Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 19.12.2016 року у цивільній справі №127/26080/16-ц у прийняті заяви КП ВМР «Вінницяміськтеплоенерго» про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості за спожиті послуги з централізованого теплопостачання, суми втрат від інфляційних процесів та 3% річних від суми основного боргу відмовлено на підставі п.2 ч.3 ст.100, ст.ст.209, 210 ЦПК України та розяснено позивачу, що дані вимоги можуть бути розглянуті в позовному провадженні з додержанням загальних правил щодо предявлення позову. Позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Івана Богуна, 3/52, де проживає відповідач, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем. Однак, позивач терпить збитки у звязку з відмовою відповідача розраховуватись за надані послуги, в результаті чого у останнього виникла заборгованість перед позивачем, що станом на 01.02.2017 року становить 15\~986,02 грн., що змусило позивача звернутись до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечувала проти винесення заочного рішення суду. Відповідно до абз.1 ч.3 ст.122 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) такої фізичної особи. А тому, на виконання вимог абз.1 ч.3 ст.122 ЦПК України 30.03.2017 року судом було здійснено запит на адресу Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради щодо доступу до персональних даних відповідача [PERSON]. На вищезазначений запит суду надійшла відповідь, відповідно до якої інформація про фізичну особу [PERSON], що зазначена у запиті, в реєстрі територіальної громади міста Вінниці відсутня. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07.04.2017 року відкрито провадження у справі за вищезазначеною позовною заявою. Згідно копії актового запису про смерть №1881 від 10.07.2014 року, вчиненого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану та наданого останнім на запит суду, [PERSON] померла 21.06.2014 року у віці 47 років у м. Вінниці. Заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно Витягу з реєстру особових рахунків житлового фонду КП ОЦ Житлово-комунального господарства м. Вінниці станом на 31.01.2017 року власником/наймачем квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON]. У відповідності до системного аналізу Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем є фізична або юридична особа, яка отримує або має намір отримувати житлово-комунальну послугу. Таким чином, споживачем житлово-комунальних послуг є як власник, так і наймач житла, а також всі, хто отримує ці послуги, проживаючи у конкретному приміщенні. Отже, з огляду на вищенаведене, власник є споживачем житлово-комунальних послуг. Натомість, позивач є організацією, що надає населенню послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, відповідно до Правил надання послуг населенню з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Помешкання, яке знаходиться за адресою: м. Вінниця, вул. Івана Богуна, 3/52, забезпечується послугами централізованого теплопостачання, які надаються позивачем. Відповідно до п.1 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобовязаний укласти договір про надання житлово-комунальних послуг та сплачувати дані послуги у строки, встановлені договором або законом. Однак, незважаючи на те, що між сторонами не було укладено письмового договору про надання житлово-комунальних послуг, суд вважає, що між ними склались фактичні правові відносини, оскільки відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів», договір це усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження дії усної угоди оформляється квитанцією (розрахунковим документом). Згідно із статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов'язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). Під таким розрахунковим документом слід розуміти квитанцію, яку щомісяця надсилає виконавець споживачам для оплати наданих їм житлово-комунальних послуг. Таким чином, підтвердженням наданої споживачу житлово-комунальної послуги є розрахункова квитанція. Таким чином, особа стає споживачем житлово-комунальних послуг при умові, якщо вона фактично користується (чи має намір користуватись) цими послугами. Обов'язок оплачувати житлово-комунальні послуги виникає у споживача з моменту початку користування цими послугами. Згідно ч.1 ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», що кореспондується із ч.2 ст.68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги нараховується та вноситься щомісячно. Відповідно до ст.509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (виконати роботу, сплатити гроші тощо), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Незважаючи на те, що відповідач отримував комунальні послуги нарівні з іншими мешканцями будинку, позивач терпить збитки у звязку з нерегулярною та не в повній мірі сплатою відповідачем житлово-комунальних послуг, в результаті чого станом на 01.02.2017 року утворилась заборгованість у розмірі 15\~986,02 грн., з них: 9\~504,01 грн. борг за спожиті послуги централізованого теплопостачання; 5\~755,26 грн. інфляційні; 726,75 грн. 3% річних. Разом з тим, матеріали справи містять копію актового запису про смерть №1881 від 10.07.2014 року, вчиненого Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану та наданого останнім на запит суду, згідно якого достеменно вбачається, що [PERSON] померла 21.06.2014 року у віці 47 років у м. Вінниці. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (пункт 5 статті 1219, стаття 1282 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.37 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. А тому, з метою виконання вимог ч.1 ст.37 ЦПК України 03.05.2017 року судом було здійснено запит до Першої Вінницької державної нотаріальної контори з метою з`ясування чи завоводилась спадкова справа до майна померлої [PERSON], на який Першою Вінницькою державною нотаріальною конторою було надано відповідь, що за даними спадкового реєстру спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (інформаційна довідка зі Спадкового реєстру №47878310 від 26.05.2017 року). Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (ч.3 ст.60 ЦПК України). Таким чином, позивачем та його представником не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність у померлого відповідача спадкоємців із зазначенням прізвищ, імен, по батькові останніх, яких би можна було залучити до участі у розгляді справи в якості правонаступників відповідача. Також, позивачем та його представником не надано доказів, які б свідчили, що спадкодавцю за життя належало будь-яке (рухоме, нерухоме) майно чи право на таке майно, що спадкоємці отримали останнє у спадщину, а тому в межах вартості майна, одержаного у спадщину, зобовязані задовольнити вимоги кредитора. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги, заявлені позивачем, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а відтак не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed