Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-22 00:00:00

Позивачка у справі звернулася із вказаним позовом до суду 19.06.2014 року, посилаючись на те, що з 1998 по 2009 рр перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], у шлюбі народився син [PERSON],[INFO] Позивачка зазначала, що 06.06.2014 року вона уклала шлюб із громадянином Росії [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 06.06.2014 року, та намір виїхати та проживати з ним на територію Росії. Позивач зазначала, що батько [PERSON], відповідач [PERSON] не надає дозволу на виїзд їх сина на постійне місце проживання за кордон, на її прохання не реагує. Позивач зазначала, що її чоловік [PERSON] згідно Ордеру на житло має трикімнатну квартиру у [ADDRESS], будує житловий будинок у м. Красногорськ, а тому для дитини будуть створені всі умови для проживання та навчання, а тому просить суд позов задовольнити. Позивач у судове засідання не з»явилась, просила розглядати справу за її відсутності, позов задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, повідомили, що заперечують щодо проживання неповнолітнього [PERSON] на території Росіїї разом із матір»ю, оскільки позивачка не має в Росії постійного місця проживання, роботи, є громадянкою України,яка зареєстрована у Київській області. Відповідач зазначав, що їх син [PERSON] навчається у «Університеті економіки та права «Крок», та не бажає припиняти навчання, а тому просять суд у задоволенні позову відмовити. Органу опіки та піклування Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації просили ухвалити рішення суду згідно вимог чинного законодавства України в інтересах дитини, подали пояснення ( а.с.46). Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України. Судом встановлено,[PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 1998 по 2009 рр ( а.с.5-7,9). Судом встановлено, у вказаному шлюбі народився син [PERSON],[INFO] ( а.с.8). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] 06.06.2014 року уклала шлюб із громадянином Росії [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 06.06.2014 року( а.с.11). Судом встановлено, що за заявою [PERSON], та згідно Наказу Університету економіки та права «Крок» від 10.07.2014 року ( а.с. 28,32) останньому надано індивідуальну форму навчання. Судом встановлено, що згідно договору №КЮ-14-25-1 від 18.07.2014 року ( а.с.33-34), Довідки «Красногорського коледжу» ( а.с.36) [PERSON] готові прийняти на вакантне місце у вказаний коледж. Але доказів про те, що [PERSON] зараховано студентом вказаного коледжу суду позивачем не надано. Судом встановлено, що Службою у справах дітей Святошинської районної в м. Києва проведено бесіди із батьками неповнолітнього [PERSON] та ним та встановлено, що неповнолітній не бажає виїздити на постійне місце проживання до Росії, де проживає його матір, оскільки бажає навчатися у коледжі і зберегти громадянство України і не бажає переривати навчання, але бажає зустрічатися із матір»ю ( а.с.46). Судом встановлено, що згідно заяви [PERSON] до Служби у справах дітей Києво -Святошинської районної державної адміністрації ( а.с.53) від 07.08.2014 року останній повідомив, що відмовляється їхати на постійне місце проживання, країну не вказав, та бажає виїздити на тимчасовий виїзд. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] 26.03.2014 року надавав дозвіл на виїзд неповнолітного [PERSON] за кордон на терміни з 20.05.2011 року по 20.06.2011 року,02.01.2013 року по 13.01.2013 року з 26.03.2014 року по 10.04.2014 року. ( а.с.59-61). Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.2 ст.1 Європейської Конвенції про здійснення прав дітей (1991р), предметом цієї Конвенції є підтримка у найвищих інтересах дітей їхніх прав. Зі змісту ст. 3 Конвенції вбачається, що першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Зі змісту ст. 150 СК України вбачається, що одним із основних батьківських обов»язків є обов»язок по належному вихованню дитини, прищеплення їй моральних цінностей, духовності, культури своєї нації. Саме батьки повинні навчити дитину формувати систему пріоритетів та ні в якому разі не дати їй спотворити існуюче світосприйняття. Батьки повинні виховувати особистість, яка б із повагою ставилася б до прав та свобод інших людей, любила б свою сім»ю та родину. Принципом Конвенції існує принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов»язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов»язків щодо дитини. Відповідно до ст.142 СК України діти мають рівні права та обов»язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами та особисте виховання дитини, а потім згідно ч.2 цієї статті батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, а також згідно ч. 3 цієї статті батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які не суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], за віком може сам визначати місце свого проживання, не бажає виїздити на постійне місце проживання до Росії. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] не має зареєстрованого місця проживання у м. Красногорськ, Росія, не має місця роботи в Росії, не має майна, яке б належало їй або неповнолітньому [PERSON]на праві власності на території Росії, не надала доказів на якій підставі вона перебуває на території Росії та за якою адресою проживає. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років має право на вільний самостійний виїзд за межі України. А оскільки неповнолітній [PERSON] досяг шістнадцятирічного віку 07.08.2014 року, він має право сам визначати місце свого проживання та самостійно виїздити за межі України, без згоди батьків, окрім випадків встановлених ст. 313 ЦК України, і здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Також позивачка не довела суду та не повідомила про підстави зільнення від доказування у чому полягає її порушене право з боку відповідачів у розумінні приписів ст. 313 ЦК України. Зважаючи на те, що відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, зважаючи на те, що згідно ч.ч.1,2ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов»язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed