Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

Позивач КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON], в якому просив суд стягнути з відповідача на свою користь суму заборгованості за житлово-комунальні послуги - 10 743,79 грн.; інфляційні нарахування у розмірі - 7487,37 грн., 3,0 % річних в сумі - 1622,76 грн., а також понесені судові витрати. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач є власником квартири [ADDRESS], в якій він зареєстрований і проживає, але не сплачує в повному обсязі плату за комунальні послуги та послуги за утримання будинку. Так, за час проживання у вказаній квартирі відповідачу надавались комунальні послуги, а саме холодне водопостачання, гаряче водопостачання, користування тепловою енергією, газ, вивезення побутових відходів, водовідведення, газ, а також інші послуги з утримання будинку та прибудинкової території. До того ж відповідач щомісяця отримував від позивача рахунки на оплату квартирної плати та комунальних послуг, однак платежі здійснювали не регулярно, внаслідок чого за період з 01.03.2004 року по 01.10.2012 року утворився борг в розмірі - 10 743,79 грн., а оскільки відповідач у добровільному порядку борг не погашають, позивач вимушений був звернутися до суду за його примусовим стягненням, а також просив суд стягнути інфляційні втрати та 3,0 % річних. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позовній заяві підстав, пояснивши, що розрахунок боргу зроблений бухгалтерією позивача згідно тарифів для всіх мешканців будинку. Також, позивач зазначив, про те, що тариф на оплату послуг за утримання будинку і прибудинкової території встановлено і затверджено розпорядженнями Київської міської державної адміністрації за відповідні періоди, за які відповідач не сплачував, а їх оплата передбачена законодавством. Відсутність письмового договору про надання таких послуг не може бути підставою для відмови у позові. Підстав для задоволення клопотання відповідача про застосування строку позовної давності є безпідставним, оскільки вказаний строк переривався відповідачем сплатою коштів за надані послуги у межах 3-х річного терміну за увесь період. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та суду пояснив, що борг розрахований невірно з порушенням строку позовної давності за період з 2004 по 2008 роки. Нарахування 3% річних і інфляційних витрат взагалі не передбачено законодавством. Ніякого письмового договору про надання житлово-комунальних послуг між ним і позивачем не укладалось, а тому плати він взагалі не повинен. Він вчасно сплачував за квартиру згідно розрахунку боргу відповідача в межах строку позовної давності, а тому ніякого боргу у нього нема, а зазначений у квитанціях борг постійно змінювався. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» (далі - Позивач) створено відповідно до рішення Київської міської ради від 22.09.2011 року № 24/6240 «Про питання діяльності комунальних підприємств, що належать до комунальної власності територіальної громади міста Києва» перейменоване з Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, зареєстрованого Шевченківською районною у м. Києві державною адміністрацією 31.10.2001 року. Згідно статуту КП «ЦОС Шевченківського району» від 2012 року передбачено: 2.2.1 Забезпечення послугами газопостачання, водопостачання (водовідведення) та централізованого опалення до споживачів по внутрішньо будинкових мережах на підставі договорів, укладених Підприємством з виробниками послуг, а також на підставі договорів, укладених Підприємством безпосередньо зі споживачами послуг. 2.2.1. Здійснення нарахувань та виготовлення рахунків на сплату житлово-комунальних послуг для споживачів (власників, наймачів) жилих та нежилих приміщень. 2.2.2. Забезпечення збору платежів від споживачів зазначених послуг на користь виробників послуг. 2.2.4. Здійснення комплексних заходів по підвищенню платіжної дисципліни населення. З аналізу статут КП «ЦОС Шевченківського району» та інших установчих документів і договорів (а.с.63-72, 75-78) вбачається, що вказане підприємство є належним позивачем у цій справі, оскільки надає послуги споживачам району і має право на їх оплату на свій рахунок, оскільки воно є правонаступником Комунального підприємства по утриманню житлового господарства Шевченківської районної у м. Києві ради, яке в свою чергу було створено рішенням Шевченківської районної ради в м.Києві від 04.10.2001 року №18 шляхом реорганізації підприємств, заснованих на комунальній власності Старокиївського, Шевченківського і Радянського районів м.Києва (а.с.79-80). На підставі ст.ст. 66, 67, 162 ЖК України плата за користування житлом /квартирна плата/ обчислюється виходячи із загальної площі квартири, а плата за комунальні послуги /водопостачання, газ, та інші послуги/ береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами у відповідності до кількості проживаючих в квартирі осіб. Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08 жовтня 1992 р. «Про механізм впровадження Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов'язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору; оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 322 ЦК України тягар утримання майна покладається на власника, а саме: власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, відповідач [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], що не заперечується сторонами і підтверджується поясненнями самого відповідача в судовому засіданні. Згідно довідки Форми №3 від 23.11.2012 року ЖЕК «Шулявка» у вказаній квартирі зареєстрований відповідач із сім»ю з двох чоловік (а.с.4). Відповідно до ст. 151, 162 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно зі ч.2 ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Одним із обов'язків споживача є здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом (ч.3 ст.20 Закону). За змістом ст. 32 зазначеного Закону плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Відповідно до ст.68 Житлового кодексу Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Стаття 67 ЖК України передбачає, що квартплата та плата за комунальні послуги визначається затвердженими в установленому порядку тарифами. Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 р. № 630 передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Однак, в порушення вимог вказаного законодавства відповідач, будучи власником вказаної квартири, не виконуючи належним чином зобов»язання з його утримання, має заборгованість по оплаті за житлово-комунальні послуги. Згідно розрахунку боргу, зробленого бухгалтерією позивача, то за період з 01.03.2004 року по 01.10.2012 року за відповідачем рахується борг в розмірі - 10 743,79 грн., який загалом виник за період з 01.05.2006 року по 2009 рік і на вказаний борг нараховані інфляційні у розмірі - 7487,37 грн., 3,0 % річних в сумі - 1622,76 грн. З приводу клопотання відповідача про застосування позовної давності у цій справі, то суд не знаходить підстав для його задоволення з огляду на наступне. Так, відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ч.3. ч.4 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Між тим, відповідно до ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов»язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. В судовому засіданні та в запереченнях до позову відповідачем було заявлене клопотання про застосування строку позовної давності. Між тим, з розрахунку коштів за оплату за комунальні послуги вбачається про щомісячну, але часткову сплату коштів відповідачем за надані послуги протягом всього періоду з 01.03.2004 року по 01.10.2012 року, що свідчить про визнання ним боргу та переривання строку позовної давності, тому клопотання про її застосування судом задоволенню не підлягає. За визначений період часу відсутній період часу понад 3 роки, протягом якого відповідач не здійснив жодної проплати за надані послуги. Крім того, відповідач повідомлялись позивачем про наявність заборгованості, знав про її існування, що не заперечується ним самим в судовому засіданні, а надані кожного місяці позивачем рахунки на оплату житлово-комунальних послуг містили дані про наявність боргу, що наростав з кожним місяцем. Відповідач бачив борг, оскільки щомісяця сплачував частково по цим рахункам за отримані послуги. Вказані обставини зазначені як в долучених до матеріалів справи рахунків на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.28-51), так і по даних розрахунків позивача (а.с.73-74). Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками та споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Разом із тим, відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням, а тому посилання відповідача на незаконність нарахування їм коштів інфляційних витрат і 3% річних є невірними. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора вимагати сплату грошей за надані послуги. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованості за житлово-комунальні послуги в розмірі - 10 743,79 грн.; інфляційні нарахування у розмірі - 7487,37 грн., 3,0 % річних в сумі - 1622,76 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 214,60 грн.

Outcome: approved