Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивачка неодноразово уточнюючи позовні вимоги просить визнати недійсним та скасувати право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 600,14 кв.м, розташовану по вул. Бердянській №1 в м.Мелітополі Запорізької області за витягом №7869289. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 29.03.2010 помер її батько - [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 600,14 кв.м., розташованої за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, яка належала останньому на підставі Державного акту. В строки передбачені законодавством вона звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, але отримати свідоцтво про право на спадщину не має можливості у звязку з тим, що [PERSON] набула права власності на спірну земельну ділянку і це питання було вирішено з померлим власником, тобто її батьком, а тому її права як спадкоємця порушено. При житті [PERSON] не укладав з [PERSON] ніякої угоди, правочину з приводу земельної ділянки, а тому [PERSON] незаконно користується земельною ділянкою без правовстановлюючих документів на землю. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку з моменту укладення договор куплі-продажу будинку між останньою та [PERSON], тобто з 10.11.2006. Це рішення ухвалено після смерті власника земельної ділянки та у звязку з тим, що договір дарування земельної ділянки, укладений між нею та [PERSON] визнано недійсним, земельна ділянка повертається попередньому власнику. Оскільки на час ухвалення рішення власник земельної ділянки [PERSON] помер, ця земельна ділянка увійшла до складу спадщини, а тому, вона, як єдина спадкоємиця за законом першої черги, має на неї право. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, при цьому пояснила, що при житті її батько, [PERSON], подарував їй земельну ділянку площею 600,14 кв.м. за адресою м.Мелітополь, вул.Бердянська,1. Вказана земельна ділянка належала йому на підставі державного акту на право власності на землю, який не був скасований. 09.11.2006 між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку за вказаною адресою. При цьому ніякого правочину щодо передачі у власність земельної ділянки з [PERSON] не укладалося і остання не має будь-якого документу про набуття права власності. Рішенням суду від 20.11.2012 за [PERSON] було визнано право власності на спірну земельну ділянку. На час ухвалення рішення [PERSON] вже помер, земельна ділянка увійшла до складу спадщини, а тому суд повинен був розглядати справу виходячи з норм законодавства щодо спадкування. Оскільки за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку її було позбавлено права на спадщину. Отже, земельна ділянка увійшла до складу спадщини і вона має на неї право як спадкоємиця. Крім того, судом було застосовано норми ст. 377 ЦК України, що діяли до 10.11.2006, а норми ст. 120 ЗК України ще не були приведені у відповідність до ст.377 ЦК України, тобто застосовано закон, який не підлягав застосуванню. Відповідачка [PERSON] позов не визнала, при цьому прояснила, що питання належності спірної земельної ділянки було предметом судового розгляду. Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012, що набрало законної сили, договір дарування спірної земельної ділянки, укладений між [PERSON] та [PERSON] 25.10.2007 визнано недійсним, та за нею визнано право власності на земельну ділянку по вул.Бердянська,1 в м.Мелітополі, на якій розташований житловий будинок, з моменту укладення договору купівлі продажу від 10 листопада 2006 року. Таким чином, спірна земельна ділянка не входить до спадкової маси, оскільки вибула з власності спадкоємця до його смерті. Представник Мелітопольської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, в наданих заявах просить слухати справу у його відсутність, зазначивши, що з будь-яким рішенням суду буде згоден. Суд, вислухавши позивачу, відповідачку [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка за адресою м.Мелітополь, вул. Бердянська,1 була приватизована [PERSON] у 2000 році і на час приватизації дорівнювала 0,1062 га та належала останньому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 22 червня 2000 року № 05604. /а.с. 6/ У звязку з відчуженням частини цієї земельної ділянки площею 461,92 кв.м. за будинком по вул. Бердянська,1 залишилась земельна ділянка площею 600,14 кв.м. у звязку з чим до державного акту від 22 червня 2000 року були внесені зміни в частині площі та опису земельної ділянки. 05 червня 2007 року [PERSON] одержав державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. /а.с. 6,90/ 10 листопада 2006 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку по вул. Бердянській, 1 в м. Мелітополі. /а.с. 7/. Будь-яких правочинів щодо земельної ділянки на якій знаходиться цей будинок між сторонами укладено не було. 25.10.2007 [PERSON], за договором дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] за № 4427, передав безоплатно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 600,14 кв.м. за адресою м. Мелітополь, вул. Бердянська,1 /а.с. 89/. 29.03.2010 [PERSON] помер. Спадкоємцем за законом після його смерті є [PERSON], яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину та є єдиною спадкоємицею. /а.с.182/ Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду від 20 листопада 2012 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення грошових сум, за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, на якій розташований житловий будинок загальною площею 25,2 кв.м. з моменту укладення договору купівлі-продажу від 10.11.2006. Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки площею 600,14 кв.м. за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, укладений 25.10.2007 між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], зареєстрований за № 4427. Встановлено постійний земельний сервітут, а саме право [PERSON] на експлуатацію трубопроводів з газопостачання, водопостачання по земельній ділянці, площею 55,972 кв.м., яка розташована по вул. Бердянській, 1/1 в м. Мелітополі, яка належить [PERSON] для можливості експлуатації житлового будинку, який належить [PERSON] за адресою: м. Мелітополь, вул. Бердянська, 1, із внесенням плати в розмірі ставки земельного податку, який повинен бути розрахований виходячи з розміру даної земельної ділянки. В іншій частині позову [PERSON] у задоволені відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], треті особи ВАТ «Мелітопольгаз», КП «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення грошових сум, відмовлено повністю. /а.с. 140-146/ Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 28 березня 2013 року вищевказане рішення було залишено без змін. Отже, рішення суду від 20 листопада 2012 року набрало законної сили. Таким чином, на час розгляду справи є рішення суду, яке набуло чинності та за яким право власності на спірну земельну ділянку було визнано за відповідачкою [PERSON] Спірна земельна ділянка включена до державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності як така, що зареєстрована за [PERSON] на підставі рішення Мелітопольського міськрайонного суду від 20.11.2012 року, (номер витягу 7869289). /а.с. 11/ Згідно із ч.1 ст. 377 ЦК України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216,1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частинами 1 та 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. З аналізу вказаних норм вбачається, що особа спадкує лише ті права, які належали спадкодавцю на момент його смерті. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] помер у 2010 році, а земельна ділянка вибула з його володіння у 2006 і перейшла у володіння [PERSON] Доводи позивачки про те, що у звязку з визнанням недійсним договору дарування земельної ділянки вона повертається її власнику, тобто [PERSON], та після його смерті увійшла до складу спадщини, а тому вона, як спадкоємиця за законом першої черги, має на неї право, безпідставні. Враховуючи чинне судове рішення, за яким визнано за [PERSON] право власності на земельну ділянку з дня придбання нею будинку, немає підстав вважати, що зазначена земельна ділянка становила обєкт спадкування. Частиною 3 статті 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, з огляду на викладене, не може бути визнано право власності за позивачкою за наявності судового рішення, яким це право визнано за іншою особою та, виходячи зі змісту судового рішення, існувало на час відкриття спадщини. Таким чином, слід зробити висновок про те, що підставою виникнення права власності на земельну ділянку у [PERSON] є рішення Мелітопольського міськрайонногоо суду від 20.11.2012, яке набрало чинності та в якому прямо зазначено, що право власності виникло з моменту укладання договору купівлі-продажу, тобто з 10.11.2006. Доводи позивачки щодо неправильного застосування норм матеріального права зводяться фактично лише до, на її думку, невірних висновків суду при розгляді іншої цивільної справи № 2-421/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Центр Державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельним ресурсам, приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], Комунальне підприємство «Водоканал», Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, про визнання недійсним правочину щодо купівлі-продажу земельної ділянки, про визнання права власності на земельну ділянку, про встановлення постійного земельного сервітуту, стягнення судових витрат та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи Відкрите акціонерне товариство «Мелітопольгаз», Комунальне підприємство «Водоканал», приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу [PERSON], про стягнення грошових сум (рішення від 20.11.2012) та її незгодою з цим рішенням. Оскільки рішення у цій справі набрало законної сили у суду в даній справі відсутні процесуальні повноваження щодо оцінки висновків суду у справі, яка вже розглянута. Крім того, відповідно ст.14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Судове рішення є найважливішим актом правосуддя, яке покликане забезпечити захист\~\~\~\~ гарантованих\~Конституцією\~України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист же цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Позивачкою не доведено факту порушення її прав з боку державної нотаріальної контори м.Мелітополя або [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що державний нотаріус видав [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом 08.11.2010 за №3-1787 на грошові внески та відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку у звязку з належністю зазначеної ділянки не спадкодавцеві, а [PERSON] При цьому, у встановленому законом порядку відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії позивачка не оскаржує, а заявила вимоги про визнання недійсним та скасування права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку. Отже, фактично будь-яких вимог до нотаріуса позивачка не заявляє. Проте, із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії /а.с. 4/ вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку через відсутність Державного акту на право власності на цю земельну ділянку на імя спадкодавця [PERSON] Зазначена постанова не визнана у встановленому законом порядку незаконною та не скасована. Відповідно до вимог ст. 49 п.2 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно з п.п. 62,216 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, право власності на земельну ділянку фізичних осіб посвідчується державним актом, а видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлювальних документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Оскільки при зверненні до державного нотаріуса [PERSON] не надала Державний акт про право власності спадкодавця [PERSON] на землю, а Державний акт на земельну ділянку площею 600,14 кв.м. від 05.06.2007 останнім було використано ще до його смерті, позивачці правомірно було відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] є власницею спірної земельної ділянки на підставі судового рішення, набула це право з 2006 року у відповідності до закону, це майно не є спадковим майном після смерті [PERSON], а тому [PERSON] не має на нього права. Посилання позивачки на те, що вона не була залучена до участі у справі за позовом [PERSON] про визнання за останньою права власності на земельну ділянку безпідставні та спростовуються самим судовим рішенням по справі №2-421/2012, з якого вбачається, що позов предявлено до [PERSON]

Outcome: dismissed