Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом та просила стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/2 частини всіх видів доходу відповідача до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просила позбавити відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] [INFO]. В обґрунтування вимог посилалася на те, що відповідач - батько дитини, протягом тривалого часу ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а саме з липня 2016 року по час звернення [PERSON] до суду з позовом, батько дитини жодного разу не бачився з дитиною та не проявляв до неї інтерес, не виявляв щодо неї батьківського піклування та ухилявся від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, з огляду на інтереси дитини, її психологічний стан, позивач звернулась до суду. Відповідач, в судовому засіданні, вимоги позову визнав частково. Так, відповідачем визнано вимоги позову в частині стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В частині позбавлення його батьківських прав, вимоги позову не визнав, та пред'явив зустрічний позов за вимогами якого, просив зобов'язати відповідачку не чинити перешкод в спілкуванні з дітьми і встановити спосіб його участі у вихованні та спілкуванні з дітьми шляхом встановлення систематичних побачень не менше трьох разів на тиждень, два з яких є вихідними або не робочими днями. В обґрунтування вимог позову посилався на те, що він бажає приймати участь у вихованні дитини, але відповідачка перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною. Представник третьої особи, органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради підтримала висновок органу про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітньої [PERSON] [INFO] посилаючись на інтереси дитини. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 01 жовтня 2011 року по 03 лютого 2015 року. Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON] [INFO], актовий запис №10219 від 26.10.2013 року. [PERSON] до подання позовної заяви, щодо позбавлення батьківських прав, не звертався до органів опіки та піклування стосовно визначення порядку участі у вихованні малолітньої доньки. Висновком психолога від 25 червня 2018 року встановлено, що [PERSON] дуже прив'язана до матері, нового чоловіка матері [PERSON] називає батьком, не згадує біологічного батька, в зв'язку з його відсутністю в житті дитини. Крім того, встановлено, що [PERSON] батько дитини [PERSON], з липня 2016 рокуучасті у вихованні дитини не приймав, не цікавився розвитком та станом здоров'я дитини, що підтверджено висновком органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.04.2018 року, № 01-11/513, а також показаннями свідків. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що познайомилась з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] 09 січня 2015 року. З цього часу вона почала допомагати [PERSON] з дитиною у якості няні. За цей період, свідок бачила [PERSON] лише один раз при знайомстві у січні 2015 року, з цього часу вона його не бачила. Свідок пояснила, що після того, як дитина бачила батька у 2015 році, вона знаходилась у пригніченому емоційному стані, плакала, малювала лише чорними фарбами. Свідок також зазначила, що проводить з дитиною чотири дні на тиждень, водить її у школу раннього розвитку, при цьому [PERSON] жодного разу не намагався побачитись з дитиною, дізнатись про стан її здоров'я або поцікавитись її розвитком. Також підкреслила, що від [PERSON] вона не отримувала жодних вказівок, щодо перешкод у спілкуванні батька з дитиною, однак батька вона не бачила. Свідок [PERSON] в судовому засідання пояснила, що є другом сім'ї [PERSON]. Після розлучення [PERSON] та [PERSON], батька дитини вона жодного разу не бачила, зазначила що з 2016 року по теперішній час, тобто вже на протязі двох років [PERSON] не бачив дитину, не виявляє щодо неї батьківського піклування та ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. При цьому [PERSON] після розлучення з чоловіком усіляко сприяла побаченням батька дитини з донькою, однак побачення батька з дитиною з часом ставали все більш рідкісними і нетривалими і врешті-решт [PERSON] зовсім перестав цікавитися про доньку і бачитись з нею, а з липня 2016 року по час подання позовної заяви взагалі не надавав допомогу на дитину. Свідок також зазначила, що [PERSON] під час розлучення забрав дитячий планшет, грошові кошти які [PERSON] отримала як матеріальну допомогу при народженні дитини та інші матеріальні цінності, залишив матір з дитиною без засобів існування. В силу частин 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу пунктів 2, 3 частини 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд приймає до уваги стан здоров`я дитини, матеріальне становище платника, стан його здоров`я, стягувача аліментів, відсутність на утриманні відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків. Згідно до ч.1,5 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON], в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню частково, а в частині позбавлення батьківських прав в повному обсязі. При частковому задоволенні вимог про стягнення аліментів, суд виходить із того, що відповідач [PERSON], визнав вимоги позову в цій частині, а також суд виходить із вимог ст. 183 СК України, а саме із того, що суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення повноліття дитиною. Отже, вимоги [PERSON], в частині стягнення аліментів на дитину в розмірі 1/2 частини доходу відповідача до досягнення дитиною повноліття, не ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2017 року і до досягнення дитиною повноліття. Частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. В абзаці 2 пункту 16 Постанови роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України. Суд не приймає до уваги посилання [PERSON], на те, що він любить дитину, бажає з нею спілкуватися та приймати участь у її вихованні, оскільки такі твердження спростовуються матеріалами справи, поясненнями свідків, висновком органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради від 02.04.2018 року № 01-11/513, висновком психолога від 25 червня 2018 року. Крім того, суд звертає увагу на те, що [PERSON], з липня 2016 року не приймав участі у вихованні дитини, не цікавився розвитком та станом здоров'я дитини, не забезпечував її матеріально, а бажання зустрітися з дитиною виявив тільки в заяви до органу опіки та піклування в травні 2018 року після подання позовної заяви про позбавлення батьківських прав, і саме після подання позовної заяви, почав переказувати кошти на утримання дитини. Зазначене суд оцінює не як бажання батька утримувати та спілкуватися з дитиною, а як захисну реакцію [PERSON], на пред'явлення до нього позову та можливість підтвердження заперечень проти позову про позбавлення батьківських прав. Суд вважає, що [PERSON] свідомо ухилився від виховання дитини та свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. Суд не приймає до уваги покази свідків, ксерокопії яких були долучені до зустрічної позовної заяви, а також копії накладних на придбання товару, оскільки такі докази не є належними, допустимими та достовірними. На підставі встановленого, суд приходить до висновку, що первісний позов [PERSON], про позбавлення батьківських прав [PERSON], доведений та підлягає задоволенню, що повністю виключає можливість задоволення зустрічного позову [PERSON], до [PERSON], про усунення перешкод та визначення способу і участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною (ч. 2 ст. 193 ЦПК України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави. На підставі ст. ст. 164, 166, 180, 183, 191 СК України,

Outcome: partial