Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-10 00:00:00

Позивач Комунальне підприємство «Оболоньжитлоексплуатація» (далі - підприємство) звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про виселення, обґрунтовуючи заявлені вимоги наступним. На балансі підприємства на праві повного господарського відання перебуває житловий будинок [ADDRESS]. В квартирі [ADDRESS] даного будинку проживають відповідачі, які правових підстав для цього не мають. Судові спори між позивачем та відповідачами щодо проживання у даній квартирі тривають з 2000 року. У зв'язку з відсутністю документів, які б були підставою для правомірного вселення відповідачів в спірне приміщення, посилаючись на вимоги ст.116 ЖК УРСР, позивач просить суд виселити відповідачів з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою суду від 09.12.2013 року було об'єднано в одне провадження позов [PERSON] до КП «Оболоньжитлоексплуатація» про визнання права власності. За згодою позивача за об'єднаним позовом до участі в даній справі в якості відповідача також залучено Оболонську районну в м.Києві державну адміністрацію, в якості третьої особи [PERSON] Позовні вимоги за об'єднаним позовом обґрунтовані наступним. У 1986 році [PERSON] поступила на роботу до будинку-відпочинку МВС України «Пуща-Водиця», у зв'язку з чим їй було надано ліжко-місце у гуртожитку по [ADDRESS] на підставі спільного рішення адміністрації будинку відпочинку та профкому. У 1988 році [PERSON] вступила в шлюб з [PERSON] та [INFO] у них народився син [PERSON], у зв'язку з чим адміністрацією будинку-відпочинку та профкомом було прийнято спільне рішення про покращення житлових умов [PERSON] (протокол №8 від 11.08.1988 року спільного засідання адміністрації та профкому будинку-відпочинку МВС України «Пуща-Водиця»). Відповідно до вказаного рішення [PERSON] та членам її родини було надано житлове приміщення у вигляді окремої кімнати у 3-кімнатній квартирі [ADDRESS], в якому проживала ще одна жінка, яка згодом виселилась з помешкання. У зв'язку із звільненням [PERSON], кімнати в 3-кімнатній квартирі [ADDRESS] 18.10.1990 року протоколом №10 спільного засідання адміністрації та профкому будинку-відпочинку МВС України «Пуща-Водиця» було прийнято рішення про надання вказаної квартири в користування [PERSON] Вищезазначені факти підтверджуються рішенням Апеляційного суду м.Києва від 06.09.2004 року у справі №22-4623/2004 за позовом Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації до [PERSON] про виселення та за зустрічним позовом [PERSON] про визнання права на житлову площу та зобов'язання укласти договір найму. Посилаючись на вимоги ст.344 ЦК України, просить суд визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Представники позивача (підприємства) в судовому засіданні просили задовольнити позовні вимоги про виселення відповідачів та відмовити у задоволенні вимог про визнання права власності, посилаючись на їх необґрунтованість. Відповідач [PERSON] та її представник просили відмовити у задоволенні вимог про виселення, задовольнивши вимоги про визнання права власності. При цьому зазначили також про сплив строку позовної давності для підприємства для пред'явлення вимог про виселення. Відповідач за первісним позовом та третя особа за об'єднаним позовом [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд вважає можливим розглянути справу за його відсутності. Представник відповідача Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації проти задоволення вимог [PERSON] за об'єднаним позовом заперечував. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи суд встановив наступне. Відповідно до розпорядження Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації №95 від 25.02.2011 року на балансі підприємства на праві повного господарського відання знаходиться, зокрема, будинок [ADDRESS]. В квартирі [ADDRESS] даного будинку проживають відповідачі [PERSON] та [PERSON] Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду м.Києва від 16.09.2004 року було скасовано рішення Подільського районного суду м.Києва від 11.03.2004 року в справі за позовом Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації до [PERSON] про виселення без надання іншого приміщення та за зустрічним позовом [PERSON] до Оболонської районної в м.Києві державної адміністрації, управління житлового господарства Оболонського району м.Києва про визнання права на житлову площу та зобов'язання укласти договір найму. У задоволенні всіх заявлених у справі вимог відмовлено. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним судовим рішенням встановлено обставини, які не підлягають доказуванню при розгляді даної справи, а саме те, що [PERSON] перебувала у трудових стосунках з будинком-відпочинку МВС України «Пуща-Водиця» на різних посадах з 1986 року по 1993 рік. На балансі будинку-відпочинку знаходилися житлові 2 будинки, з яких будинок по [ADDRESS] використовувався за призначенням, а будинок по [ADDRESS] - як гуртожиток. У зв'язку з прийняттям на роботу, [PERSON] було надано ліжко-місце в гуртожитку по [ADDRESS], де вона тимчасово була прописана з 1986 року по 01.04.1994 року. Зазначені обставини підтверджуються наявним у справі спільним рішенням адміністрації та профкому будинку-відпочинку «Пуща-Водиця», відповідними довідками. У 1988 році відповідачка вступила в шлюб з [PERSON], від якого мають сина [PERSON], [INFO]. Допитані судом у якості свідків [PERSON], [PERSON] вказували на прийняття спільного рішення адміністрації та профкому будинку-відпочинку щодо покращення житлових умов [PERSON] та забезпечення її кімнатою у спірній квартирі. Між тим, як вбачається з наявних у справі доказів, таке рішення в архіві профкому будинку-відпочинку «Пуща-Водиця» відсутнє. За таких обставин, коли [PERSON] було надано гуртожиток по [ADDRESS] у відповідності до вимог житлового законодавства, де вона мешкала та була прописана, а у квартиру [ADDRESS] була поселена з порушенням встановленого законом порядку отримання житлового приміщення, та, незважаючи на тривалість проживання в ньому, прав на це помешкання не набула. Підставами для прийняття рішення про виселення стало те, що на момент розгляду справи [PERSON] у шлюбі не перебуває, самостійно виховує неповнолітнього сина [PERSON], у зв'язку з чим виселена з квартири без надання іншого житлового приміщення бути не може. На момент розгляду даної справи дані обставини змінились, [PERSON] набув повноліття. Згідно ч.3 ст.116 ЖК УРСР, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання іншого приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Відповідно до п.2 Правил користування приміщеннями житлових будинків, що затверджені постановою Кабінету Міністрів України №572 від 08.10.1992 року, користування приміщеннями житлових будинків здійснюється згідно свідоцтва про право власності або договором найму (оренди). Згідно з ч.1,2 ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Як встановлено вказаним вище судовим рішенням у квартиру [ADDRESS] [PERSON] була поселена з порушенням встановленого законом порядку отримання житлового приміщення, оскільки не має ордеру на вказане житлове приміщення, який би свідчив про укладення договору найму житлового приміщення. Ці обставини також встановлені при розгляді даної справи. Відповідачем подано суду оригінали протоколу №8 від 11.08.1988 року спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету будинку відпочинку «Пуща Водиця» МВС України про поліпшення житлових умов [PERSON] шляхом надання їй окремої кімнати в трикімнатній квартирі [ADDRESS] у зв'язку з заміжжям, а також протоколу №10 від 18.10.1990 року спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету будинку відпочинку «Пуща Водиця» МВС України про надання квартири [ADDRESS] у користування [PERSON] у зв'язку зі звільненням [PERSON] кімнати у даній квартирі. (а.с.45-46) Показання свідка [PERSON] вказують на прийняття рішення про поліпшення житлових умов [PERSON] адміністрацією підприємства та профспілковим комітетом, а також те, що нею особисто знайдені оригінали даних протоколів у особистих речах. На думку суду, дані документи, а також показання свідка, не спростовують висновків суду, що викладені вище, щодо відсутності укладеного договору найму, не можуть вважатись документами, що підтверджують його укладання. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими та законними вимоги позивача за зустрічним позовом про виселення відповідачів з квартири [ADDRESS]. Суд не вбачає правових підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності до вимог про виселення відповідачів та відмови у позові у зв'язку з цим. Вимоги власника (уповноваженого ним органу) про виселення з належного йому житлового приміщення є такими вимогами, коли сам зміст суб'єктивного права, що захищається в суді, виключає дію правил про позовну давність, а тому відповідні положення ЦК України до цих правовідносин не застосовуються. Вирішуючи по суті вимоги за об'єднаним позовом [PERSON] про визнання права власності за нею на спірну квартиру за набувальною давністю, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. ЦК України набрав чинності 01.01.2004 року, а тому норми ст.344 ЦК України поширюються на правовідносини, які виникли з 01.01.2001 року. Виходячи зі змісту ч.1 ст.344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести саме позивач є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При цьому судом має враховуватись добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Вимоги [PERSON] про визнання права власності на спірне майно на підставі ст.344 ЦК України є необґрунтованими, оскільки матеріалами справи підтверджено те, що питання про неправомірність проживання [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі з 2000 року було предметом судових спорів, тобто вказаним особам було відомо про претензії інших осіб на дане майно, про відсутність підстав, достатніх для визнання права власності на це майно за [PERSON] З огляду на викладене, судом не встановлено ознак добросовісності володіння [PERSON] спірним житловим приміщенням, а тому підстави для набуття нею права власності в порядку ст.344 ЦК України за набувальною давністю відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні вимог [PERSON], що заявлені у справі. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON] та [PERSON] підлягає пропорційному стягненню судовий збір у розмірі 107,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved