Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на ті обставини, що відповідачкою отримано державний акт на право власності на земельну ділянку за адресою [ADDRESS] площею 0,1849 га, на підставі рішення сільської ради, яке не розглядалося і не приймалося на сесії, та з порушенням майнових прав позивачки. Так, у ході розгляду іншої цивільної справи позивачці стало відомо, що указаний державний акт відповідачці видано на підставі рішення Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін у рішення виконкому від 26 квітня 2001 р. № 42», п.2 якого внесено зміни у рішення виконкому від 26 квітня 2001 року № 42 у частині передачі відповідачці у приватну власність земельної ділянки площею 0,17 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та вирішено надати відповідачці у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 1849 га. Пунктом 3 указаного рішення було вирішено вважати пункт рішення про передачу відповідачці у власність земельної ділянки площею 0,17 га таким, що втратив чинність. Таким чином, сільська рада внесла зміни та припинила чинність раніше діючого рішення, що не мала права робити, згідно Рішення Конституційного Суду України, відповідно до якого органи місцевого самоврядування не можуть вносити зміни чи скасовувати попередні рішення, відповідно до яких виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення. Також позивачка у обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у ході розгляду іншої справи між тими ж сторонами про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою призначалася експертиза за результатами якої було встановлено накладення земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивачки, таким чином у позивачки замість 0,34 га площі земельної ділянки, закріпленої рішенням виконкому Руськополянської сільської ради від 26 квітня 2001 року залишилося лише 0,3295 га, по [ADDRESS], а у відповідачки замість закріплених тим же рішенням виконкому 0,17 га стало 0,1849 га земельної ділянки по [ADDRESS]. Таким чином, позивачка вважає, що відповідачці надано земельну ділянку за рахунок частини земельної ділянки позивачки, не вилучивши попередньо її у позивачки, чим порушено її майнові права. Також позивачка зазначає, що нею було погоджено відповідачці акт погодження меж суміжного землекористування та підписано його, але у подальшому відкликано свій підпис ще до виготовлення державного акту на землю. За таких обставин вважає, що рішення Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету від 26 квітня 2001 року № 42» необхідно визнати недійсним та скасувати, і як наслідок скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на ім'я відповідачки, на підставі указаного рішення. Позивачка та відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилися, направивши своїх представників. Представники позивачки у судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позовній заяві. Представники відповідачки [PERSON] проти позову заперечили та вказали, що позивачка не ставить питання про визнання незаконними дій сільської ради, про витребування частини земельної ділянки від відповідачки, а ставить питання від імені власника земельної ділянки, хоча не є такою, і навіть не є користувачем, оскільки земельна ділянка рішенням сільської ради у користування їй не надавалася, у власність не оформлялася, а лише були закріплені межі земельних ділянок у наявних фактичних розмірах, таким чином вважають, що жодне право позивачки не порушено. Вважають, що оскільки рішення № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету від 26 квітня 2001 року № 42» на сесії сільської ради не приймалося, то і недійсним воно не може бути визнано, оскільки такого рішення не існує. Крім того, зазначають, що експерт не може давати такий висновок, на який посилаються представники позивачки, оскільки до його повноважень проведення саме такого виду експертизи не входить, крім того, експертиза проведена на власний розсуд експерта, з порушенням чинного законодавства. Також розміри земельної ділянки, її ширина та відстані до певних об'єктів є різними з тими, що закріплені рішенням сільської ради та протоколом узгоджувальної комісії від 10 квітня 2001 року. Ще у 2006 році було встановлений по межі між земельними ділянками позивачки та відповідачки бетонний паркан, який відповідав межам встановленим протоколом узгоджувальної комісії від 2001 року і позивачка не заперечувала проти цього. Після цього, позивачкою було погоджено акт погодження меж суміжного землекористування відповідачці, і відкликання такого підпису у майбутньому, не передбачено. За таких обставин вважають, що позов безпідставний і не підлягає до задоволення. Представник сільської ради у судовому засіданні проти позову заперечила та зазначила, що за позивачкою та відповідачкою обліковувалися земельні ділянки. У подальшому вони звернулися з заявами про надання дозволу на розробку технічної документації: позивачка на земельну ділянку площею 0,34 га по [ADDRESS], а відповідачка на