Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач Комунальна установа Тернопільський муніципальний духовий оркестр «Оркестра Волі» звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення коштів в розмірі 1 395,18 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) установи не проведено у зв`язку з, відсутністю коштів, а тому, позивач просить суд стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 1 395,18 грн.та судові витрати. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити, не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, не повідомивши суду про причини своєї неявки, хоча про день та час слухання справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Частиною 2 статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 02.12.2010 р. згідно наказу № 45 [PERSON] за контрактом з посадовим окладом 1 452 грн. по 14 розряду з надбавкою за звання заслуженого діяча мистецтв України 20 % прийнято на посаду художнього керівника оркестру. Згідно наказу від 17.01.2019 р. № 5 [PERSON] надано частину основної оплачуваної відпустки терміном 15 календарних днів з 22.01.2019 р. по 05.02.2019 р. за період роботи з 02.12.2018 р. по 01.12.2019 р. Згідно наказу № 29 від 25.06.2019 р. [PERSON] надано відпустку за період роботи з 02.12.2018 р. по 01.12.2019 р. терміном 9 календарних днів основної та 4 календарних дні додаткової з 10.07.2019 р. по 22.07.2019 р. Перебуваючи у відпустці 09.07.2019 р. [PERSON] подав директору КУ ТМДО «Оркестра Волі», начальнику управління культури і мистецтв заяву про звільнення з роботи до завершення дії контракту. 23.07.2019р. наказом № 35 [PERSON] звільнено з роботи художнього керівника оркестру за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Листами від 24.07.2019 р., 25.09.2019 р. Тернопільський муніципальний духовний оркестр «Оркестра Волі» отримавши розрахунково-платіжну відомість, сформовану централізованою бухгалтерією управління культури і мистецтв Тернопільської міської ради, із метою досудового врегулювання спору звертався до відповідача з приводу повернення зайво виплачених коштів за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Однак, станом на 15.11.2019 р. реакції [PERSON] з приводу заявлених вимог немає. Порядок та умови надання щорічних основних та додаткових відпусток визначено в статті 79 Кодексу законів про працю України та ст.10 Закону України «Про відпустки». В даних нормах законодавства зазначено, що: у перший рік роботи після закінчення шести місяців безперервної роботи на підприємстві працівник має право на щорічні основні та додаткові відпустки повної тривалості; щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного року; крім того є категорія працівників, яким надаються відпустки за їх бажанням в зручний для них час і до настання шестимісячного терміну. Як правило, такі відпустки надаються працівникам наперед, а при звільненні потрібно проводити відрахування із заробітної плати. Правові підстави вирішення спірного питання встановлені п. 2 ч. 2 ст. 127 Кодексу законів про працю України та ст. 22 Закону України «Про відпустки». Зазначеними нормами передбачено, що у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже отримав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості роботодавець здійснює відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. Отже, при проведенні остаточного розрахунку із працівником роботодавець має право утримати із зарплати працівника суму відпускних за дні відпустки, надані «наперед». Витрати, пов`язані з оплатою відпусток здійснюються за рахунок коштів підприємств, призначених на оплату праці, або за рахунок коштів фізичної особи, в якої працюють за трудовим договором працівники. В установах та організаціях, що утримуються за рахунок бюджетних коштів, оплата відпусток провадиться із бюджетних асигнувань на їх утримання. Таким чином, у випадку, що розглядається, утримання за дні щорічної відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року працівника, проводити потрібно. При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 127 КЗпП України, відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості установі, де вони працюють, здійснюється за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу. За відсутності згоди працівника, роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду згідно з правилами ч. 3 ст. 233 КЗпП України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. У п. 24 постанови Пленуму ВСУ від 24.12.1999 р. № 13 зазначається, що вирішуючи спори, пов`язані із застосуванням ст. 127 КЗпП України, суди мають враховувати, що роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду згідно з правилами частини першої ст. 233 КЗпП України протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Верховний суд у постанові від 17.07.2019 р. по справі № 332/1433/17 вказав, що у даних правовідносинах спеціальними нормами є норми Кодексу Законів про Працю. Згідно з ч. 1 ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. За змістом ст. 9 ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Верховний суд виходив з того, що для врегулювання трудових відносин норм цивільного кодексу застосовуються в субсидіарному порядку, тобто до трудових відносин, які не врегульовані трудовим законодавством. Відповідно до частини першої статті 127 КЗпП України, частини першої статті 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Одним із видів відрахувань із заробітної плати є відрахування із заробітної плати працівників для покриття заборгованості підприємству, де вони працюють. Згідно із пунктом 2 частини другої статті 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3,5,6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію. Відповідно до статті 22 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника до закінчення робочого року, за який він уже одержав відпустку повної тривалості, для покриття його заборгованості власник або уповноважений ним орган провадить відрахування із заробітної плати за дні відпустки, що були надані в рахунок невідпрацьованої частини робочого року. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно набуте, згодом відпала. Відповідно до статті 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Системне тлумачення положень статтей 127, 233 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про відпустки» дає підстави зазначити, що роботодавець може звернутися із вимогами про стягнення коштів за невідпрацьовані дні використаної працівником відпустки до суду протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум. Випадки, у яких можуть здійснюватися відрахування із заробітної плати, передбачені у статті 127 КЗпП України. Отже, такі відносини регулюються трудовим законодавством України. Тлумачення положень частини другої статті 127 КЗпП України дає підстави дійти висновку, що відрахування із заробітної плати працівника для покриття ним заборгованості підприємству, де він працює, можуть провадитися за наказом (розпорядженням) власника підприємства або уповноваженого ним органу. Отже, видача відповідного наказу є правом власника підприємства. Як на підставу позову, комунальна установа посилається на неможливість проведення відрахування із заробітної плати відповідача через недостатність коштів для покриття заборгованості, тому він звернувся до суду (заява про звільнення подавалася відповідачем під час його перебування у відпустці, а коштів за відпрацьовані дні були відсутні). З огляду на викладене, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач звільнився з роботи до закінчення робочого року, за який він одержав відпустку повної тривалості, а під час звільнення відрахування із суми заробітної плати, нарахованої під час остаточного розрахунку, за наказом (розпорядженням) установи не проведено, у зв`язку з відсутністю коштів, то у даному випадку мають місце порушення з вини відповідача прав позивача щодо повернення коштів, та вважає, що позов підлягає до задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 1 395,18 грн. Згідно з вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача. Крім того, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, а саме, судовий збір в розмірі 1 921,00 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved