Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні та середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду. Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що 31.08.2017 року позивачка була звільнена з займаної посади за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. При звільнені з нею не був проведений повний розрахунок. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, але відповідач цього не зробив. Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому позивач просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні, моральну шкоду. Позивачка, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. Представник позивачки надав суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовольнити, справу просить розглядати в його відсутності. Представник відповідача, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, надав письмовий відзив на позовну заяву та просив врахувати його пояснення, зазначені у відзиві, при розгляді справи. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» та 31.08.2017 року була звільнений з займаної посади за власним бажанням згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі , з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Відповідно до довідки №16-07/696 від 10.05.2018 року, виданої Публічним акціонерним товариством «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» сума заробітної плати, яка підлягає виплаті (після відрахувань ПДФО та військового збору) позивачу складає 13355,58 грн., середньоденна заробітна плата складає 210,54 грн. Відповідно до наказу № 75 від 21.03.2014 року про встановлення режиму неповної робочої неділі, з 26.05.2014 року на Публічному акціонерному товаристві «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» встановлено триденну неповну робочу неділю, понеділок, вівторок, середа. Обчислюючи розмір середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, суд не знаходить підстав для звільнення відповідача від сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження відсутності його вини у невиплаті належних позивачу сум в день звільнення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р. при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995 р. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100 ,середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку , нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, розмір середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку становить 22317,24 грн. з розрахунку: 106 р.д. (з 01.09.2017 р. по 22.05.2018 р.) х 210,54 грн. (середньоденна заробітна плата позивача на день звільнення) - відповідно до розрахунку, наданого представником відповідача в письмовому відзиві на позовну заяву. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди позивачці знайшов своє підтвердження. Однак при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, а також характер і тривалість цих страждань, стан здоровя потерпілого, його вік, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням цих обставин суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачці, в розмірі 100 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі, яка підлягає виплаті (після відрахувань ПДФО та військового збору) позивачу в розмірі 13355,58 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 22317,24 грн. з якої підлягають утриманню ПДФО та військовий збір, та моральну шкоду в розмірі 100 грн. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у сумі 1409,60 грн.

Outcome: partial