Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про надання дозволу на виїзд дитини (онука) за кордон без згоди матері, в обґрунтування якого зазначила, що вона є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON], [INFO]. Посилається на те, що вона як бабуся свого онука їздила разом з ним закордон на відпочинок та оздоровлення. Цього року вона також з онуком мали намір поїхати на відпочинок та оздоровлення. 24.04.2018 року батько онука надав згоду на виїзд свого сина до Російської Федерації, Болгарії, Румунії, та інших країн Шенгенської угоди. Мати онука, ще минулого року виїхала за кордон, та за її словами не має можливості надати згоду на виїзд сина на відпочинок та оздоровлення. Останнім часом позивач втратила контакт з донькою, що унеможливлює надання такого дозволу. Позивач просить суд, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері до Єгипту, країн Шенгенської угоди на період з 01.12.2018 року до 31.12.2019 року. Позивачка в судове засідання не з'явилась. До початку розгляду справи по суті до канцелярії суду надійшла заява, в якій позивач просить суд розглянути справу за її відсутності на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити. В судове засідання відповідачка не з'явилась, відзив на позовну заяву не подала, до канцелярії суду надійшла заява, в якій відповідач просить суд розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги визнає. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з'явився. До початку розгляду справи по суті до канцелярії суду надійшла заява, в якій [PERSON] просить суд розглянути справу за його відсутності, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Представник відділу опіки та піклування служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судове засідання не з'явилася. До початку розгляду справи по суті, представник відділу опіки та піклування служби у справах дітей Чернівецької міської ради, до канцелярії суду подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Дослідивши матеріали справи, судом фактично встановлено. Позивачка є матір'ю [PERSON] та бабусею [PERSON], [INFO] (а.с.11-20). Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] є батьками [PERSON] (а.с. 11). Батько малолітнього [PERSON] - третя особа по справі [PERSON] , надав нотаріальну згоду від 24.04.2018 року на тимчасовий виїзд свого сина у супроводі бабусі позивача по справі [PERSON] до Російської Федерації, Болгарії, Румунії, та/чи інших країн Шенгенської угоди на період з 01.05.2018 року по 01.05.2019 року. ( а. с. 19). Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 цих Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітнім онуком до Єгипту, країн Шенгенської угоди з метою відпочинку та оздоровлення дитини однак без нотаріально посвідченої згоди на це матері дитини, зробити цього не може. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди матері, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати дитині дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідачки. Щодо періоду, на який суд вважає можливим надати дозвіл на виїзд за кордон, то суд враховує, що на час розгляду справи з часу подання позову минув певний час, а тому зазначена у позовній заяві бажана дата виїзду за кордон вже не актуальна та підлягає зміні. Дата початку можливого виїзду за кордон не повинна бути поза строком набрання рішенням суду законної сили.

Outcome: partial