Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

Позивач ПАТ «АБ «Експрес-Банк» звернувся до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 16 грудня 2011 року між ПАТ «Акціонерний банк «Експрес-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір №78869/06/К2, згідно з яким банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у сумі 20000грн. строком на 24 місяці з 16.12.2011 року по 16.12.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних. Відповідач був зобовязаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати проценти за користування кредитом, інші платежі, виконати інші свої зобов'язання за кредитним договором, та повернути кредитодавцю кредит на умовах та в строки (терміни), визначені кредитним договором. Проте, всупереч умовам укладеного договору відповідач своїх зобовязань за ним не виконав, у звязку з чим банк змушений був звернутися з позовом до суду про стягнення з відповідача заборгованості у судовому порядку. Згідно з рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14.11.2014 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 25.06.2014 року в сумі 7814,70грн. та судовий збір в сумі 243,60грн. 01 грудня 2014 року був виданий виконавчий лист, на підставі якого 16 грудня 2014 року відкрите виконавче провадження. Примусове виконання рішення Баришівського районного суду від 14.11.2014 року фактично тривало до 18 грудня 2015 року. Проте незважаючи на це, зобовязання відповідача залишається не виконаним в повному обсязі. Посилаючись на те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке було виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору і не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за період з 25 червня 2014 року по 12 лютого 2016 року у сумі 6429,44грн., з яких: 1632,22грн. прострочена заборгованість по нарахованих відсотках, 1491,08грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 951,74грн. - пеня за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків, 2354,40грн. інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту, а також стягнути понесені ним витрати по сплаті судового збору в сумі 1378грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги банку підтримав у повному обсязі, суду надав пояснення, аналогічні викладеним у позові, просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 6429,44грн. Також представник позивача надав суду письмові пояснення (а.с.74-76), в яких зазначив, що до формули розрахунку заборгованості по нарахованим відсоткам був включений період з 30.11.2015 року по 27.12.2015 року, але нарахування здійснене за період з 30.11.2015 року по 16.12.2015 року включно (не включено день погашення заборгованості, тобто 17.12.2015 року). Беручи до уваги, що до 17.12.2015 заборгованість по тілу кредиту становила 3434,47грн., то нарахування відсотків здійснювалось саме на цю суму з розрахунку кількості днів користування коштами за такою формулою: 3434,47грн. / 365днів х 17 днів прострочення за період з 30.11.2015 по 16.12.2015 х 29% (процентна ставка за користування простроченою сумою кредиту згідно п.4.3 кредитного договору) = 46,39грн. Таким чином при нарахуванні відсотків, згідно умов договору, період після 16.12.2015 року не був включений. Крім того в своїх поясненнях представник позивача зазначив, що нарахування індексу інфляції за червень 2014 року зумовлено тим, що при зверненні з попереднім позовом до Баришівського районного суду Київської області нарахування індексу інфляції за цей місяць не здійснювалось через те, що місяць ще не скінчився і не була відома інформація щодо індексу інфляції. На підтвердження цього ним наданий розрахунок загальної суми заборгованості відповідача станом на 25.06.2014 року. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позову, просили в його задоволені відмовити у повному обсязі. Свої вимоги обґрунтували наступним. Банк, предявляючи даний позов до відповідача, намагається всупереч положенням ст.61 Конституції України повторно притягнути його до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, не дивлячись на те, що рішенням Баришівського районного суду від 14.11.2014 року з [PERSON] вже стягнута заборгованість станом на 25.06.2014 року в сумі 7814,70грн. Крім того відповідач вважає, що п.п.4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору є нікчемними, оскільки не відповідають ст.ст.251, 252 ЦК України. Також відповідач зазначив, що позивачем пропущений річний строк позовної давності по стягненню з нього пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків, передбачений ч.2 ст.258 ЦК України. Суд, вислухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача та його представника, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши докази, що маються в матеріалах справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що 16 грудня 2011 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №78869/06/К2, згідно з яким банк надав відповідачу кредит на споживчі цілі у сумі 20000грн. строком на 24 місяці з 16.12.2011 року по 16.12.2013 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 24% річних. Сторони договору також погодили, що проценти за користування простроченою сумою кредиту нараховуються на прострочену суму кредиту за фактичну кількість днів користування кредитом, включаючи день виникнення простроченої заборгованості та не включаючи день погашення такої заборгованості за ставкою, яка визначається як сума ставки, визначеної в п.1.4 договору та 5 (пять) процентів річних (п.4.3 кредитного договору). Датою повернення кредиту, згідно п.1.3. Кредитного договору, було визначено 16 грудня 2013 року (а.с.5-8). Відповідно до умов п.7.1 кредитного договору у разі невиконання або неналежного виконання будь-якою із сторін своїх зобов'язань за договором договір продовжує діяти до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором. Договір припиняє свою дію у разі виконання позичальником своїх зобов'язань по договору в повному обсязі. Також у пунктах 6.2, 6.3 кредитного договору сторони погодили, що за прострочення позичальником визначеного договором строку (терміну) сплати процентів за користування кредитом в розмірі, визначеному договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, вуд суми простроченого невиконанням зобов'язання за кожний день прострочення. За прострочення позичальником визначеного договором строку (терміну) повернення кредиту в розмірі, визначеному договором, позичальник сплачує кредитодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого невиконанням зобов'язання за кожний день прострочення. Судом встановлено, що відповідач не виконав взятих на себе зобовязань за кредитним договором і станом на 25.06.2014 року ним була допущена заборгованість перед позивачем у розмірі 7814,70грн. Згідно з рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14.11.2014 року з [PERSON] було стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором станом на 25.06.2014 року в сумі 7814,70грн. та судовий збір в сумі 243,60 грн. (а.с.13-17). 18 грудня 2015 року виконавче провадження, що було відкрито для примусового виконання вищевказаного рішення, було закінчено у звязку з його повним виконанням (а.с.36-38). Позивач вважає, що з 25.06.2014 року по день фактичного виконання судового рішення відповідач фактично продовжував користуватись кредитними коштами, у звязку з чим за період з 25 червня 2014 року по 12 лютого 2016 року позивачем було нараховано: 1632,22грн. простроченої заборгованості по нарахованих відсотках за період з 30.05.2014 по 16.12.2015; 1491,08грн. пені за несвоєчасне повернення кредиту за період з 12.02.2015 по 16.12.2015; 951,74грн. пені за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків за період з 12.02.2015 по 11.02.2016; 2354,40грн. інфляційних нарахувань на суму простроченого кредиту за період з 01.06.2014 по 31.12.2015. Таким чином, станом на 12.02.2016 року розмір заборгованості становить 6429,44грн., що підтверджується наявним в матеріалах справи письмовим розрахунком позивача (а.с.22-35). Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша кредитна установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.ст.610-612 цього Кодексу порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Саме до такого правового висновку прийшов Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-1206цс15 від 23.09.2015 року, який в силу ч.1 ст.360-7 ЦПК України враховується судом при застосуванні таких норм права у розгляді даної справи. Крім того згідно з роз'ясненнями, наданими Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Згідно положень статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими, доведеними, такими, що грунтуються на умовах кредитного договору №78869/06/к2 від 16.12.2011, тому підлягають до задоволення. Перевіривши розрахунок заборгованості за кредитним договором (а.с.18-21) з урахуванням пояснень (а.с.74-76), суд знаходить його правильним та таким, що зроблений відповідно до норм цивільного законодавства та умов кредитного договору, тому вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість за кредитним договором за період з 25.06.2014 по 12.02.2016 в сумі 6429,44грн., з яких: 1632,22грн. прострочена заборгованість по нарахованих відсотках, 1491,08грн. пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 951,74грн. - пеня за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків, 2354,40грн. інфляційні нарахування на суму простроченого кредиту. При цьому суд знаходить безпідставними заперечення відповідача в тій частині, що банк, предявляючи даний позов до нього, намагається всупереч положенням ст.61 Конституції України повторно притягнути його до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, з огляду на те, що рішенням Баришівського районного суду від 14.11.2014 року з [PERSON] стягнута заборгованість станом на 25.06.2014 року, а даним рішенням стягується заборгованість за інший період, тобто з 25.06.2014 року по 12.02.2016 року, тому таке стягнення заборгованості не є повторною відповідальністю. Також не заслуговують на увагу доводи відповідача в тій частині, що п.п.4.1, 4.2, 4.3 Кредитного договору є нікчемними, оскільки не відповідають ст.ст.251, 252 ЦК України, виходячи з того, що вказані пункти договору не стосуються строків та термінів, а визначають порядок нарахування та сплати процентів. Крім того посилання відповідача на те, що позивачем пропущений річний строк позовної давності по стягненню з нього пені за несвоєчасне повернення кредиту та пені за несвоєчасну сплату нарахованих відсотків, є безпідставними, оскільки як убачається з розрахунку позивача (а.с.18), пеня по кредиту нарахована за період з 12.02.2015 по 16.12.2015, а пеня по відсотках нарахована за період з 12.02.2015 по 11.02.2016, тобто позовна давність щодо нарахованої пені не спливла. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача, тому судовий збір відповідно до вимог ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в сумі 1378грн.

Outcome: approved