Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів та просить визнати правочини, а саме укладання договору дарування між [PERSON] та [PERSON] № 4-2216 від 08.12.2011 р., між [PERSON] та [PERSON] № 5-246 від 29.03.2013 р. фіктивними, тобто такими що вчиненні без наміру створення правових наслідків; визнати договір дарування № 4-2216 від 08.12.2011 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - [PERSON] - недійсним; визнати договір дарування № 5-246 від 29.03.2013 року між [PERSON] і [PERSON], посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - [PERSON] - недійсним, стягнути з відповідачів судові витрати. При цьому посилається на те, що вона на праві спільної часткової власності є власником частки квартири у розмірі 556/1000 за адресою: [ADDRESS]. Інша частка у розмірі 444/1000 даної квартири належить [PERSON] на підставі договору дарування від 08.12.2011 року, яку їй подарувала попередній власник [PERSON] 29.12.2011 року вона отримала лист від [PERSON] - тодішньої власниці частки квартири про свій намір продати свою частку квартири та про її першочергове право на її купівлю й 10.01.2012 року вона повідомила [PERSON] щодо свого наміру придбати її частку квартири. Проте, їй стало відомо, що 08.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON], які перебувають у родинних стосунках, вже був укладений договір дарування № 4-2216. Згодом, їй стало відомо, що [PERSON] відмовилася від продажу частки подарованої їй квартири, а отже і запропонованих їй коштів і просто «подарувала» її невідомій для неї особі - [PERSON]Є, яка займається ріелторством. Даний факт є засвідчений договором дарування №5-246 від 29.03.2013 року. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не здійснили жодних дій на виконання даного правочину, а саме: в квартирі ніхто не прописаний й ніхто не проживає. В звязку з чим вважає що договір дарування від 08.12.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним, оскільки укладений з недодержанням вимог ч.1 ст.203 ЦК України, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину нормам ЦК України. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнав, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно розпорядження органу приватизації № 65892 від 10.10.1995 року [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках належить 556/1000 частин квартири спільного заселення за адресою: [ADDRESS]. Згідно договору дарування № 4-2216 від 08.12.2011 р., що укладений між [PERSON] та [PERSON], який посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори - [PERSON], [PERSON] дарує безоплатно, а [PERSON] приймає в дар 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі, житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 37,71 кв.м. Вказаний договір було зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.12.2011 р. 29.03.2013 р. відповідно до договору дарування № 5-246, що посвідчений державним нотаріусом Четвертої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], [PERSON] передає у власність безоплатно, а [PERSON] приймає в дар 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі, житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 37,71 кв.м. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 2 ст. 317 ЦК України на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Таким чином судом встановлено, що відповідачка [PERSON] на момент укладання договору дарування з [PERSON] була власницею 444/1000 частин квартири спільного заселення під № 72 у будинку під № 10 по вул. Юрія Олеші в м.Одесі на підставі свідоцтва про право власності від 16.10.2008 р. за реєстровим № 8-22236 та свідоцтва про право на спадщину, виданого Другою одеською державною нотаріальною конторою 01.02.2001 р. за реєстровим № 3-221 та відповідно до вимог чинного законодавства України розпорядилася цією часткою квартири. Набувши право власності на вказану частку квартири відповідно до договору дарування від 08.12.2011 р. [PERSON] в свою чергу правомірно відповідно до вимог чинного законодавства 29.03.2013 р. уклала договір дарування за реєстровим № 5-246 з [PERSON] Вказані договори сторонами було повністю виконано. Посилання позивачки на те, що відповідачі не здійснили жодних дій на виконання оскаржуваних правочинів, оскільки в квартирі ніхто не прописаний та ніхто не проживає, тому договори є фіктивними не ґрунтується на законі. Доказів, які б свідчили про те, що спірні договори дарування вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цими правочинами, тому є фіктивними, а також що при укладанні договору були порушені вимоги ч. 1 ст. 203 ЦК України позивачем суду не надано. Таким чином, оскільки оскаржувані договори дарування були укладені відповідно до вимог чинного законодавства України, повністю сторонами виконані та не суперечить ст.ст. 203, 215 ЦК України тому в задоволенні позову слід відмовити. Крім того позивачка не була учасником оскаржуваних правочинів та вони будь-яким чином не порушують права та охоронювані законом інтереси позивачки.

Outcome: dismissed