Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач ПАТ «АБ «Новий» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON], в якому просив звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за позивачем права власності на неї, зняття з реєстрації у вказаній квартирі відповідачів та їх дітей: [PERSON] та [PERSON] і виселення з квартири відповідачів та їх дітей без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 18 серпня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Новий» було укладено кредитний договір №99-06-В, відповідно до якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 300000 доларів США на строк до 17.08.2009 року з оплатою 14,5 % річних за користування грошовими коштами на споживчі потреби із зобов'язанням [PERSON] повернути кредит, сплатити відсотки та комісії в обумовлені договором строки. Також 18 серпня 2006 року між [PERSON] та АКБ «Новий» в забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, було укладено договір іпотеки чотирикімнатної квартири [ADDRESS]. Оскільки [PERSON] свої зобов'язання за договором щодо повернення суми кредиту, сплати процентів та комісій належним чином не виконав, то за ним утворилась заборгованість в сумі 416455,36 доларів США, що еквівалентно 3328727 грн. 69 коп., в рахунок погашення якої, позивач і просить звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила про задоволення позову, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Представник відповідачів проти позову заперечував, вказавши на неможливість його задоволення через порушення прав малолітніх дітей, які проживають в квартирі [PERSON], на яку позивач просить звернути стягнення. Також представник вказав на пропуск позивачем строку позовної давності, який відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року, сплив 17.08.2012 року, тобто через три роки після закінчення строку дії кредитного договору. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації проти задоволення позову заперечувала, вказавши на проживання в квартирі неповнолітніх дітей, а отже порушення їх прав внаслідок можливого задоволення позову. Головне управління державної міграційної служби у Солом'янському районі м. Києва направило до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність. Житлове управління дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду та об'єктів соціально-побутового призначення «Екос» та Відділ державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, представника органу опіки та піклування та дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Встановлено, що 18 серпня 2006 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Новий» було укладено кредитний договір №99-06-В, відповідно до якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 300000 доларів США на строк до 17.08.2009 року з оплатою 14,5 % річних за користування грошовими коштами на споживчі потреби із зобов'язанням [PERSON] повернути кредит, сплатити відсотки та комісії в обумовлені договором строки. Також 18 серпня 2006 року між [PERSON] та АКБ «Новий» в забезпечення належного виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, було укладено договір іпотеки чотирикімнатної квартири [ADDRESS] і яка належить [PERSON] на праві приватної власності та в якій проживає його родина з 2004 року. [PERSON] в повному обсязі власні зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 2 вказаної статті визначено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Також згідно з ч. 1 ст. 30 Закону України «Про іпотеку» та ст. 190 ЖК України звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Судом достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] є єдиним місцем проживанням неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]., які проживають у квартирі з 2004 року разом з відповідачами. Державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] була здійсненна 18.06.2002 року, тобто, після здійснення державної реєстрації та під час посвідчення договору іпотеки діти проживали в квартирі. Разом з тим, відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договору, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателям у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 4 вказаного закону передбачено державну реєстрацію іпотеки, та зазначено, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. [PERSON], який уклав договір іпотеки, є батьком [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження, а також записом в паспорті відповідача, батька дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 КЦ України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходженням навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Таки чином вбачається, що під час укладення договору іпотеки (житлового приміщення) було порушено права малолітніх дітей, а саме не отримано дозволу органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки, так як вказаний договір підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 176 СК України батьки зобов'язанні передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Зокрема, ч. 1 ст. 405 ЦК України визначено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що діти - члени сім'ї власника житлового приміщення - мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою Україною Стаття 16 Конвенції ООН «Про права дитини», ратифікована постановою Верховною Радою України за №789 від 27.02.1991 року, передбачає, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки та піклування укладати договору, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовитися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Суд критично оцінює посилання представника позивача на довідку Житлового управління дочірнього підприємства по експлуатації та ремонту житлового фонду та об'єктів соціального призначення «Екос» від 25 липня 2006 року, відповідно до якої діти відповідачів не значаться зареєстрованими в квартирі [ADDRESS], оскільки сама по собі реєстрація не спростовує наявності права проживання та користування житловим приміщенням, встановленого законом. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про неможливість виселення відповідачів та членів їх родини з квартири [ADDRESS], оскільки на таке відсутній дозвіл органу опіки та піклування та умови відсутності такого на час укладення договору іпотеки. В свою чергу, пунктом 7.1 Кредитного договору №99-06-В зазначено, що даний кредитний договір може бути пролонгований тільки в тому випадку, якщо позичальник вчасно виконує всі зобов'язання по виплаті процентів й іншими платежами, передбаченими даним договором, і має стабільний прибуток. Позивачем не подано суду доказів, які б свідчили про пролонгацію кредитного договору, отже на думку суду строк позовної давності розпочав перебіг 17 серпня 2009 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, в межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Статтею 261 ЦК України визначено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Як вбачається з наведеного вище, граничний строк звернення позивача до суду з даним позовом про захист свого права, яке стосується укладених з [PERSON] сплинув 17.08.2012 року. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставне майно, тощо). Приписами ст 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 1.1 Кредитного договору №99-06-В від 18.08.2006 року АКБ «Новий» надав кредит у розмірі 300000 доларів США з оплатою 14,5% річних за користування коштами із цільовим призначенням - на споживчі потреби строком з 18 серпня 2006 року по 17 серпня 2009 року. Закону України «Про захист прав споживачів» поширюється на питання видачі споживчих кредитів. Пунктом 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що враховуючи положення пункту 7 частини 13 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягенння неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються і до додаткових вимог банку, як то вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому суд вважає правильним в задоволенні таких вимог позивача відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed