Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-16 00:00:00

Позивач КС«Імпульс плюс» звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про розірвання кредитного договору та стягнення заборгованості за кредитним договором. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що відповідно до кредитного договору № 333/18 У-1 від 06.12.2018 року, укладеного між [PERSON] та КС «Імпульс плюс», відповідачу було надано кредит у розмірі 12000,00 грн. Крім того, 06.12.2018 року між [PERSON] та КС «Імпульс плюс» укладено договір поруки № 333/18 У-1/01, відповідно до якого [PERSON] зобов`язався відповідати за виконання Позичальникомзобов`язань за кредитним договором. Позичальник перестав виконувати свої зобов`язання за договором, порушив графік платежів. Станом на 31.05.2019 року відповідач [PERSON] має заборгованість у розмірі 21012,34 грн., яка складається з наступного: залишок основної суми кредиту - 12000,00 грн., борг по процентам - 3413,89 грн., пеня - 798,45 грн., штраф - 4800,00 грн. Отже, позивач просить стягнути з відповідачів солідарно заборгованість в розмірі 21012,34 грн. та витрати зі сплати судового збору в сумі 1921,00 грн. Представник позивача у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав. Відповідач[PERSON] у судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву про розгляд справи без її участі. В попередніх судових засіданнях проти задоволення позовних вимог не заперечувала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Верба А.І. у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. В попередніх судових засіданнях заперечував проти задоволення позовних вимог стосовно відповідача [PERSON] , оскільки у позивача відсутні правові підстави для пред`явлення позовних вимог до поручителя за кредитним договором. Згідно вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожногоокремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. З огляду на частину 1 ст. 76 ЦПК України, «доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, ці дані встановлюються не будь якими засобами. У відповідності до ч. 2 згаданої статті, такі данні встановлюються за допомогою письмових, речових і електронних доказів; висновками експертів; показаннями свідків. «Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування» - ч. 2 ст. 78 ЦПК України. «Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи» - ст.79 ЦПК України. 06.12.2018 року між КС «Імпульс плюс» і [PERSON] був укладений кредитний договір № 333/18 У-1, відповідно до умов якого остання отримала споживчий кредит у розмірі 12000,00 грн. зі сплатою 59% річних за користування кредитом на строк 18 місяців, тобто, до 06.06.2020 року (а.с. 2, 3). З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 06.12.2018 року було укладенодоговір поруки № 333/18 У-1/01між КС «Імпульс плюс» і[PERSON] (а.с. 4). Відповідно до видаткового касового ордеру від 06.12.2018 року, [PERSON] отримала суму кредиту у розмірі 12000,00 грн. за кредитним договором № 333/18 У-1 від 06.12.2018 року (а.с. 6). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А за статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. «Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним» - закріплено у ст. 1055 ЦК України. За частинами 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порука є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (статті 546 ЦК України). Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Отже, судом встановлено, що на підставі кредитного договору № 333/18 У-1 від 06.12.2018року між відповідачем [PERSON] та позивачемКС «Імпульс плюс» виникли правовідносини зі споживчого кредитування, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII від 15.11.2016 року, Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року тощо. На підставі договору поруки № 333/18 У-1/01від 06.12.2018року між позичальником[PERSON] , поручителем [PERSON] та позивачемКС «Імпульс плюс» виникли відносини поруки, які регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з листами-попередженнями № 21 від 12.03.2019 року та № 24 від 12.03.2019 року, [PERSON] і [PERSON] були повідомлені про наявність простроченої заборгованості за кредитним договором № 333/18 У-1 від 06.12.2018року та необхідність її сплати (а.с.8, 9). Встановлено, що у пункті 2.1. кредитного договору № 333/18 У-1 від 06.12.2018рокузазначено, що кредит надається строком на 18 місяців і діє з 06.12.2018року до 06.06.2020 року. Вказане підтверджено також Графіком платежів по кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору № 333/18 У-1 від 06.12.2018року, і згідно якого останній платіж за договором має бути внесений 06.06.2020 року (а.с. 2, 3). Позовна заява надійшла до Мар`їнського районного суду Донецької області - 06.06.2019 року, тобто, до спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання. Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою кредитора встановлений пунктом 5.2.5. кредитного договору (а.с. 2 зв.). За змістом п. 5.2.5. кредитного договору, кредитна спілка має право вимагати дострокового повернення основної суми кредиту, процентів, неустойки (пеня, штраф) та використати забезпечення для повернення кредиту у разі: затримання позичальником сплати по графіку частини кредиту та/або процентів на строк понад 45 днів, користування кредитом не за цільовим призначенням, порушень позичальником зобов`язань перед спілкою, укладених у забезпечення зобов`язань по цьому договору, пошкодження чи загибелі заставленого майна. Частиною 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. На переконання суду, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Позивач стверджує, що листи-попередження № 21 від 12.03.2019 року та № 24 від 12.03.2019 року були направлені відповідачам та залишились без розгляду та задоволення. На підтвердження своїх тверджень позивач додав в якості доказу направлення листів копії рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення на ім`я [PERSON] без відмітки про отримання листа, та на ім`я[PERSON] , з відміткою про отримання представником 16.03.2019 року. (а.с. 8,9). Проте, на переконання суду, вказані повідомлення не можуть бути належними доказами направлення листів-попереджень на адреси відповідачів, оскільки з них неможливо встановити як те, чи справді позивач направив відповідачам відповідні повідомлення, так і те, чи були останні вручені адресатам. Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором,не виконавши вимогист. 16 Закону України «Про споживче кредитування», то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту. Такий висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/13683/15-ц (постанова від 26 травня 2020 року). З позовної заяви випливає, що позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором солідарно з [PERSON] (позичальника за кредитним договором № 333/18 У-1 від 06.12.2018року) та [PERSON] (поручителя відповідно до договору поруки № 333/18 У-1/01від 06.12.2018року). Згідно із частинами 1, 2 статті 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. «…Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора. Це означає, що строк поруки відноситься до преклюзивних. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може» - такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 11.11.2015 року у справі № 6-2056цс15. За положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п. 3.1договору поруки № 333/18 У-1/01від 06.12.2018року, договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами його умов (а.с. 4). На переконання суду, умова договору поруки про дію поруки до повного виконання сторонами його умовне може бути врахована як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати(наприклад, після закінчення певного строку, починаючи від дати виконання зобов`язання за кредитним договором). Верховний Суд України в своїй постанові від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12 зазначив: «Якщо в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.» Згідно правової позиції ВСУ, викладеної у постанові від 14.06.2017 року у справі № 6-1009цс17: « Якщо договором поруки передбачений строк її дії «до повного припинення зобов`язань боржника», то строк «чинності поруки» все одно складає шість місяців з моменту обов`язку боржника виконати основне зобов`язання». Відповідно до постанови ВСУ від 17.09.2014 рокуу справі № 6-53цс14, пред`являтися до поручителя має саме позовна вимога і якщо саме позовна вимога протягом шестимісячного строку не була пред`явлена, то мають місце наслідки, вказані в ч.4 ст. 559 ЦКУ, а саме припинення поруки. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24.09.2014 рокуу справі №6-106цс14, у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за основним договором строк пред`явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов`язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов`язання або у зв`язку із застосуванням права на дострокове повернення кредиту за умови пред`явлення банком боржнику й поручителю такої вимоги, змінюється в односторонньому порядку строк виконання основного зобов`язання й порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя протягом 6 місяців від зміненої дати виконання основного зобов`язання. Проте, оскільки попередження про дострокове повернення кредиту відповідачами не отримані, у суду немає підстав стверджувати, що строк виконання зобов`язання був змінений. Тому шестимісячний строк чинності договору поруки слід відраховуватидня настання строку виконання основного зобов`язання в повному обсязі, отже, на час пред`явлення позову порука є чинною. Проте, позовні вимоги до поручителя задоволенню не підлягають, оскільки у позивача не виникло право вимагати дострокового повернення кредиту. На підтвердження своїх вимог позивачем надана «Карточка платежів по гривневому кредиту», згідно якої станом на 31.05.2019 року за кредитним договором № 333/18 У-1 від 06.12.2018 рокувиникла заборгованість у розмірі 21012,34грн., з яких: тіло кредиту - 12000,00 грн., борг по відсоткам - 3413,89 грн., пеня - 798,45 грн., штраф - 4800,00 грн. (а.с. 5, 21). Суд зауважує, що за допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями з переказу та зарахуванню тих чи інших платежів на користь суб`єктів цивільних, чи господарських відносин. Саме на підставі таких документів проводиться переказ грошей або надаються інші послуги, у тому числі і кредитні послуги. Також, суд приймає до уваги, що, відповідно до норм ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти. Тобто, факт надання кредиту у грошовій формі при споживчому кредитуванні співпадає у часі з фактом переходу права власності на кредитні кошти, та фактом виникнення у позичальника обов`язку повернути ці гроші позикодавцеві у строки, визначені договором, та сплатити відсотки за користування грошима у порядку, встановленому договором, факт повернення кредиту, сплати відсотків, виконання іншого грошового зобов`язання співпадає у часі з переходом права власності на ці грошові кошти. З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, моментом виконання грошового зобов`язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.Згідно із п.1.3. ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документом за операцією із застосуванням електронних платіжних засобів є документ, що підтверджує виконання операції із використанням електронного платіжного засобу, на підставі якого формуються відповідні документи на переказ чи зараховуються кошти на рахунки. Аналогічно вирішується питання у разі проведення транзакцій без використання електронного платіжного засобу. Суд наголошує, що доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості відповідачів перед позивачем, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Лише одного твердження кредитора про існування боргу у певному розмірі недостатньо для переконливого висновку про порушення відповідачем основного зобов`язання. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, виключний перелік яких встановлений у зазначеній статті. Проте,позивачем також не надано суду жодних доказів порушення відповідачем основного зобов`язання, зокрема будь-яких первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували періоди, за які утворилася така заборгованість, її складові та підставинарахування тощо. Розрахунок, доданий до позовної заяви, не містить ознак первинних бухгалтерських документів, а є лише твердженням позивача. Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконує неналежним чином та у нього утворилась заборгованість саме в такому розмірі, як на це вказує позивач. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст.ст. 24 та 129Конституції України). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Конституційний Суд України рішенням у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Проте, ухвалюючи це рішення, суд виходить не лише із того, що споживач зазвичайзнаходиться в нерівних умовах і необізнаний про всі аспекти надання кредитних послуг, суд переконаний, що позивач не довів, що його вимоги до відповідача ґрунтуються на законних підставах, зокрема,позивач не переконав суд у тому, що він дійсно має право вимагати дострокового повернення кредиту. Таке переконання суду ґрунтується на досліджених судом доказах, які надані сторонами. За таких обставин суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог КС «Імпульс плюс» про розірвання кредитного договору та стягнення з відповідачів[PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 21012,34 грн. слід відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодних належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то слід відмовити і у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору.

Outcome: dismissed