Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» в особі представника за довіреністю [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій після уточнення представником за довіреністю [PERSON], ставиться питання про: солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором в сумі 832845,82 гривень, з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 508163,42 гривні, сума заборгованості за відсотками 303461,86 гривень, сума заборгованості за комісією 21220,54 гривень; в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 832845,82 гривень звернути стягнення на предмет іпотеки з [PERSON], а саме: двокімнатну квартиру загальною площею 49,11 кв.м., що розташована за адресою: м. Запоріжжя, вул. Воронезька, буд.№14а, кв.№67, шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження; стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь банку судовий збір у розмірі 3654 гривень. До суду представник позивача [PERSON] надавав заяви про задоволення позову, розгляд справи за його відсутності в порядку заочного провадження (а.с.105, 70). Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не зявились з невідомих причин. Про розгляд справи були повідомлений належним чином, в порядку встановленому п.5 ч.5 ст. 74 ЦПК України. Відповідач [PERSON] подав через канцелярію суду письмові заперечення (а.с.145), в яких просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього грошових коштів, посилаючись на закінчення строку дії договору поруки. Клопотання про розгляд справи за його відсутності, чи про відкладення розгляду справи не заявив. В судове засідання, про яке він був повідомлений особисто, повторно не зявився. Суд розцінює неявку відповідачів без поважної причини, та відповідно до ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України розглядає справу в порядку заочного провадження. Відповідно до положень ч.2 ст. 197 ЦПК України, розгляд справи здійснюється судом без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Відповідності до ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, обовязок надання яких покладається на сторони по справі. 23 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] (а.с.26-28) укладено кредитний договір №679-02/К-07 (а.с.8-16), згідно якого Банк надає Позичальнику кредитні кошти в сумі 36000,00 доларів США (п.1.1) строком на 120 місяців (п.1.2), з датою повернення 22 жовтня 2017 року (п.1.3), з процентною ставкою за користування кредитом 12,0 процентів річних (п.1.5), комісією за надання кредиту 2,0% від суми кредиту (п.1.6), комісією за управління кредитом 0,1% від суми кредиту (п.1.7), комісією за видачу готівкових коштів 0,3% від суми кредиту (п.1.8). [PERSON] підписала вказаний договір, тим самим погодилась з усіма його пунктами та умовами. Також 23 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] (а.с.21-23) укладено договір поруки №679-02/П-07 (а.с.20), за яким [PERSON] поручився перед банком щодо належного виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №679-02/К-07. Крім того, 23 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» і [PERSON] (а.с.23-24) укладено нотаріально посвідчений іпотечний договір №679-02//Z-07 (а.с.17-19), за яким [PERSON] поручився квартирою №67 в будинку №14а по вулиці Воронезькій у місті Запоріжжя, щодо належного виконання [PERSON] зобовязань за кредитним договором №679-02/К-07. Як зазначено у позові, і проти чого не надано заперечень відповідачами, банк виконав свої зобовязання за кредитним договором, та видав [PERSON] грошові кошти в сумі 36000,00 доларів США (а.с.29). Згодом право вимоги за вказаними правочинами було відступлено до ПАТ «Дельта Банк» (а.с.38-42, 43-44, 45, 46). При цьому [PERSON] неналежним чином виконувала свої зобовязання перед банком, у звязку з чим, станом на 14 листопада 2014 року за кредитним договором утворилась заборгованість на загальну суму 832845,82 гривень, з яких: сума заборгованості за тілом кредиту 508163,42 гривні; сума заборгованості за відсотками 303461,86 гривню; сума заборгованості за комісією 21220,54 гривень (а.с.106, 36, 37). У звязку з порушенням зобовязань позичальника, банк письмово звертався до [PERSON], [PERSON], [PERSON] з вимогами про дострокове погашення кредиту та інших нарахувань за ними (а.с.30, 31, 32, 33-35), але спір в досудовому порядку урегульовано не було. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно ст. 526, ст. 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору, закону тощо. Якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як вказує стаття 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Статтею 546 ЦК України, передбачено, що виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. При цьому, за змістом ст. 525, ч.2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, та не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Частиною 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Згідно зі ст. ст. 12, 33 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 589, 590 ЦК України у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором іпотекодержатель має право вимоги дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Пунктом 9 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» розяснено, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо)належить виключно позивачеві(ч.1 ст. 20 ЦК України, ст.ст. 3, 4 ЦПК України). Таким чином, оскільки внаслідок неналежного виконання зобовязань, [PERSON] порушила визначений кредитним договором №679-02/К-07 строк і порядок виплати суми кредиту, а також загальні вимоги до виконання зобовязань, визначені діючим цивільним законодавством, вимоги позивача про стягнення з неї суми заборгованості, та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить [PERSON] підлягають задоволенню. Обставин, які спростовують зазначені висновки, судом встановлено не було. При цьому, суд не вбачає підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя [PERSON] Так, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). При цьому, предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний предявити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Таким чином, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобовязання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З наданих [PERSON] документів вбачається, що 22 травня 2013 року ПАТ «Дельта Банк» вже звертався до Хортицького районного суду м. Запоріжжя з позовом про солідарне стягнення з [PERSON], [PERSON] заборгованості за кредитним договором №679-02/К-07 від 23 жовтня 2007 року (а.с.146-149), проте зазначений позов було залишено без розгляду за повторною неявкою представника позивача в судові засідання (а.с.150). Позовну заяву, що в даний час перебуває на розгляді, банком було подано до канцелярії суду лише 14 січня 2015 року (а.с.3). Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про закінчення строку дії договору поруки у звязку із спливом шестимісячного строку з дня предявлення банком вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом. Зазначені висновки також відповідають правовим позиціям Верховного Суду України викладені в постановах №6-190цс14 від 21 січня 2015 року, №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року. Заявлене [PERSON] клопотання про застосування у справі строку позовної давності (а.с.81, 125-126) суд по суті не вирішує, оскільки таке клопотання має бути заявлене стороною у справі, а після закінчення строку дії договору поруки [PERSON] вже не є стороною кредитних взаємовідносин, та відповідно не має права на заявлення цього клопотання. Крім того, у відповідності до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, згідно ст. 88 ЦПК України, судові витрати (в тому числі судовий збір) на суму 3654 гривень не можуть бути стягнуті у солідарному порядку, як ставить питання позивач, а мають бути стягнуті з відповідачів [PERSON], [PERSON], в рівних частинах, по 1827 гривень з кожного.

Outcome: partial