Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заробітної плати. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що [PERSON] наказом № 49 від 01.04.2004 була прийнята з 02.04.2004 року в ДП «Центр державного земельного кадастру» Черкаська регіональна філія на посаду експерта відділу грошової оцінки землі та 05.05.2009 переведена на посаду провідного бухгалтера. Позивач 16 січня 2017 року була звільнена із займаної посади ДП «Центр державного земельного кадастру» на підставі наказу № 3-К за п.1. ст. 40 КЗпП України. Розрахунок на день звільнення з позивачем відповідач по справі не провів. Згідно з розрахунковим листком по заробітній платі за березень 2017 р, заборгованість з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги складає 30544,43 грн. Просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. Позивачка в судове засідання не зявилася, скерувала до суду заяву, позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, стягнути на її користь заборгованість по заробітній платі, компенсацію за невикористану відпустку та вихідну допомогу. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. У звязку з неявкою сторін фіксація технічними засобами відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України не здійснювалася. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] була прийнята з 02.04.2004 в ДП «Центр державного земельного кадастру» Черкаська регіональна філія на посаду експерта відділу грошової оцінки землі, що підтверджується наказом Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» Черкаської регіональної філії № 49 від 01.04.2004 [PERSON] 05.05.2009 переведена на посаду провідного бухгалтера та 16.01.201 звільнена із займаної посади ДП «Центр державного земельного кадастру» на підставі наказу № 3-К за п.1. ст. 40 КЗпП України, що підтверджується відповідним записом в трудовій книжці. Розрахунок на день звільнення з позивачем відповідач по справі не провів. Згідно з розрахунковим листком по заробітній платі за березень 2017 року, заборгованість з виплати заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги складає 30544,43 грн. [PERSON] 02.06.2017 уклала шлюб з [PERSON] Анатолієвичем та змінила прізвище на кульбіцька, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-СР № 145058, виданого Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Згідно із ст.ст. 21,43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст, 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 15 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно- правовими актами (ст, 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч, 1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складається із сум середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто фактично середній заробіток за весь час затримки це сума середньої заробітної плати звільненому працівникові, яку має сплатити роботодавець. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21.01.2015 у справі №6-195цс14, механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що позов необхідно задовольнити в повному обсязі, оскільки відповідач при звільненні [PERSON] не виплатив їй нараховану заробітну плату, яка підлягає до стягнення з відповідача. Також до стягнення підлягає компенсація за невикористану відпустку та вихідну допомогу, що в сумі складає 30544,43 грн. Оскільки відповідач повинен виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 16.01.2017 по день звернення до суду з даною заявою, а саме по 19.05.2017, що становить 123 дні, а середньоденна заробітна плата позивача складає 180,24 грн.(без ПДВ), сума стягнення середнього заробітку за весь час затримки на користь позивачки становить: 180.24 * 123 = 22169,52 грн. Крім того, на відповідача покладаються суждові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved