Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] , від 26 серпня 2009 року, що посвідчений приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2157, та укладений від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] ; скасувати державну реєстрацію договору дарування житлового будинку від 26 серпня 2009 року на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , проведену Яготинським бюро технічної інвентаризації 28 серпня 2009 року в реєстрову книгу 10в, номер запису № 119, реєстраційний номер 28020400; застосувати наслідки недійсності договору дарування та визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги представник позивачки посилається на те, що згідно свідоцтва про право власності виданого Райківщинською сільською радою Київської області від 22.07.2009 року, серії [NUMBER], зареєстрованого Яготинським бюро технічної інвентаризації 12.08.2009 року реєстраційний номер в Реєстрі права власності на нерухоме майно - 28020400, номер запису 119 в книзі 10в, позивачці по справі належав житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . На початку 2009 року самопочуття позивачки в силу похилого віку погіршилося, позивачки тривалий час хворіла різноманітними тяжкими і хронічними захворюваннями, та стала потребувати постійного лікування та сторонньої допомоги і догляду. В той час, відповідач по справі, часто почав заходив в гості до позивачки, допомагав по господарству. Тому позивачка запропонувала відповідачу укласти договір довічного утримання, згідно якого останній мав здійснювати догляд за позивачкою, а позивачка мала передати відповідачу право власності на належний їй житловий будинок. Так, 26 серпня 2009 року, позивачка бажаючи укласти з відповідачем договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування належного будинку. При цьому, у нотаріальній конторі тексту договору позивачка не читала, оскільки вже на той час у неї вже були проблеми із зором та вважала, що в договорі зазначені права і обов`язки, про які вони із відповідачем попередньо домовились. Нотаріус, який посвідчував договір в голос його не читав, в руки позивачу відповідач договір не надав. Разом з тим, після укладання договору позивачка продовжує проживати в житловому будинку та регулярно сплачує комунальні послуги з особистих коштів, при цьому, протягом більше ніж 9 років відповідачем належно виконувалися взяті на себе домовленості щодо належного догляду позивачки. Однак, на початку грудня 2018 року відповідач по справі став ухилятися від надання допомоги позивачці, при цьому в телефонному режимі повідомив позивачку про те, що він не зобов`язаний їй надавати такої допомоги, оскільки за умовами договору такий обов`язок на нього не покладено. З метою з`ясування питання щодо умов укладеного між нею та відповідачем договору, позивачка звернулася за юридичною допомогою, де їй стало відомо, що в укладеному між сторонами договорі нічого не зазначено про догляд, та за його умовами позивачка втратила право власності на житловий будинок. Проте договір дарування не відповідає внутрішньому волевиявленню позивачки, оскільки вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання та вона не мала на меті відчуження на користь відповідача нерухомого майна, а тому вважає, що зазначений договір дарування підлягає визнанню недійсним. Таким чином, позивачка вважає, що оспорюваний договір дарування повинен бути визнаний недійсним. Представник позивачки в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про день та час розгляду справи повідомлений відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомлено, відзив на позов не наданий, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Так, в судововму засіданні, свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] показали, що позивачка маючи на увазі договір довічного утримання, уклала договір з відповідачем, який приїхавши на роботу в їхнє село не мав помешкання. Спочатку проживавав відповідач у позивачки як квартирант допомагаючи їй, а потім в зв'язку з погіршенням здоров'я позивачка як зазначалось вирішила укласти договір довічного утримання та мала намір на його укладення, оскільки сама не була вспромозі виконувати роботу по господарству, проте, як з'ясувалося пізніш був укладений безоплатний договір дарування, відповідач не здійснює належного утримання позивачки по справі, виїхав з помешкання позивачки три роки потому і більш не з'являвся, забравши свої речі, не цікавиться даним житлом. Позивачці допомагають сусіди, оскільки вона погано ходить, сплачують за її кошти комунальні послуги, документи на будинок відповідач не забирав. Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки та показання свідків, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, згідно свідоцтва про право власності виданого Райківщинською сільською радою Київської області від 22.07.2009 року, серії [NUMBER], зареєстрованого Яготинським бюро технічної інвентаризації 12.08.2009 року реєстраційний номер в Реєстрі права власності на нерухоме майно - 28020400, номер запису 119 в книзі 10в, [PERSON] належав житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] (а.с. 7, 11-12). 26.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS] Даний договір були посвідчено приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В., зареєстрований в реєстрі за № 2157. (а.с. 13). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що предмет дарування, а саме житловий будинок, розташований по [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної особистої власності на підставі договору дарування від 26.08.2009 року.Державну реєстрацію договору дарування житлового будинку від 26 серпня 2009 року на житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] , проведено Яготинським бюро технічної інвентаризації 28 серпня 2009 року в реєстровій книзі 10в, номер запису № 119, реєстраційний номер 28020400 (а.с. 14). З Акту № 12 обстеження житлових і матеріальних умов від 13.06.2019 року вбачається, що в будинку [ADDRESS] , який на підставі договору дарування належить [PERSON] , проживає [PERSON] , а [PERSON] в червні 2016 року виїхав з даного будинку і його місце перебування на даний час невідоме (а.с. 26). В силу вимог ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В силу ст. 229 ЦК України якщо особа,яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин,які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Згідно роз`яснень п. 19 Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз`яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Положеннями ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст. ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Аналогічні правові висновки міститься й у постановах Верховного Суду України від 18 червня 2014 року № 6-69цс14; від 21 жовтня 2015 року № 6-202цс15; від 02 грудня 2015 року № 6-2087цс15; від 16 березня 2016 року № 6-93цс16; від 27 квітня 2016р № 6-372цс16. Відповідно до 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдарованого й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України. Визнаний недійсним правочини не створює для сторін тих прав і обов`язків, які вони мають встановлювати, а породжує наслідки, передбачені законом. І хоча реституція не передбачена у ст. 16 ЦК України як один із способів захисту, проте норма ч. 1 ст. 216 ЦК України є імперативною і суд має забезпечити зазначені в ній правові наслідки. Реституцію цілком можна вважати окремим способом захисту цивільних прав, які порушуються у зв`язку з недійсністю правочину, оскільки в України немає вичерпного переліку способів захисту цивільних прав. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки доводи представника позивачки обґрунтовані, засновані на законі та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного,

Outcome: approved