Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивачки звернулися до суду з даним позовом, який представник позивачів в судовому засіданні підтримала та пояснила, що позивачки являються людьми похилого віку, одинокі та потребують сторонньої допомоги. Сусідка позивачів, [PERSON] ,запропонувала знайти людину, яка буде їх доглядати та на початку липня 2013 року привела до них відповідачку, [PERSON] Через декілька днів, відповідачка запропонувала позивачам укласти договір по догляду за ними. Після 20 липня 2013 року відповідачка взяла у позивачів 13 000 гривень, пояснивши тим, що гроші необхідні щоб вибрати документи для укладення договору, а 31 липня 2013 року до них за місцем їхнього проживання прийшов нотаріус, відповідачка та два невідомі їх чоловіки, які підписали за позивачів договори. В подальшому виявилось ,що 31 липня 2013 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу-третьою особою,що не заявляє самостійних вимог [PERSON] були посвідчені договори дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку , господарських будівель і споруд по [ADDRESS], площею 0,1294 га та земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2003 га. Після укладення договорів відповідачка протягом місяця приходила до позивачів. В позивачок був вимуруваний фундамент і цегла на добудову, відповідачка взяла 11 000 гривень у [PERSON] на дерево, вимурувала добудову, пізніше взяла ще 2000 гривень, та коли позивачі сказали, що грошей в них більше немає, відповідачка сказала, що може до них приходити тільки раз в місяць і взагалі вона не зобов`язана їх утримувати, а позивачі щоб шукали людину яка їх буде доглядати і з вересня 2013 року відповідачка взагалі не приходить до позивачів. Після чого вони дізналися, що уклали договори дарування, які не зобов`язують відповідачку їх утримувати . Вказують, що вони-позивачки є людьми похилого віку, внаслідок свого стану здоров`я не розуміли, які договори укладали. [PERSON] визнана інвалідом загального захворювання другої групи, та внаслідок захворювання перебуває на обліку в Коломийському психіатричному кабінеті. [PERSON] з 17 січня 2008 року по 30 січня 2008 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Коломийської ЦРЛ з приводу закритої черепно-мозкової травми, перелому основи черепа, забою м`яких тканин голови, крововиливу в порожнину середнього вуха, виписана з лікарні під нагляд невропатолога. Після перенесеної травми в [PERSON] спостерігалося головокружіння, втрата свідомості, в результаті чого вона падала та травмувалась, тому знаходилась на стаціонарному лікуванні в Коломийській ЦРЛ з 15 грудня 2009 року по 28 грудня 2009 р., з 16 по 24 грудня 2010 року, з 18 по 22 липня 2011 року, з 5 по 12 березня, з 26 листопада по 3 грудня 2012 р., з 6 по 14 червня 2013 року та з 12 по 19 серпня 2013 року. Тому із-за стану здоров`я та віку позивачки не усвідомлювали значення своїх дій та не могли керувати ними, також в них було волевиявлення на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Просять суд визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], договір дарування земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд та договір дарування земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в с.Сопів Коломийського району, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачок позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили, вказали, що оскільки позивачки є недієздатними, тому справа повинна бути залишена ухвалою суду без розгляду. Крім цього, вказав, що висновки експерта щодо позивачок є неповними, мотивувальна та резолютивна частини експертних висновків не надають повної картини щодо стану здоров`я позивачок. Вважають, що суд не повинен брати висновок експерта до уваги при прийнятті рішення. Відповідачка в своїх поясненнях визнала, що одною з умов укладення договорів дарування буле те, що вона зобов`язувалась раз на тиждень приходити до позивачок, приносити їм їсти та допомогти по господарству по городу,що вона і виконувала. Просять в позовних вимогах відмовити. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог , приватний нотаріус [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що до нього звернулась відповідачка, яка мала всі необхідні документи з проханням посвідчити договори дарування, відповідно він за декілька днів до посвідчення договорів, приїхав до позивачок і виявив їх реальне бажання щодо посвідчення договорів. За тих умов, які ставили позивачки щодо змісту договорів, то на його думку найбільше підходив договір купівлі продажу або договір дарування. 31 липня 2014 року відповідачка доставила позивачок до його офісу, а оскільки позивачки не були в стані підписувати договори дарування, то були запрошені інші особи, які підписали договори дарування, тим самим висловивши думку та волевиявлення позивачок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила ,що є сусідкою позивачок і саме позивачки просили в неї знайти особу, яка б могла за ними приглядати. Саме вона і привела до них відповідачку, яка їй доводиться свахою. Вказує, що відповідачка постійно допомагала позивачкам в облаштуванні їх будинку, в тому числі і готувала їм їсти та приглядала за ними, допомагала по городу. Свідок [PERSON] вказав, що на підписання договору до нотаріуса його запросила відповідачка, і саме на її прохання він підписав оспорювані договори дарування будинку та земельних ділянок. Вказує, що договори підписувались в офісі нотаріуса, перед підписанням нотаріус голосно зачитав договори і запитав у позивачок чи вони розуміють, що підписують, на що позивачки не заперечували. В судовому засіданні були досліджені оригінали договорів дарування та реєстраційні книги, які були надані для огляду приватним нотаріусом. Суд, заслухавши пояснення позивачів , представника позивачів, відповідачки, представника відповідачки, третьої особи, що не заявляє самостійних вимог дослідивши матеріали справи, свідків, прийшов до наступних висновків. Як встановлено в судовому засіданні, позивачам на праві власності належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS], земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS], площею 0,1294 га., кадастровий номер 2623286901:01:016:0060 та [PERSON] належала земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,2003 га., кадастровий номер 2623286901:01:016:0055. У відповідності до ст.316,317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном,на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства.Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст.ст.386,387 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У відповідності до п.13 Наказу Міністерства юстиції 03.03.2004 N 20/5 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 3 березня 2004 р. за N 283/8882 (з подальшими змінами та доповненнями),яким затверджено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій. Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). У разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього. Згідно п.16 цієї ж Інструкції нотаріально посвідчувані правочини, а також заяви та інші документи підписуються у присутності нотаріуса. Якщо правочин, заява чи інший документ підписаний за відсутності нотаріуса, громадянин повинен особисто підтвердити, що документ підписаний ним. Якщо фізична особа внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не могла підписати документ, зазначається у посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Як вбачається з пояснень свідка [PERSON], то він запрошений для підписання оспорюваних договорів відповідачкою по справі,а не позивачками, жодних доручень від позивачок на підписання оспорюваних договорів не мав. Згідно Указу Президента України від 3.10.1991 року №493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» нормативно-правові акти, видані міністерствами, органами виконавчої влади, які зачіпають права, свободи та інтереси громадян підлягають державній реєстрації, яку здійснює Міністерство юстиції України. Нормативно-правові акти набирають чинності через 10 днів після їх реєстрації якщо в них не встановлено пізнішого строку надання їм чинності. Інструкція Міністерства юстиції «Про вчинення нотаріальних дій» є офіційним нормативним актом, який зареєстрований в Міністерстві юстиції. Як вбачається з оглянутого реєстру вчинення нотаріальних дії, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] підписували оспорювані договори в зв`язку з тремтінням руки у дарувальниць- позивачок по справі. Як вбачається з матеріалів справи позивачки підставами для задоволення позову, крім обману, зазначали й інші обставини, зокрема: що договір дарування укладений під впливом збігу тяжких обставин (ст. 233 ЦК), договір дарування укладений із відповідачкою під умовою, а саме відповідачка взяла на себе зобов'язання надавати їм як особам похилого віку необхідну допомогу, даний договір уклали під впливом помилки вважаючи, що укладає договір довічного утримання(ст. 229 ЦК), умови зазначеного договору нотаріусом їй не прочитано незважаючи на те, що вони є неграмотними і підписати договір не могли внаслідок певних вад, договір дарування укладений особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (ст.225). Згідно із ч.3 ст.203 ЦК волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей та якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). Із роз'яснень, які викладені в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9, убачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або вна слідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно з ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначеної статті дарувальник добровільно позбавляє себе права власності на майно, не маючи при цьому на меті отримання будь-яких вигод матеріального чи морального характеру з боку обдарованого, у свою чергу обдарований набуває права власності на майно при відсутності з його боку обов'язків надання таких вигод. Відповідно до ст.229 ЦК України угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Тобто помилка - це неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Таким чином, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення крім випадків, встановлених законом. Згідно ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про визгання угод недійсними» для визначення такого стану на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу,а відповідні вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав розв`язуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів,що підтверджують доводи позивача про те,що на момент укладення угоди, він не розумів значення своїх дій та (або) не міг ними керувати. Виходячи зі змісту стст.203 та 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов.Угода, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Однак, як вбачається з пояснень відповідачки, вона, після укладення оспорюваних договорів слідкувала та доглядала за позивачками, готувала їм їжу, допомагала по городу, а також допомагала в певних будівельних роботах, що не відповідає меті укладення оспорюваним договорам. Ухвалою суду від 23 грудня 2013 року було призначено судово-психіатричну експертизу і отримано відповідні акти амбулаторної судово-психіатричної експертизи щодо позивачок (а.с.44,48),в яких зазначено, що позивачка [PERSON] страждає стійким психічним розладом у форму деменції змішаного травматичного та судинного генезу і на період укладення договору дарування 31 липня 2013 року перебувала в стані, при якому нездатна усвідомлювати свої дії і керувати ними, а [PERSON] з 15 років страждає психічним захворюванням і їій встановленом діагноз - залишкова шизофренія ускладнена психоорганічним синдромом і наявне захворювання позбавляє здатності [PERSON] усвідомлювати свої дії і керувати ними під час укладення договору дарування 31 липня 2013 року. Судом встановлено, що сторони спірного договору не перебувають в родинних стосунках, познайомились під час пошуку позивачками осіб, які б могли їм надавати допомогу, оскільки вони є похилого віку і потребують стороннього догляду, а після укладення договору дарування будинку та земельних ділянок , обдарована ,відповідачка по справі, певний час стала надавати дарувальникам необхідний догляд, допомогу по веденню господарства, піклувались про останніх. Зазначені обставини визнані сторонами у справі, тому відповідно ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Також установлено, що позивачки на праві власності не мають іншого житла, по даний час зареєстровані у спірному будинку, укладаючи договір дарування спірного будинку та земельних ділянок вважали, що укладають договір довічного утримання, так як маючи на меті від обдарованої - відповідачки по справі, отримання вигод матеріального, морального характеру, які ними фактично і отримувались до жовтня 2013 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що договір дарування спірного будинку та земельних ділянок позивачками було укладено внаслідок помилки - неправильного сприйняття предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на їх волевиявлення, за відсутності якого угода не була б укладена та внаслідок вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У відповідності до ст.360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідні правові позиції за аналогічною справою визначені постановою Верховного Суду України по справі №6-9цс14 від 9 березня 2014 року,яка долучена судом до матеріалів справи. Заперечення представника відповідача про те, що позивачки є недієздатними, у відповідності до висновку експертизи, відповідно справа повинна бути залишена ухвалою суду без розгляду, судом до уваги не береться, оскільки представник відповідача не зміг представити суду рішення суду про визнання недієздатними позивачок , у встановленому законом порядку. Так само, суд не бере до уваги зауваження представника відповідачки щодо мотивувальної частини висновку експерта, оскільки останній не має відповідної медичної освіти, сам висновок в установленому порядку не оскаржував. Вищенаведене підтверджується наступними документами - копіями договорів дарування, копією технічного паспорта, копіями державного акту, копіями витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, довідкою ПФУ від 08.11.2013 р., довідкою №347 від 06.11.2013 року, виписками з історії хвороби, копією пенсійного посвідчення, копіями паспорта та ідентифікаційного коду, актами амбулаторної судово-психіатричної експертизи щодо [PERSON],[PERSON]. На підставі ст.ст.203, 215, 216, 225,229 ЦК України, правові позиції Постанови Верховного Суду України по справі від 9 березня 2014 року №6-9цс14, та

Outcome: approved