Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову позивачка посилається на те, що їй та її чоловіку [PERSON] на підставі договору дарування від 02.08.2002 року належить квартира [ADDRESS]. Відповідачі з серпня 2002 року у квартирі не мешкають, речей їх немає, але з реєстраційного обліку за вказаною адресою до теперішнього часу не знялися. Позивачка просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою № 34 у будинку № 10 по вул. 50 років ВЛКСМ у м. Краматорську Донецької області. Позивачка [PERSON] у судове засідання не зявилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] у судове засідання не зявилися по невідомій суду причині, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяву про розгляд справи за їх відсутності не надали. Відповідно до вимог ст.ст.224-225 ЦПК України, судом прийняте рішення про заочний розгляд справи. Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Проаналізувавши в сукупності зібрані по справі докази, суд вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що згідно договору дарування від 02.08.2002 року квартира [ADDRESS] належить позивачці [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Згідно довідки з місця проживання про склад сім'ї та реєстрацію колишній власник [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у [INFO] (а.с.19) Відповідачі не проживають у вказаній квартирі з серпня 2002 року по теперішній час, що підтверджується актом КП СЄЗ (а.с.20). Право власності колишнього власника припинено у зв'язку з відчуженням об'єкта нерухомості (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, проаналізувавши вищезазначені обставини та норми законів, суд приходить до висновку, що позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на спірну квартиру, має право на визнання попереднього власника та членів її родини такими, що втратили право користування квартирою. За таких підстав суд вважає, що позовні вимоги про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. На підставі викладеного й

Outcome: approved