днів - у році. На підставі п.8.3 розділу №2 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року платежі з повернення кредиту і сплати процентів за його користування здійснюються щомісячно відповідно до даного кредитного договору. Пунктом 2.2 розділу №1 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року передбачена процентна ставка - 12,5 %. Згідно з п.2.8 розділу №1 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року платежі з повернення кредиту, сплати процентів за його користування ним, оплати вартості усіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань позичальника здійснюються у сумах та в терміни, що передбачені графіком платежів і розрахунків сукупної споживчого кредиту і реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, який є додатком №1 до договору та його невід'ємною частиною. У разі сплати у іншій валюті рахунку - 25 числа кожного місяця у сумі, розрахованій у порядку та на умовах, визначених договором. Відповідно до п.3.6 розділу №2 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року в разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісії згідно з умовами цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% відсотків від простроченої суми за кожен день прострочення. На підставі п.3.4 розділу №2 кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року забезпеченням виконання зобов'язань позичальника перед кредитором, в тому числі щодо повернення кредиту, сплати процентів за його користування, вартості всіх супутніх послуг та виконання інших платіжних (фінансових) зобов'язань позичальника за цим договором, є іпотека об'єкта нерухомості, зазначеного у розділі №1 цього договору. 25.09.2009 року між ПАТ «Альфа-Банк» (кредитор) і [PERSON] (позичальник) було укладено договір про внесення змін і доповнень №1 до кредитного договору №800002890 (а.с.14), згідно з умовами якого було змінено процентну ставку. У якості забезпечення наданого кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке відповідно до Закону України від 19.08.2009 року «Про акціонерні товариства» було перейменовано в ПАТ «Альфа-Банк» (іпотекодержатель), і [PERSON] (іпотекодавець) був укладений іпотечний договір №800002890-Ивід 26.12.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Журавльовою\~З.В. і зареєстрований в реєстрі за №1534, згідно з яким [PERSON], [PERSON] передали в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,74 кв.м, житловою площею 27,45 кв.м, і належить їм на праві приватної спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №942 від 08.12.1994 року, котре видане згідно розпорядження №942 від 07.12.1994 року (а.с.26-28). Згідно з п.1.1 іпотечного договору №800002890-Ивід 26.12.2007 року іпотекодавці у забезпечення виконання зобов'язання, визначеного у статті 2 договору, передають іпотекодержателю у іпотеку нерухоме майно, зазначене у п.3.1 договору, а іпотекодержатель приймає його у іпотеку та набуває право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами іпотекодавця, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п.2.1 іпотечного договору №800002890-Ивід 26.12.2007 року іпотекою забезпечується кожна та всі із вимог іпотекодержателя із основного договору із всіма змінами і доповненнями до нього, за умовами якого іпотекодавець [PERSON] зобов'язується перед іпотекодержателем повернути наданий йому кредит. На підставі п.3.3 іпотечного договору №800002890-Ивід 26.12.2007 року сторони оцінюють предмет іпотеки у 226673,00 гривні, що по курсу НБУ станом на 26.12.2007 року становить 44886,00 доларів США. [PERSON] вимоги кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року, не виконує, в обумовлені строки кредит і відповідну платню по ньому не сплачує. Позивач звертався до відповідачів з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останні заходів до погашення заборгованості не вжили. Станом на 26.12.2015 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №800002890 від 26.12.2007 року в сумі 558370,36 гривень, а саме: 19566,36 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 449331,32 гривень, - прострочена заборгованість за сумою кредиту, 4748,16 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 109039,04 гривень - заборгованість за відсотками. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. Згідно зі ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язані визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). На підставі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому частиною 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. На підставі ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На підставі ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах, у тому числі у формі електронних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого у зв'язку з перейменуванням є позивач, надав відповідачу [PERSON] кредит, а останній і [PERSON] на підставі іпотечного договору №800002890-Ивід 26.12.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором передали в іпотеку квартиру №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], і належить їм на праві приватної спільної сумісної власності. У зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] вимог кредитного договору №800002890 від 26.12.2007 року банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки і задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом, відсотками, незалежно від настання строку виконання боргового зобов'язання, який зазначено у кредитному договорі. У матеріалах справи є розрахунок заборгованості за кредитом, наданий позивачем, який суд вважає належними доказом по справі. Будь-яких доказів, які б спростували наданий розрахунок заборгованості, процентів та комісії за кредитним договором, відповідачами суду не надано. Посилання відповідача [PERSON] на те, що сума заборгованості є неспівмірною ні з його доходом, ні з самим кредитом, у зв'язку із збільшенням курсу долара, суд не приймає до уваги, оскільки згідно ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Також відповідно ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Щодо початкової ціни предмета іпотеки, суд виходить з наступного. Положеннями ч.1 ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Позивач просить суд визнати право власності на предмет іпотеки за ціною, що буде визначена згідно з висновком незалежного суб'єкту оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку», встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою ч.6 ст.38 цього Закону. Така правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 року (справа №6-61цс15). Згідно із ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Визначення початкової ціни предмету іпотеки під час проведення державної реєстрації права власності суперечить вимогам ст.ст.39 і 43 Закону України «Про іпотеку». Враховуючи, що позивачем не надано суду доказів щодо вартості іпотечного майна, суд вважає можливим визначити мінімальну вартість виходячи з ціни, узгодженої сторонами у договорі іпотеки. Так, у п.3.3 іпотечного договору №800002890-Ивід 26.12.2007 року сторони оцінюють предмет іпотеки у 226673,00 гривні, що по курсу НБУ станом на 26.12.2007 року становить 44886,00 доларів США. Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки має бути здійснене за ціною, що не є меншою за узгоджену сторонами заставну вартість - 226673,00 гривень. Таким чином, у зв'язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 Цивільного процесуального кодексу України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. При цьому, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначений закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України пропонується мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України і убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Відповідно до частини 1 цього Закону визначено, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири і 250 кв.м для житлового будинку. З огляду на ст.3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться (правові висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України по справі №6-58ц15 від 27.05.2015 року). Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. З матеріалів справи вбачається, що боржнику [PERSON] (позичальник) було надано кредитні кошти в іноземній валюті на задоволення власних потреб без будь-яких обмежень. На забезпечення кредитного договору [PERSON] і [PERSON] (майновим поручителем) було передано в іпотеку двокімнатну квартиру №5, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 43,74 кв.м, житловою площею 27,45 кв.м, яка використовується останніми для постійного проживання. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що у власності [PERSON], [PERSON] є інше нерухоме майно. Отже, суд вважає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами, у зв'язку з чим рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії вказаного Закону. Відповідно до ч.1 ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: approved