Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивачка, яка є опікуном неповнолітнього [PERSON] [INFO], звернулася до суду в інтересах неповнолітнього із зазначеним позовом, та просила скасувати розпорядження органу приватизації № 230152 від 08 лютого 2013р., про передачу у власність [PERSON] однокімнатної квартири № 83 в буд. № 13. по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, визнати недійсним свідоцтво про право власності на [ADDRESS] видане на імя [PERSON] реєстровий № 12-39559 від 08.02.2013р., та визнати за неповнолітнім [PERSON] [INFO] право користування однокімнатною [ADDRESS]. В обґрунтування вимог посилалася на те, що [PERSON], 29.07.2013р., отримала ордер № 361р від 26.07.2013р., на право зайняття [ADDRESS]. Зазначена квартира була надана їй та її онуку неповнолітньому [PERSON], якого вона є опікуном. В наданій квартирі вона та неповнолітній зареєстрували місце свого проживання з 09.08.2013р. Розпорядженням райадміністрації від 27.06.2014р., зазначена квартира була виключена із складу службового житла. В липні 2014р., [PERSON], звернулася до відповідача із заявою про приватизацію квартири. КП «Міське агентство з приватизації житла» листом відмовило їй у приватизації житла та розяснило, що зазначена квартира в 2013 році була приватизована, але оригінали документів на право власності не видавалися та державна реєстрація права власності на імя [PERSON], не здійснена. В подальшому вона зясувала, що приватизація квартири відбулася після смерті [PERSON], отже розпорядження про передачу у власність квартири та свідоцтво про право власності складалися у відношенні померлої особи. Таким чином, наявність розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на квартиру унеможливлює її приватизації. Після смерті [PERSON], позовні вимоги підтримала опікун неповнолітнього [PERSON], яка є законним представником руденка [PERSON]. Представники КП «Міське агентство з приватизації житла», Департаменту міського господарства Одеської міської ради в судове засідання не зявилися, про місце, час розгляду справи була повідомлені належним чином причини неявки не повідомляли, заява про розгляд справи за відсутності їх представників не надходила. Від органу опіки та піклування Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника зх. урахуванням інтересів дитини. Представник Суворовської районної адміністрації Одеської міської ради не заперечував проти задоволення позовних вимог, та в судовому засіданні зазначив, що вимоги позову є законними, а тому мають бути задоволенні в повному обсязі. Суд ухвалює заочне рішення відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, про що не заперечувала позивачка та її представник. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так встановлено, що наймачем [ADDRESS] був [PERSON], що підтверджується ордером на право зайняття житлової площі № 103 від 17.08.1992р., та мав зареєстроване місце проживання в зазначеній квартирі (а.с. 80, 81). 05.02.2013р, [PERSON], видав довіреність на імя [PERSON], якою уповноважив її вчинити певні дії повязані із приватизацією зазначеної квартири (а.с. 83). 07.02.2013р., [PERSON], від імені [PERSON], подала до органу приватизації заяву про передачу у власність [ADDRESS] (а.с. 79). 08.02.2013р., о 09.48 годині [PERSON], був знайдений в своїй квартирі мертвим (а.с. 89). 08.02.2013р., органом приватизації прийнято розпорядження про передачу квартири у власність [PERSON], зазначене розпорядження та свідоцтво про право власності не видавалися та знаходяться в органі приватизації. Державна реєстрація права власності на квартиру нездійснена. Також встановлено, що у звязку із звільненням зазначеної квартири, у звязку із смертю наймача, [PERSON], 29.07.2013р., отримала ордер № 361р від 26.07.2013р., на право зайняття [ADDRESS]. Зазначена квартира була надана їй та її онуку неповнолітньому [PERSON], опікуном якого вона є (а.с. 7). В наданій квартирі вона та неповнолітній онук зареєстрували місце свого проживання з 09.08.2013р., (а.с. 8). Розпорядженням райадміністрації від 27.06.2014р., зазначена квартира була виключена із складу службового житла (а.с. 9). В липні 2014р., [PERSON], звернулася до відповідача із заявою про приватизацію квартири. КП «Міське агентство з приватизації житла» листом відмовило їй у приватизації житла та розяснило, що зазначена квартира в 2013 році була приватизована, але оригінали документів на право власності не видавалися та державна реєстрація права власності на імя [PERSON], не здійснена. В подальшому вона зясувала, що приватизація квартири відбулася після смерті [PERSON], отже розпорядження про передачу у власність квартири та свідоцтво про право власності складалися у відношенні померлої особи. Згідно до повідомлення Четвертої одеської державної нотаріальної контори, спадкова справа після смерті [PERSON], не заводилася. В силу ст. 25 ЦК України, здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Згідно до ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Відповідно до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також відповідно до п. 5 Положення «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів родини. До членів родини наймача включаються лише громадяни, що постійно проживають у квартирі разом з наймачем за яким зберігається право на житло. Згідно з ст. 651 ЖК України, наймачі жилих приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сімї, які проживають разом з ним, придбати займані ними квартири у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що передача [ADDRESS] із державного житлового фонду у власність померлої особи суперечить вимогам ч. 2 ст. 203 ЦК України, а тому є підставою скасувати розпорядження органу приватизації № 230152 від 08 лютого 2013р., про передачу у власність [PERSON] однокімнатної квартири № 83 в буд. № 13. по вул. Генерала Бочарова в м. Одесі, та визнати недійсним свідоцтво про право власності на [ADDRESS] видане на імя [PERSON] реєстровий № 12-39559 від 08.02.2013р. В силу ст. 58 ЖК України, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно до ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 106 ЖК України, Повнолітній член сімї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сімї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сімї наймача. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON], щодо визнання за неповнолітнім [PERSON] [INFO] право користування однокімнатною [ADDRESS] підлягають задоволенню. На підставі ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 5 «Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян», ст. 651 ЖК України,

Outcome: approved