Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO] за кордон для санаторно-курортного відпочинку та лікування без згоди батька [PERSON] - відповідача по справі, до досягнення дитиною вісімнадцятирічного віку, тобто до [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з відповідачем шлюб розірвано, дитина перебуває на її утримані, останній від сплати аліментів ухиляється та не приймає участі у вихованні дитини, з незрозумілих причин постійно ухиляється від надання дозволу на виїзд дитини за кордон, що суперечить інтересам дитини, та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку, що стало причиною її звернення до суду з таким позовом. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просила їх задовольнити.. На запитання суду щодо підстав та мети виїзду дитини за кордон та відповідно його часу, зазначив, що необхідно дозвіл виїзду дитини за кордон безстроково, на випадок якщо позивачка вирішить в той чи інший час виїхати із дитиною на відпочинок або лікування в ту чи іншу країну. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Заперечення обґрунтовані тим, що позивач жодного разу не зверталась до відповідача із заявою чи проханням про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без його згоди на лікування. Крім цього, відповідач вказує, що лікування дитини згідно із висновком наданим позивачем можливо й на території України. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення вказаних позовних вимог з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, сторони з 21.11.2003 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 08.09.2013 року було розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом із позивачкою. 06 листопада 2013року рішенням шевченківського районного суду м. Києва на утримання сина із відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 р. № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами). Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 р. № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, позивачкою та її представником не надано жодного доказу, який би підтверджував необхідність виїзду дитини за кордон, позивачка не вказала мети такого виїзду та конкретний час. Також до суду не надано доказів про те, що відповідач невмотивовано відмовив у наданні згоди на виїзд дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Згідно із положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Таким чином, сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон до досягнення нею шістнадцятирічного віку та без згоди одного із батьків, суперечить вищевказаним нормам матеріального права. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Слід зазначити і те, що таке рішення не позбавляє позивача права заявляти вимоги про надання дозволу за рішенням суду на виїзд дитини за кордон із наведенням обґрунтування такого виїзду. Крім цього, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, оскільки у відповідності із вимогами Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», передбачається можливість стягнення таких витрат за участь особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Як вбачається із розрахунку, в ньому враховані лише години за надання консультацій та підготовку позовної заяви. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed