Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

Позивачка у судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву у якій позов підтримала та просила предявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглядати без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, на підставі договору купівлі-продажу серії ВКМ №469055 від 24.06.2006 року, належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с. Миколаївка, вул. Тиха, №39, що підтверджується Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №20192997 виданий 11.09.2008 року за реєстраційним номером: 22061880. Зокрема, в даному будинку проживає та значиться зареєстрованим її син [PERSON], а також відповідачі [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою №312 від 25.06.2015 року виданої Орджонікідзевською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Проте, як встановлено у судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, починаючи з 2010 року [PERSON] та [PERSON] за міцем реєстрації фактично не проживають, що підтверджуються показами свідків зафіксованими в Акті обстеження житлового будинку від 06.08.2015 року, складеного комісією Орджонікідзевської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, але до цього часу вони залишаються офіційно зареєстрованими у будинку позивачки, тим самим позбавляючи її можливості розпоряджатися належним їй на праві власності майном на власний розсуд. Так, право позивачки на належне їй домоволодіння гарантується Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних прав свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до «Конвенції», закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном закріпляє право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику майна вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім'єю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Частина 2 статті 415 Цивільного кодексу України встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON], не проживаючи у належному позивачці домоволодінні з 2010 року, тобто більш ніж шість місяців, втратили право користування житловою площею у вищевказаному домоволодінні згідно до вимог ст. 156 ЖК України Відповідно статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним таких прав. Оскільки встановлено, що відповідачі дійсно створюють перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком №39 по вул. Тихій в с.Миколаївка, Дніпропетровського району, Дніпропетровської області, який належить їй на праві власності, суд вважає предявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь Держави підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 243,60 грн.

Outcome: approved