Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-05 00:00:00

Позивачка \~звернулася \~до \~суду із позовом про \~зняття арешту з майна. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона,\~позивачка, 21 березня 2003 року придбала у громадянина [PERSON] квартиру [ADDRESS] . З листа № 3019/01-17 від 12 грудня 2019 року за підписом завідувача Львівським державним нотаріальним архівом О.М. Бичківської їй, позивачці, стало відомо, що квартира перебуває під забороною на відчуження та проведення будь-яких операцій відносно квартири, яку винесено згідно відповідного листа 16/3-374 від 16.05.2003 року за підписом начальника Управління карного розшуку Львівського міського управління МВСУ у Львівській області Синявського О.Н. Як стало відомо, причиною даної заборони на відчуження та проведення будь-яких операцій стали проблеми із законом попереднього власника зазначеної квартири гр. [PERSON] . Вказує на те, що квартира [ADDRESS] придбана нею 21 березня 2003 року, що підтверджується відповідним договором купівлі-продажу, а заборону на відчуження та проведення будь-яких операцій винесено 16 травня 2003 року, тоді коли дана квартира уже не належала гр. [PERSON] . Таким чином зазначена заборона на відчуження та проведення будь-яких операцій є незаконною. Зазначає, що в 2019 році вона вирішила продати вказану квартиру. У приватного нотаріуса отримано витяг №192081312 від 09.12.2019 року, з якого видно, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна міститься запис за №4400035 від 25.01.2007 року про накладення арешту на квартиру [ADDRESS] , яка на момент внесення запису уже належала їй, позивачці. Запис внесено до Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна Першою львівською державною нотаріальною конторою Львівського міського нотаріального округу, яка є структурним підрозділом Міністерства юстиції України. Згідно запису №4400035 арешт на належну їй, позивачці, квартиру накладено згідно листа №374 від 16.05.2003 року надісланим із Управління карного розшуку Львівського міського управління МВСУ у Львівській області, який не має відношення до неї, позивачки, а відноситься до попереднього власника квартири. Таким чином, на даний час на належне їй, позивачці, майно, безпідставно накладено арешт, чим порушені її майнові права щодо розпорядження власністю. Відтак, просить зобов`язати Першу Львівську державну нотаріальну контору виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна запис від 25.01.2007р. за №4400035 про арешт квартири [ADDRESS] . Ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20 квітня 2021 року провадження у справі відкрито, справу призначено до судового розгляду. В судове засідання учасники судового процесу не прибули, хоч належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Позивачка подала заяву про розгляд справи за її відсутності та долучила до матеріалів справи рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.05.2013р. у цивільній справі №1326/2077/2012. Відповідач у судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоч належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Заяви про слухання справи у його відсутності та відзиву на позовну заяву суду не надав. Третя особа подала листа про розгляд справи без участі представника. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою учасників справи в судове засідання, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~розгляд справи\~проведено судом\~за відсутності\~осіб,\~які беруть\~участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ч.1 ст.4 цього кодексу, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1\~ст. 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 21 березня 2003 року між гр. [PERSON] як продавцем та гр. [PERSON] як покупцем, позивачкою у справі, укладено договір купівлі продажу квартири [ADDRESS] , загальною площею 42,9 кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. Згідно копії паспорту позивачки, вона зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 06 червня 2003 року. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08.05.2013р. у цивільній справі №1326/2077/2012, яке набрало законної сили, позовні вимоги Франківської районної\~ адміністрації Львівської міської ради до\~ [PERSON] , треті особи [PERSON] , [PERSON] , Львівська міська рада про демонтаж самовільної добудови до будинку [ADDRESS] залишено без задоволення, зустрічний\~позов [PERSON] до Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, відділу реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції, третіх осіб Львівської міської ради, Львівського комунального підприємства «Навколо базару», Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області про визнання права власності та реконструйовану квартиру задоволено, визнано за [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] \~загальною площею 64.5 кв.м., зобов`язано відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] право власності на реконструйовану квартиру [ADDRESS] загальною \~площею 64.5 кв.м. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №192081312 від 09.12.2019р. позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площеню 64,5 кв.м. Державна реєстрація проведена 16.08.2013р. на підставі рішення суду у справі №1326/2077/2012 від 08.05.2013р. Крім того, згідно інформаційної довідки, 25.01.2007р. Першою Львівською державною нотаріальною конторою Львівського міського нотаріального округу накладено заборону на нерухоме майно квартиру за №4400035, на підставі листа №16-3-374 від 16.05.2003р. В матеріалах справи міститься копія листа №16/3-374 від 16.05.2003р. за підписом начальника Управління карного розшуку ЛМУ МВСУ у Л/о Синявського О.Н., адресований завідуючому Першої Львівської державної нотаріальної контори з проханням виставити заборону на відчуження та проведення будь яких операцій відносно квартири по адресі [ADDRESS] . Відтак, матеріалами справи встановлено, що на квартиру, яка належить позивачці на праві приватної власності, накладено заборону на відчуження, про яку їй стало відомо лише при отриманні інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 09.12.2019р. Вона, позивачка, як власник нерухомого майна, позбавлена можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.\~Право власності є непорушним. Згідно ч. 1\~ст. 316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст. 317 ЦК України,\~власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. За положеннями\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України\~визначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом\~ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до вимог\~статті 182 ЦК України,\~право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Статтею 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»\~визначено, що речові права на нерухоме майно, їх обмеження та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом, в Україні формується та діє єдиний Державний реєстр прав, який базується на державному обліку земельних ділянок усіх форм власності та розташованого на них іншого нерухомого майна, реєстрації речових прав на об`єкти нерухомого майна, їх обмежень та правочинів щодо нерухомого майна, державна реєстрація прав базується на кадастровому номері, присвоєному у встановленому законом порядку. Згідно з частиною 1\~статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно»\~обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав. Відповідно з ст.1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Верховний Суд у постанові від 08.11.2019 року у справі № 643/3614/17 зазначив, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, які ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову), і виникають із цивільних правовідносин та відповідно до ч.1\~ст.19ЦПК України\~можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. Натомість, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що право власності позивачки на квартиру є порушене, вона обмежена в реалізації своїх законних майнових прав.\~ Для спростування доводів позову відповідач не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, жодних належних і допустимих доказів, визначених законом, суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 81\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Абз. 4 п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 «Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)», § 23). Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викаденого,

Outcome: approved