земельну ділянку площею 0,17 га, по [ADDRESS], про що сільською радою надані відповідні дозволи. Відповідачкою було розроблено технічну документацію, але у процесі розробки такої документації проектною організацією ймовірно було зроблено проект оскаржуваного рішення № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету від 26 квітня 2001 року № 42», який подано позивачкою до сільської ради, та помилково підписано заступником сільського голови. Однак, таке рішення на розгляд сесії сільської ради не виносилося та не приймалося. Після розробки технічної документації відповідачкою було подано заяву з проханням затвердити їй технічну документацію та надати земельну ділянку розміром 0,1849 га у власність. На сесії сільської ради було розглянуто дане питання та рішенням № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання у власність земельних ділянок», а не «Про внесення змін в рішення виконавчого комітету від 26 квітня 2001 року № 42» було затверджено технічну документацію та видано у послідуючому державний акт відповідачці. Щодо затвердження такої документації, то представник сільської ради вважає, що сільська рада не могла відмовити у такому затвердженні, оскільки технічну документацію було розроблено та затверджено відповідною організацією, що має відповідну ліцензію та перевірено і затверджено Держкомземом. Відкликання підпису у акті погодження меж не передбачено чинним законодавством, тому це не могло вплинути на затвердження технічної документації. Крім того, у державному акті не зазначено назву рішення таку, як зазначає позивачка у позові, а таке рішення, як зазначає позивачка не приймалося на сесії і не розглядалося, тому і визнанню недійсним не підлягає. Рішення зазначене у державному акті № 42 помилково зазначено, як № 42 замість рішення № 48 і не стосується сторін по справі. Суд заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази у справі встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Згідно записів у земельній шнуровій книзі № 3 колгоспу «Зоря Комунізму» с. Руська Поляна, до приватизації земельної ділянки за відповідачкою обліковувалася земельна ділянка площею 0,15 га по [ADDRESS], а за позивачкою 0,06га по [ADDRESS]. Рішенням виконкому Руськополянської сільської ради № 48 від 26 квітня 2001 року «Про розгляд скарги [PERSON] з приводу суміжного землекористування» за позивачкою закріплено земельну ділянку 0,34 га, а за відповідачкою 0,17 га., в тих межах, що користувалися до 10 квітня 2001 року. Указане рішення було ухвалено на виконання рекомендації узгоджувальної комісії Руськополянської сільської ради по розгляду зазначеної скарги позивачки. У 2006 році працівниками ФОП [PERSON] по межі, що проходить між земельними ділянками сторін по справі було встановлено в присутності позивачки, за кошти відповідачки, бетонний паркан довжиною 15 секцій по 2 метри кожна, висотою 1,5 м., що підтверджується довідкою підприємця [PERSON] від 13 квітня 2011 року та поясненнями представника позивача. Таким чином, суд вважає, що сторони погодилися на встановлення паркану по тих межах, які були визначені протоколом узгоджувальної комісії та затверджені рішенням виконкому сільської ради № 48 від 26 квітня 2001 року, і тим самим ще раз погодившись з визначеною межею між їх земельними ділянками. Згідно заяв поданих сільському голові позивачкою - 30 квітня 2009 року, а відповідачкою - 21 травня 2009 року, сторони по справі просили надати дозвіл на розробку технічної документації на земельні ділянки: позивачка - площею 0,34 га, по [ADDRESS], а відповідачка - площею 0,17 га по [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що на час подачі заяв у сторін по справі не було скарг про те, що межа між земельними ділянками порушена, адже між земельними ділянками перебував бетонний паркан, який встановлений за погодженням обох сторін. Рішенням 44 сесії 5 скликання Руськополянської сільської ради від 27 травня 2009 року № 44-6 позивачці та відповідачці надано дозвіл на розробку технічної документації на земельні ділянки зазначеною у їх заявах площею. У ході виготовлення технічної документації застосовувалися відповідні заміри, які на думку суду, є більш точними, ніж, ті які визначалися сільською радою при наданні у користування земельних ділянок по фактичному користуванню. За таких обставин, визначивши відповідні заміри проектною організацією та склавши акт погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками та землекористувачами, його необхідно було у відповідності до п.б ч.2 ст. 198 Земельного кодексу України погодити та надати проектній організації. Так, згідно акту погодження меж від 07 лютого 2011 року позивачка погодила такий акт відповідачці. У вказаному акті площа земельної ділянки відповідачки зазначена 0,1849 га. Межа при цьому між земельними ділянками у виді паркану не змінилася. Крім того, самою ж позивачкою було підписано у 2010 році і свій акт погодження меж суміжного землекористування, де площа земельної ділянки позивачки була зазначена у розмірі 0,3261 га. 26 вересня 2011 року позивачка подала заяву до сільської ради про відкликання свого підпису у акті погодження відповідачці меж земельної ділянки. Суд вважає, що таке відкликання не передбачено чинним законодавством, паркан між земельними ділянками було встановлено за участю позивачки ще у 2006 році, у відповідності до рішення виконкому № 48 від 26 квітня 2001 року та протоколу узгоджувальної комісії від 2001 року, межа не змінювалася, акт погодження меж було подано відповідачкою проектній організації для подальшої розробки технічної документації, тому суд вважає, що погоджуючи межі земельної ділянки позивачкою відповідачці при незмінній межі у виді паркану позивачка усвідомлювала, про які розміри та площі земельних ділянок йдеться у зазначених актах. Суд також приймає до уваги пояснення представника сільської ради, яка у судовому засіданні пояснила, що земельна ділянка позивачки не могла зменшитися за рахунок збільшення земельної ділянки відповідачки, оскільки паркан було встановлено по тій межі, що визначалася у 2001 році узгоджувальною комісією, заперечень з приводу встановлення паркану у відповідачки не було і збільшення земельної ділянки відповідачки могло відбутися лише за рахунок іншого суміжного землекористувача [PERSON], яка сільській раді повідомила, що жодних заперечень до відповідача, у зв'язку із захопленням частини її земельної ділянки вона немає. Суд критично оцінює висновок експерта, наданий представником позивача, з матеріалів іншої цивільної справи, оскільки він не був оцінений судом у справі, по якій призначалася експертиза, а по даній справі про призначення такої експертизи сторони не клопотали. Крім того, заміри указані у висновку експерта не відповідають тим замірам та площам земельних ділянок, які зазначені у протоколі узгоджувальної комісії від 2001 року, який суд вважає належним та допустимим доказом по справі. Також, суд враховує пояснення представника сільської ради, що збільшення площі земельної ділянки відповідачки відбулося за рахунок частини земельної ділянки [PERSON], яка не заперечує проти такого захоплення, тому у експерта відсутні підстави стверджувати про накладення земельної ділянки відповідачки на земельну ділянку позивачки, внаслідок самовільного захоплення. Таким чином, суд вважає, що майнові права позивачки відповідачкою не порушені. Що стосується оскаржуваного рішення Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року «Про внесення змін у рішення виконкому від 26 квітня 2001 р. № 42», яке просить визнати недійсним та скасувати позивач, то суд вважає, що указане рішення не може визнаватися недійсним, оскільки як встановлено у судовому засіданні таке рішення на розгляд сесії не виносилося, про що свідчить протокол проведення сесії та таке рішення на сесії не приймалося, про що свідчить рішення сесії Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під назвою «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання у власність земельних ділянок». Саме указаним рішенням сесії Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під назвою «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання у власність земельних ділянок», на підставі заяви відповідачки, їй та іншим громадянам було передано у власність земельні ділянки. Також, у державному акті не зазначено назву рішення № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року, а тому у суду відсутні підстави вважати, що таке рішення має саме таку назву, яку зазначає позивач, адже на сесії ради таке рішення не ухвалювалося. Підстав для визнання рішення, прийнятого на сесії сільської ради про затвердження технічної документації та надання у власність громадянам земельних ділянок, на підставі якого у подальшому видані державні акти на право власності на земельні ділянки - у суду не має і такі позовні вимоги не заявлялися. Таким чином, суд вважає, що державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 355956 від 23 липня 2012 року видано відповідачці на підставі рішення Руськополянської сільської ради № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під назвою «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання у власність земельних ділянок», яке прийнято згідно вимог чинного законодавства, ніким не оспорено та є дійсним на даний час. Суд зауважує, що державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, що узгоджується зі ст.ст. 118, 122 Земельного Кодексу України, (у редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) відповідно до вимог яких передача у власність земельної ділянки відбувалася на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Оскільки рішення № 24-6/VI від 27 квітня 2012 року під назвою «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку та надання у власність земельних ділянок», на підставі якого видано державний акт відповідачці, є дійсним і ніким не скасованим, то відповідно державний акт також не може бути визнаний недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed