Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-03 00:00:00

Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги наступним: Наказом № 1/30 від 2 вересня 2013 року він був прийнятий на посаду інженера Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ». Наказом № 301/13 від 02.10.2013 року переведений на посаду завідуючого Розівської сортодослідної станції Запорізької філії «ЦСЕНСМ». Наказом № 148-к від 11 липня 2014 року переведений на посаду завідуючого Бердянської сортодослідної (СД) станції Запорізької філії ДП «ЦСЕНСМ» та одночасно за ним було закріплено місце роботи на Розівській сортодослдній (СД) станції, що підтверджується наказом № 16/1 від 24.03.2014 року. Цим же наказом йому становлено доплату за розширення зони обслуговування. За час роботи дисциплінарних стягнень не мав, до матеріальної відповідальності не притягувався. У своїй роботі керувався такими локальними нормативними актами: -Положенням про сортодослідну станцію; (а.с. 98-112 т. 1) -Положенням про Запорізьку філію; -Посадовою інструкцією (а.с. 114 т. 1) -Довіреністю (а.с. т. 3) Відповідно до вказаних нормативних документів мав право самостійно від імені підприємства укладати угоди в тому числі купівлі-продажу, здійснювати безпосереднє керівництво Станцією, розпоряджатися майном та коштами, здійснювати підпис договорів, укладання яких пов`язано з потребами Станції та здійснювати інші законні дії що пов`язані з діяльністю станції. Протягом трудової діяльності позивач неодноразово звертався до вищого керівництва підприємства зі службовими записками та листами в яких повідомляв про проблеми на підпорядкованому йому підрозділі щодо браку коштів на виплату заробітної плати працівникам, оплату електроенергії, оплату капітального ремонту техніки та інших виробничих потреб (а.с. 171-173 т.3). Відповідей на свої звернення не отримував, тому часто приймав самостійні рішення щодо реалізації продукції в межах своєї компетенції передбаченої посадовою інструкцією та виданою довіреністю та в інтересах підприємства та його працівників. Вважаючи, що керівництво підприємства систематично порушувало трудове законодавство, а саме щодо порушення строків виплати заробітної плати, 01.04.15 року позивач подав заяву про звільнення за ч.3 ст.38 КЗпП України, а саме за власним бажанням через систематичне невиконання власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю. Надіслав дану заяву електронною поштою до головного підприємства у м.Києві та до Запорізької філії цього підприємства. 22 квітня 2015 року отримав поштою свою трудову книжку із записом про звільнення від 02.04.15 року на підставі ч.1 ст.41 КЗпП України. Звільнення здійснено на підставі наказу № 67/1-к від 07.04.15 року, який позивач вважає незаконним та таким що підлягає скасуванню. Самого наказу позивач не отримував та у встановленому ч.4 ст.149 КЗпП України порядку з ним не ознайомлений. Позивач стверджує що, він у своїй роботі не допускав грубого порушення трудових обов`язків, завжди діяв у межах наділених повноважень в інтересах підпорядкованого йому підрозділу, підприємства та його працівників. Своє звільнення вважає незаконним, оскільки: не було самого факту грубого порушення ним трудових обов`язків; він не належить до категорії працівників, яких можна звільнити за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України; в день звільнення 02 квітня 2015 року його не було ознайомлено з наказом про звільнення в порушення вимог ст. 149 КЗпП України; відсутня згода профспілки на його звільнення. Посилаючись на ст.235 КЗпП України, просить суд поновити його на роботі стягнувши з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Надав розрахунок суми компенсації за вимушений прогул, відповідно до якого розмір втраченого заробітку за період з 02 квітня 2015 року по 25 липня 2019 року становить 462 472 грн. 00 коп.. Стосовно строків позовної давності звернення до суду про поновлення на роботі, вважає, що ним дотримано встановлених строків, оскільки за захистом свого порушеного права він звернувся протягом місяця з дня отримання ним поштою трудової книжки з записом про звільнення, а також що після скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції судом касаційної інстанції, розгляд його справи є продовженим. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року №2147-VIII. Вказаним Законом введена в дію нова редакція Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно ч.3 ст.3 ЦПК України (в новій редакції), провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до п.п. 9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» надалі ДП «ЦСЕНСМ» про визнання незаконним наказу про звільнення в частині формулювання причин звільнення, зміни формулювання звільнення, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 29 січня 2016 року позов задоволено частково. Визнано незаконним наказ від 07.04.15 року про звільнення з посади позивача за п.1 ст.41 КЗпП України. Стягнуто з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 56 008 грн. 16 коп. та моральної шкоди в сумі 2000 грн. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07.04.16 року рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зміну формулювання причини звільнення скасовано та постановлено нове рішення, яким дані позовні вимоги задоволені, зобов`язано відповідача внести в трудову крижку позивача зміну, щодо його звільнення за ч.3 ст. 38 КЗпП України замість ч.1 ст. 41 КЗпП України. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 15 березня 2017 року Вищий спеціалізований Суд України своєю ухвалою скасував вищезазначені рішення суду першої та апеляційної інстанції та направив справу на новий розгляд до суду Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області. 06 квітня 2017 року ухвалою Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області дана цивільна справа була прийнята до провадження та призначена до судового розгляду в порядку загального позовного провадження відповідно до Цивільно процесуального кодексу України що діяв на той момент. Ухвалою суду від 12 червня 2017 року на підставі ч.2 ст.31 ЦПК України діючого та той час, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву позивача [PERSON] до відповідача Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» про визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На вказаних позовних вимогах відповідач наполягає протягом всього розгляду справи і більше своїх позовних вимог не змінював. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на підставі викладені в позові та просив суд поновити його на роботі та виплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу до дня поновлення на роботі; заявляє, що розмір втраченого заробітку за період з 02 квітня 2015 року по 35 липня 2019 року а сумі 462 472,00 гривні. На підтвердження вимог надав суду копії своєї Трудової книжки, окремих Заяв про звільнення з роботи, з проханням надіслати йому трудову книжку та повністю розрахуватись по всім заборгованостям від 01 квітня 2015 року, Листа відповідача від 17 квітня 2015 року про надсилання трудової книжки. Відповідач по справі Державне підприємство «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» в особі представника за довіреністю, позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Підприємством надано суду заперечення (т. 3, а. с. 121) та відзив (т.3, а.с.221). В судовому засідання представник відповідача пояснив, що Позивачем було допущено грубе порушення трудових обов`язків, яке полягало в тому, що він не виконав вимоги наказу від 03 липня 2014 року № 52 «Про порядок реалізації продукції», здійснивши самовільний продаж (без погодження) належної підприємству пшениці на суму 56 010 гривень та без спрямування отриманої виручки на поточний рахунок ДП «ЦСЕНСМ». Крім того, вимога стосовно поновлення на роботі позивача, яка висунута позивачем 12 червня 2017 року у новій позовній заяві зі зміненим предметом позову не підлягає задоволенню, а справа повинна розглядатись, виходячи з вимог первісної позовної заяви, з двох причин. Перша полягає в тому, що зміна предмета позову не була оформлена згідно з чинним законодавством - позивачем не було подано заяву про зміну предмета позову. Друга причина - пропуск строку на зміну предмета або підстав позову, визначеного ст.49 ЦПК України: у разі направлення справи на новий розгляд до суду першої інстанції зміна предмета, підстав позову не допускаються, крім випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, - після початку першого судового засідання при первісному розгляді справи; і така зміна допускається у строк до закінчення підготовчого засідання, а у справі, що розглядається за правилами спрощеного провадження - не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. Крім того, посилаючись на ст.233 КЗпП України, відповідач наголошує на тому, що місячний строк на звернення до суду із вимогою про поновлення на роботі, яка є новою і заявлена лише у новій позовній заяві 12 червня 2017 року, сплив. Відповідач також заперечив проти вимоги про відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу, пославшись на ст.235 КЗпП України та зазначив, що позивачем не надано доказів перешкоджання у працевлаштуванні і взагалі стягнення в таких випадках відбувається за період не більш як за один рік. На доводи позивача щодо відсутності згоди профспілки на його звільнення відповідач послався на відсутність в матеріалах справи доказів існування самої профспілки, підтвердження факту членства позивача в профспілці та сплати ним членських внесків. Просить в позові про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно до п.1 ст.41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірвано у випадку одноразового грубого порушення трудових обов`язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкових інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Відповідно до наданих суду документів встановлено, що 02 вересня 2013 року позивач [PERSON] був прийнятий на роботу на Запорізьку філію ДП «ЦСЕНСМ» на посаду інженера, що підтверджується трудовою книжкою та Наказом «Про прийом на роботу» №1/30-к від 02 вересня 2013 року. Відповідно до Наказу № 301/13 від 02.10.2013 року [PERSON] переведений з посади інженера Запорізької філії ДП «Центр сертифікації та експертизі насіння і садивного матеріалу» на посаду завідувача Розівської сортодослідної станції Запорізької філії «Центр сертифікації та експертизі насіння і садивного матеріалу». Наказом № 148-к від 11 липня 2014 року [PERSON] переведений з посади завідувача Розівської сортодослідної станції Запорізької філії ДП «Центр сертифікації та експертизі насіння і садивного матеріалу» на посаду завідувача станції насінницької Бердянської сортодослідної станції. За Класифікатором професії державним класифікатором України Класифікатор професій ДК 003-95 Затвердженого і введеного в дію наказом Держстандарту України від 27 липня 1995 р. N257 1221.2 завідувач станції насінницької відноситься до посади керівника відокремленого структурного підрозділу. Згідно з Положенням про Бердянську сортодослідну станцію Запорізької філії Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» затвердженого наказом Генерального директора ДП « Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» від 16 березня 2012 року №44-р керівництво сортодослідною станцією здійснює завідувач сортодослідної станції (далі-Завідуючий), який призначається та звільняється з посади наказом Генерального директора Підприємства за письмовим поданням директора Філії. Завідуючий сортодослідної станції несе персональну відповідальність перед Підприємством за повне, своєчасне і якісне виконання покладених на сортодослідну станцію та на нього особисто завдань і повноважень (п.8.1 Положення). Надані позивачем докази а саме: службові записки та акт від 01.03.2015 року свідчать про те, що на підприємстві дійсно існували проблеми з виплатою заробітної плати, що є порушенням власником трудового законодавства, а саме ст.115 КЗпП України. 01 квітня 2015 року позивач написав на ім`я виконуючого обов`язки генерального директора відповідача та директора Запорізької філії відповідача заяву про звільнення за власним бажанням за ч.3 ст.38 КЗпП України внаслідок невиконання умов трудового договору власником, що підтверджується відповідною Заявою про звільнення, вих. №20 Іншою Заявою, вих. №22 від 01 квітня 2015 року, він просив вислати йому трудову книжку у зв`язку з таким звільненням та відсутністю можливості отримати її особисто Після цього, з 02 квітня 2015 року, на роботу він не з`являвся, оскільки вважав себе звільненим з дати, вказаної у заяві, що підтверджується Поясненнями самого позивача. Проте, відповідач не задовольнив прохання позивача про звільнення за вказаною статтею. Натомість, згідно Наказу №67/1-к від 07 квітня 2015 року про звільнення [PERSON] було звільнено з 02 квітня 2015 року за п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України. Відповідно до змісту пункту 1 Наказу про звільнення, було вирішено «звільнити [PERSON] з посади завідувача станції насінницької Бердянської сортодослідної станції Запорізької філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» з 02.04.2015 р. за одноразове грубе порушення трудових обов`язків, пункт 1 статті 41 КЗпП України». Підставою для звільнення в наказі зазначено доповідну записку [PERSON] від 07.04.2015 №40/01, який доповів в.о. генерального директора [PERSON] про надходження 01.04.2015 до Запорізької філії від Розівської СДС акту, датованого 01.03.2015, про те що працівниками Запорізької СДС було вирішено розпломбувати склад, який було опломбовано 06.11.2014, комісією на чолі з в.о. директора Запорізької філії [PERSON] та реалізувати пшеницю озиму в кількості 18,67 грн. за ціною 3000,00 гривень за 1 т на загальну суму 56010,00 гривень. Зазначений акт підписаний працівниками Розівської СДС та [PERSON] , який згідно наказу №148-к від 11.07.2014 є завідувачем Бердянської СДС та службову записку начальника внутрішнього аудиту Козленка А.С. від 07.04.2015, згідно до якої за результатами опрацювання матеріалів Запорізької філії щодо завідувача станції насінницької Бердянської СДС Запорізької філії [PERSON] за статтею 38 КЗпП України повідомляю, що згідно наданих документів на Запорізькій філії мало місце одноразове грубе порушення [PERSON] трудового законодавства (вимог статті 139 КЗпПУ), а саме: самостійне проведення реалізації продукції всупереч наказу ДП «ЦСЕНСМ» від 03.07.2014 №52 без отримання погодження на реалізацію та без спрямування виручки від реалізації на поточний рахунок ДП «ЦСЕНСМ». Згідно Наказу №52 від 03.07.2014 Державного підприємства «Центра сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» затверджено Порядок реалізації продукції філіями та виробничими дільницями, та встановлено, що директорами філії та керуючим виробничими дільницями реалізацію продукції проводите лише після отримання погодження ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал». Згідно до додатку до наказу №52 від 03.07.2014 р. реалізація продукції філіями та виробничими дільницями здійснюється у наступному порядку: директори філій та керуючі виробничими дільницями подають до ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» у письмовому вигляді замовлення (службову записку) на реалізацію продукції з обов`язковим зазначенням: назви продукції, кількості, ціни, класності (насіння - репродукції), документ, який підтверджує класність продукції, контрагента, якому буде реалізовуватися продукція (повна назва, юридична і фактична адреси, контактні дані) за підписом директора філії чи керуючого виробничою дільницею та завірене печаткою. Замовлення надсилаються до Підприємства в електронному вигляді на електронну адресу info@agro.gov.ua та для оперативного вирішення питання дублюється на електронну адресу market@agro.gov.ua з наступною відправкою по пошті в паперовому варіанті на адресу: 03038 , м.Київ, вул.Ямська,32. Грошові кошти, отримані від реалізації продукції, в повному обсязі перераховуються філією або виробничою дільницею протягом 1 (однієї) доби на поточний рахунок Підприємства. [PERSON] в порушення даного положення самостійно, без повідомлення ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» здійснено реалізацію пшениці озимої в кількості 18,67 т, від реалізації пшениці отримано грошові кошти в сумі 56010,00 гривень, які було витрачено на видачу заробітної плати в сумі 40 457,61 грн., сплачено за спожиту електроенергію грошові кошти в сумі 4066,72 грн., за послуги банку - 40,67 грн., всього втрачено 44565,00 грн., документи по оприбуткуванню суми, що становлять різницю 11 445,00 грн. - відсутні. [PERSON] на підтвердження правомірності своїх дій, надано суду довіреність від 26 березня 2014 року на представлення інтересів Запорізької філії Державного підприємства «Центра сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал», згідно до якої він є представником та діє від імені Розівської та Бердянської сортодослідницької станції Запорізької філії ДП «Центра сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал». Однак, зазначена Довіреність була видана [PERSON] до внесення змін на підприємстві «Про порядок реалізації продукції», тобто після видання наказу від 03.07.2014 №52, яким було змінено порядок здійснення договорів з юридичними та фізичними особами, з яким він був належним чином ознайомлений. Що стосується відсутності згоди профспілкового комітету на звільнення, на яке посилається позивач. Суд відхиляє це факт як доказ, з огляду на норму закріплену в ст.43-1 КЗпП України, яка не вимагає отримання згоди первинної профспілкової організації при звільнення за ч.1 ст.41 КЗпП України. Вивчивши надані сторонами документи суд вважає, що з боку [PERSON] було допущене одноразове грубе порушення трудових обов`язків, а тому звільнення останнього за п.1 ст.41 КЗпП України законне, в зв`язку з чим підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання наказу №67/1 від 07.04.2015 про звільнення [PERSON] незаконним та поновлення його на роботі на посаді Завідувача Бердянської станції Запорізької Філії ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» - відсутні. Що стосується стягнення компенсації за час вимушеного прогулу за весь період від дня звільнення до поновлення на роботі, суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню у зв`язку з вищевикладеним. Однак суд вважає, що підприємством було порушено порядок розрахунків з працівником при звільненні. Згідно заяви (вих. №22 від 01 квітня 2015 року), [PERSON] просив надіслати йому трудову книжку у зв`язку зі звільненням та відсутністю можливості отримати її особисто. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП. Документом, який регламентує порядок ведення трудових книжок працівників - є Інструкція про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Мінпраці, Мін`юсту та Мінсоцзахисту населення від 29.07.1993р. №58. Пунктом 4 цієї Інструкції передбачені норми щодо видачі трудової книжки у разі звільнення. Підпункт 4.1 визначає, що у разі звільнення працівника всі записи про роботу і нагороди, що внесені у трудову книжку за час роботи, засвідчуються підписом керівника та печаткою підприємства або печаткою відділу кадрів. Для осіб працездатного віку Інструкція визначає необхідність вказати час, тривалість та місце проходження підвищення кваліфікації, яке пройшов працівник за останні два роки перед звільненням. Цей же підпункт також визначає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Частиною 5 ст.235 КЗпП передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Інструкція № 58 також визначає, що при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що наказом №67/1 від 07.04.2015 [PERSON] звільнено за п.1 ст.41 КЗпП України з 02.04.2015 за одноразове грубе порушення, однак трудову книжку серії [NUMBER] ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» направив лише 17.04.2015, тобто судом встановлено порушення вимог ст.47 КЗпП України. При розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з п.2,3,5,8 Постанови KM України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до довідки про середній заробіток наданої Запорізькою філією Державного підприємства «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріал» середній розмір заробітної плати за два місці складає 5250,72 гривень. В лютому та березні 2015 року [PERSON] відпрацював 39 днів, тобто середньоденна заробітна плата складає 269,27 гривень. [PERSON] звільнено з 02.04.2015, фактично трудова книжка направлена 17.04.2015, тобто затримка складає 15 днів х на 269,27 грн. = 4 939,05 гривень. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ст.141 ЦПК України. Оскільки позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, то відповідно до ч.2 п.3 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звільнений від сплати судового збору при подачі позовної заяви про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Отже відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином з відповідача підлягає стягненню судовий збір за одну задоволену вимогу, за ставкою матеріального характеру, що складає 2 відсотки ціни позову, але не менше 1,5 розміру мінімальної заробітної плат. Станом на 01.01.15 року мінімальна зарплата становила 1218 грн. Тому з ДП «Центр сертифікації та експертизи насіння і садивного матеріалу» підлягає стягненню в розмірі 1827,00 гривень. На підставі вищевикладеного у відповідності до ст. ст. 38, 41, 116, 117, 139, 140, 149, 232, 233, 235, Кодексу законів про працю України, куруючись ст. ст. 4, 7, 13, 264, 265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial