Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач орган опіки та піклування Сінгурівської сільської ради Житомирського району Житомирської області звернувся до суду із зазначеною позовною заявою. В обґрунтування позову зазначив, що відповідач по справі [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO], яка ухиляється від виконання батьківських обов'язків, життям дитини не цікавиться, не турбується про її виховання, фізичний та духовний розвиток, не забезпечила належний санітарний стан у житловому будинку, а тому є всі підстави позбавити відповідачку батьківських прав. Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю та просив їх задовольнити, оскільки [PERSON] жодним чином не забезпечує належне виховання та турботу за неповнолітнім сином, побутові умови проживання задовільні для проживання дитини. Відповідачка [PERSON] та її захисник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, оскільки вона не ухиляється від виконання батьківських обов'язків, любить сина та може забезпечити його належне проживання. Представник третьої особи служби у справах дітей Житомирської РДА в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити, оскільки відповідачка лише на словах пояснює, що турбується про сина, про те жодних дій не вчиняє щодо належного виконання батьківських обов'язків по відношенню до неповнолітнього сина. Третя особа [PERSON] просила задовольнити позов, оскільки мати жодним чином не турбується про здоров'я та виховання сина, не задовольняє матеріальних потреб, жодного разу протягом двох місяців не відвідувала сина в лікарні. Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, покази свідків, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року в м.Житомирі народився [PERSON], батьками якого вказані: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого відділом реєстрації актів громадського стану Житомирського обласного управління юстиції 16 вересня 2003 року (а.с.5). Відомості про батька записані відповідно до ч.1 ст.135 Сімейного кодексу України. Із висновку опікунської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] №02-20/118-1 від 03 квітня 2018 року вбачається, що [PERSON] свідомо ухиляється виконанням батьківських обов'язків: не забезпечує належний санітарний стан у житловому приміщенні, веде аморальний спосіб життя, матеріально дитину не забезпечує, часто після конфліктів з матір'ю дитина залишає домівку і перебуває у своєї тітки [PERSON] (а.с.2). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили, що дитина боїться матері, яка не виконує своїх обов'язків, щодо його виховання, не відвідує його в лікарні, матеріально не забезпечує, зловживає спиртними напоями. Допитаний в судовому засіданні неповнолітній [PERSON] пояснив, що близько року тому, мати. будучи в стані алкогольного сп'яніння вигнала його з речами з будинку, з того часу він проживає у тітки [PERSON], яка турбується про нього. З матір'ю він бачиться 2-3 рази на місяць, матеріально його не забезпечує. Спірні правовідносини регулюються ст.ст.19, 150, 157, 164-166 Сімейного кодексу України. Так, відповідно до ст.19 Сімейного Кодексу при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При цьому відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п.п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до принципу шостого «Декларації прав дитини», яка прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і під відповідальністю своїх батьків і в усякому разі в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості. За ст.ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. За ст.8 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Україною 27.02.1991 р. зазначено, що держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки. За ст.9 вказаної Конвенції держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за випадком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. За ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються, від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини та жорстоко поводяться з дитиною. Згідно із ч.1 ст. 170 Сімейного кодексу України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2 - 5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування. Суд вважає, що позовні вимоги являються законними та обґрунтованими, оскільки в ході судового розгляду, судом було встановлено, що відповідач [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов'язків, щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], не приймає участі у фізичному та моральному розвитку дитини, піклуванні про стан його здоров'я, згідно пояснень учасників справи матеріально-побутові умови в житловому будинку відповідачки задовільні, будинок має одну кімнату та відключений від мережі електропостачання, окрім того відповідачка лише на словах бажає виконувати батьківські обов'язки, про те жодним чином протягом розгляду справи не вчинила дій щодо дитини, не забезпечує його матеріально, на час перебування дитини в лікарні жодного разу не відвідала його. 14 вересня 2006 року Україною було ратифіковано Європейську соціальну хартію, переглянуту у 2007-2010 року за якою держава зобов'язалася забезпечити права дитини на належний рівень життя. За ст.3 Конвенції про права дитини, судова система є одним з органів держави на який також покладено обов'язок забезпечити захист інтересів дітей. При вирішенні даного судового спору, суд виходить з положень Сімейного кодексу України, ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, що ратифікована Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 р., нормативних положень Конвенції про права дитини, що була ратифікована Україною 27.02.1991 р. за положеннями якої, держава зобов'язалася приділяти особливу увагу правам дітей, які є особливо уразливою групою з огляду на їх вік, психічний та фізичний розвиток, та враховує, що діти потребують спеціального постійного нагляду та захисту, і в першу чергу враховує якнайкраще забезпечення інтересів дитини, на що вказує і ст.27 Конвенції про права дитини. Так в ході розгляду справи судом було беззаперечно встановлено, що відповідач свідомо нехтує, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків щодо утримання та виховання сина [PERSON], [INFO], не забезпечує його матеріальні, інтелектуальні, культурні, духовні потреби, зокрема, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що беззаперечно негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні показами свідків, та жодними належними та допустимими доказами не спростовано відповідачем, а тому, враховуючи інтереси дитини, суд вважає, що позов про позбавлення відповідача батьківських прав слід задовольнити. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір, від сплати якого звільнено позивача, в сумі 704,80 гривень.

Outcome: approved