Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-16 00:00:00

Позивач ПАТ АКБ «Львів» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] та [PERSON] про виселення їх з квартири [ADDRESS], новим власником якої є позивач. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 14.12.2009р. Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про задоволення вимог ПАТ АКБ «Львів», яким стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитними договорами на загальну суму 1 273 455,11 грн. Таке рішення набрало законної сили і виданий на його підставі виконавчий лист було пред'явлено до виконання у Личаківський ВДВС ЛМУЮ, після чого було відкрито виконавче провадження. 04.10.2012р. державним виконавцем проведено опис і арешт майна боржника, а саме квартири [ADDRESS], яка до того ж перебувала у іпотеці позивача згідно договору іпотеки від 28.03.2008р. і на яку рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.06.2012р. звернуто стягнення. В процесі виконання рішення суду, спеціалізованою організацією було проведено прилюдні торги з реалізації арештованого нерухомого майна - предмета іпотеки, однак торги, які були призначені на 26.12.2012р. не відбулись у зв'язку з відсутністю купівельного попиту. За пропозицією державного виконавця, листом від 04.01.2013р. позивач виявив бажання залишити за собою вищезазначене майно боржника за початковою ціною, яка становить 317 726 грн. шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна, і згідно акту державного виконавця про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, 04.12.2013р. ПАТ АКБ «Львів» отримав свідоцтво про право власності на таке майно. Відповідачу [PERSON] надсилалась вимога про добровільне, разом з неповнолітнім сином та іншими мешканцями звільнення спірної квартири, однак ця вимога залишилась проігнорованою. Такими своїми діями відповідач порушує права позивача як власника, і з метою захисту цих прав у спосіб виселення відповідача разом з сином із спірної квартири, вимушений звернутись до суду. Відповідач [PERSON] пред'явила позов до ПАТ АКБ «Львів», Личаківського ВДВС ЛМУЮ, правонаступником якого є Личаківський відділ державної виконавчої служби м. Львів Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.» про: визнання проведених 26.12.2012р. прилюдних торгів з реалізації предмета іпотеки такими, що проведені з порушенням вимог закону; визнання недійсним та скасування протоколу проведення прилюдних торгів по реалізації арештованого майна (предмета іпотеки) № 142525 від 11.02.2013р.; визнання недійсним та скасування акту головного державного виконавця Личаківського ВДВС ЛЛМУЮ від 12.02.2013р. про реалізацію предмета іпотеки - квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] визнання недійсним та скасування акту головного державного виконавця Личаківського ВДВС ЛМУЮ про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу від 12.02.2013р.; визнання недійсним свідоцтва, виданого ПАТ АКБ «Львів» про право власності на квартиру, розташовану за адресою [ADDRESS] Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13.01.2015р. (а.с.118 т.1) вказаний позов об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ АКБ «Львів» про виселення. В обґрунтування цього позову покликається на те, що оскаржувані прилюдні торги проводились в процесі примусового виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, внаслідок чого прилюдні торги слід було проводити згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», за яким у разі не реалізації майна на прилюдних торгах проводиться його уцінка та призначаються повторні прилюдні торги. Всупереч вимогам такого законодавства, державний виконавець запропонував стягувачу придбати майно за початковою ціною одразу після того, як не відбулись перші прилюдні торги. Вважає, що державним виконавцем безпідставно застосовано до спірних правовідносин вимоги Закону України «Про іпотеку», оскільки на примусовому виконанні перебувало рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, а не про звернення стягнення на предмет іпотеки, що виключає можливість застосування Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин. Наслідок порушення порядку проведення прилюдних торгів є визнання їх недійсними, що в свою чергу, тягне за собою недійсність всіх наступних документів, оформлених за результатами прилюдних торгів, зокрема протоколу проведення прилюдних торгів, акту про реалізацію предмета іпотеки, акту про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, свідоцтва про право власності від 04.12.2013р. та витягу про державну реєстрацію прав. Крім того, [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача ПАТ АКБ «Львів» про визнання недійсним договору іпотеки, укладеного між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів» та [PERSON] від 28.03.2008р. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова 24.02.2015р. (а.с.168 т.1) вказаний позов об'єднано в одне провадження з позовами ПАТ АКБ «Львів» про виселення та [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними, визнання недійсними та скасування протоколу, актів, свідоцтва. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що 28.03.2008р. між нею та ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів» в якості забезпечення виконання грошового зобов'язання за кредитним договором від 28.03.2008р. укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS]. На час укладення кредитного та іпотечного договорів перебувала у фактичних шлюбних відносинах [PERSON], з яким спільно проживала та вела спільний побут, у зв'язку з чим майно, в тому числі квартира, яка є предметом іпотеки вважається спільно сумісною власністю подружжя. Розпорядження таким майном, в тому числі шляхом укладення договору іпотеки можливе виключно після отримання письмової згоди іншого з подружжя, однак такої згоди третя особа [PERSON] не надавав, що є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. В судовому засіданні повноважний представник позивача ПАТ АКБ «Львів» вимоги первісного позову підтримала. Дала пояснення, аналогічні мотивам цього позову та просить його задовольнити. Проти обґрунтованості позовів [PERSON] заперечила. Зокрема, щодо позову про визнання прилюдних торгів недійсними з тих підстав, що законодавством не заборонено проведення прилюдних торгів відповідно до вимог Закону України «Про виконавче провадження» та з урахуванням особливостей, передбачених Законом України «Про іпотеку» під час виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Незважаючи на це, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.06.2012р., все ж таки було звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах, що додатково підтверджує правомірність застосування до даних правовідносин Закону України «Про іпотеку». Оскаржувані прилюдні торги відбулись після ухвалення цього рішення і оскільки Закон України «Про іпотеку» допускає можливість передачі іпотекодавцю права власності на предмет іпотеки в рахунок погашення боргу у випадку, якщо прилюдні торги визнані такими, що не відбулись, підстав для визнання їх недійсними не вбачає і тому, просить в задоволенні такого позову відмовити. Крім того, позивач пред'явив згаданий позов по спливу трьохмісячного строку позовної давності, визначеного ст. 48 Закону України «Про іпотеку», що є додатковою підставою для відмови в його задоволенні і про що подано окрему письмову заяву. Відносно позову про визнання договору іпотеки недійсним заперечила з тих підстав, що в першу чергу, [PERSON] є неналежним позивачем у такому позові, оскільки саме з її ініціативи укладено кредитний договір, забезпеченням виконання зобов'язань за яким виступає оскаржуваний договір. Внаслідок одержання кредитних коштів позивач отримала додаткове благо, внаслідок чого її становище лише покращилось, а права не могли зазнати обмежень. Крім того, матеріали такого позову не містять жодних доказів на підтвердження тієї обставини, що в момент укладення спірного договору позивач та третя особа за цим позовом перебували у фактичних шлюбних відносинах, тоді як підписуючи договір іпотеки позивач підтвердила, що предмет іпотеки, серед іншого, правами третіх осіб не обтяжений та не є часткою. Тому, такий позов також просить залишити без задоволення. Як і в попередньому випадку, подала окрему заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності для пред'явлення вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, оскільки оскаржуваний договір укладено 28.03.2008р., а з позовом до суду позивач звернулась лише 19.02.2015р., тобто по спливу встановленого законом трьохрічного строку позовної давності. Представник Личаківського ВДВС м. Львова ГТУЮ у Львівської області, як відповідач у справі про визнання прилюдних торгів недійсними, державний виконавець Сидій О.В., яким здійснювалось примусове виконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором і яким видано оскаржувані акти проти обґрунтованості цього позову заперечив з підстав, аналогічних тим, що і представник ПАТ АКБ «Львів». Незважаючи на те, що матеріали виконавчого провадження знищені за закінченням терміну зберігання, процедура примусової реалізації порушена не була. Тому, в задоволенні цього позову просить відмовити. [PERSON], як відповідач у справі за позовом ПАТ АКБ «Львів» та як позивач у справах про визнання прилюдних торгів недійсними та про визнання недійсним договору іпотеки, а також [PERSON], як відповідач у справі за позовом ПАТ АКБ «Львів» про виселення і який на момент ухвалення рішення досягнув повноліття в судове засідання не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. Повноважний представник відповідача [PERSON], згідно належної довіреності від 07.08.2014р. [PERSON], будучи присутнім в судовому засіданні 14.12.2015р. коли розпочато розгляд справи по суті відносно всіх трьох позовів висловився про підтримку позовів [PERSON] Відносно позовних вимог про визнання прилюдних торгів недійсними додатково зазначив, що рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу на прилюдних торгах в дійсності не пред'являлось до виконання, хоча за таким рішенням визначено початкову вартість предмета іпотеки на рівні 899 683 грн. Натомість, до виконання пред'явлено рішення суду про стягнення заборгованості, за яким предмет іпотеки оцінено до суми 317 726 грн., чим вважає, порушено права боржника і що є додатковою підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. У випадку визнання таких торгів недійсними, підстави для виселення відсутні. В протилежному випадку позов про виселення є підставним. Відносно позову про визнання договору іпотеки недійсним висловився в його підтримку з зазначених в ньому підстав. Враховуючи зазначене, а також те, що після початку розгляду справи по суті кожен із об'єднаних в одне провадження позовів не уточнювався, не змінювався, не доповнювався та на їх обґрунтування не надавалось жодного додаткового доказу, а натомість, лише неодноразово оскаржувались ухвали про відкриття провадження у справі, суд не вбачає перешкод для закінчення розгляду справи у відсутності сторони відповідачів на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення відповідно до підстав та предмету заявлених позовів. Представник третьої особи у справі за позовом ПАТ АКБ «Львів» - Органу опіки та піклування ЛРА ЛМР, представник відповідача у справі за позовом [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними - Філії 14 Приватного підприємства «Нива-В.Ш.», а також третя особа у справі за позовом [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним - [PERSON] в судове засідання теж не з'явились, хоча про дату, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили. З врахуванням зазначеного вище суд також вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. При цьому враховується, що на момент ухвалення даного рішення у справі, зокрема за позовом про виселення, [PERSON] [INFO].н. досягнув повноліття та відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України набув повної цивільної дієздатності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов ПАТ АКБ «Львів» підлягає до задоволення, а в задоволенні позовів [PERSON] про визнання прилюдних торгів недійсними та про визнання недійсним договору іпотеки належить відмовити виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 14.12.2009р. Личаківським районним судом м. Львова ухвалено рішення про задоволення позовних вимог ПАТ АКБ «Львів» та стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитними договорами на загальну суму 1 273 455,11 грн., в тому числі заборгованості за кредитним договором від № 2008s7777 від 28.03.2008р. в розмірі 867 568,99 грн. (а.с.6 т.1). В якості забезпечення виконання грошового зобов'язання за цим кредитним договором, між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів», та [PERSON] укладено договір іпотеки від 28.03.2008р. (а.с.15-17 т.1), згідно з яким за рахунок предмета іпотеки забезпечуються вимоги іпотекодержателя, що випливають з умов кредитного договору № 2008s7777 від 28.03.2008р., укладеного між ЗАТ АКБ «Львів» та [PERSON], відповідно до якого іпотекодержатель надав іпотекодавцю кредит в сумі 800 000 грн. на строк до 01.04.2038р. зі сплатою 15,5 % річних. Предметом іпотеки, згідно п. 1.2 договору іпотеки є квартира [ADDRESS] загальною площею 53,5 кв.м. На підставі рішення суду від 14.12.2009р., Личаківським районним судом м. Львова 18.03.2010р. видано виконавчий лист (а.с.7 т.1), який пред'явлено до виконання до Личаківського ВДВС ЛМУЮ, правонаступником якого є Личаківський ВДВС м. Львів ГТУЮ у Львівській області. Крім того, після пред'явлення згаданого рішення до виконання, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 18.06.2012р. (а.с.11-13 т.1) звернуто стягнення за договором іпотеки від 28.03.2008р., укладеним між ЗАТ АКБ «Львів», правонаступником якого є ПАТ АКБ «Львів» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом ЛМНО Тертичною Е.В., зареєстрованим у реєстрі за № 985, а саме: квартиру загальною площею 53,5 кв.м., яка знаходиться за адресою [ADDRESS], що належить [PERSON] для забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору № 2008s7777 від 28.03.2008р в сумі 867 568,99 грн. шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження з початковою ціною реалізації 899 683 грн. Відомості про пред'явлення такого рішення до виконання в матеріалах справи відсутні. Відповідно до акту державного виконавця від 12.02.2013р. (а.с.8 т.1), в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ АКБ «Львів» заборгованості по кредитному договору на загальну суму 1 277 095,11 грн., державним виконавцем 04.10.2012р. проведено опис й арешт нерухомого майна боржника, а саме квартири [ADDRESS]. Нерухоме майно реалізовувалось шляхом продажу на прилюдних торгах, які організовувались спеціалізованою організацією ПП «Нива - В.Ш.». Торги відносно квартири [ADDRESS] призначені на 26.12.2012р. не відбулись у зв'язку з відсутністю купівельного попиту, після чого стягувачу запропоновано скористатись правом придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. Листом від 04.01.2013р. банк, як іпотекодержатель, виявив бажання залишити майно боржника за собою шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок початкової ціни майна, яка становить 317 726 грн. На підставі цього акту, 04.12.2013р. позивачу видано свідоцтво про право власності на згадану вище квартиру (а.с.9 т.1). Відповідно до ч. 4 ст. 45 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент проведення прилюдних торгів, якщо жоден учасник не зареєструвався або у разі якщо предмет іпотеки не був проданий, прилюдні торги визнаються такими, що не відбулися. За правилами ч. 1 ст. 49 цього Закону, теж в редакції, чинній на момент проведення прилюдних торгів, протягом десяти днів з дня оголошення прилюдних торгів такими, що не відбулися, іпотекодержателі та інші кредитори боржника відповідно до пріоритету їх зареєстрованих вимог мають право придбати предмет іпотеки за початковою ціною шляхом заліку своїх забезпечених вимог в рахунок ціни майна. У цьому випадку придбання предмета іпотеки іпотекодержателем оформлюється протоколом і актом про реалізацію предмета іпотеки у порядку, встановленому статтею 47 цього Закону, а нотаріус на підставі такого акта видає свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів, якщо прилюдні торги не відбулися. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент проведення прилюдних торгів, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент проведення прилюдних торгів, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону. Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Законом України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999р. № 606-XIV в редакції Закону України № 2677-VI від 04.11.2010р. з наступними змінами, який був чинним на момент проведення прилюдних торгів (далі Закон України «Про виконавче провадження») визначались умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Главою 4 цього Закону визначався загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Стаття 44 цього Закону передбачала черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. Положеннями статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» визначались особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, згідно із частиною восьмою цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». Отже, за змістом цієї статті підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 52 Закону України «Про виконавче провадження». Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя. Якщо за судовим рішенням з відповідача стягнуто кредитну заборгованість, то суд не може змінити спосіб виконання такого рішення суду на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки виконання рішення суду про стягнення заборгованості має виконуватися за рахунок усього майна, що належить боржнику. Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності - на об'єкти нерухомості. Статтею 54 цього Закону передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Оскільки статтею 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя. На основі аналізу зазначених правових норм, під час розгляду цивільної справи № 6-103цс16, Верховний Суд України сформулював правову позицію від 27.04.2016р., згідно з якою роз'яснив, що норми Закону України «Про виконавче провадження» дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку». У справі яка розглядається рішенням суду стягнуто заборгованість в тому числі за кредитним договором, виконання якого забезпечувалось договором іпотеки, що давало державному виконавцю підстави застосувати до спірних правовідносин норми ст. ст. 45, 49 Закону України «Про іпотеку» після того, як перші прилюдні торги були визнані такими, що не відбулись, внаслідок чого правові підстави для задоволення позову про визнання прилюдних торгів недійсними відсутні. В свою чергу, невірними є мотиви представника відповідача про необхідність реалізації предмета іпотеки відповідно до рішення Апеляційного суду Львівської області із визначенням початкової ціни на рівні 899 683 грн. Зокрема, за правилами ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою. Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи - ст. 575 ЦК України. Іпотека, згідно ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно ч. 1 ст. 7 цього Закону, за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі ст. 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суди повинні розглядати питання про можливість застосування звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, заявлений у позовній вимозі. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. На основі аналізу вищезгаданих правових норм, під час розгляду цивільної справи № 6-1080цс15 Верховний Суд України в своїй постанові від 03.02.2016р. зазначив, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня. Стягнення заборгованості за основним зобов'язанням не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок забезпечувального зобов'язання. Однією із стадій цивільного процесу в тому числі є стадія виконання рішення суду. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожному гарантовано право на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру. У справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Здійснення права на звернення до суду з позовом стосовно його прав та обов'язків цивільного характеру було б ілюзорним, якби внутрішня правова система допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося б на шкоду однієї зі сторін. Крім того, невиконання рішення є втручанням у право на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. З огляду на зазначене, наявність рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не створює у кредитора абсолютного обов'язку пред'явлення його до виконання у випадку, коли існує рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, адже право вибору конкретного способу захисту, в тому числі на стадії виконання належить саме кредитору, тоді як при пред'явленні до виконання другого рішення державний виконавець в тому числі зобов'язаний керуватись нормами Закону України «Про іпотеку». Що стосується різниці в початковій ціні предмета іпотеки за рішенням суду про стягнення заборгованості за кредитним договором та рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, то поряд з правом вибору кредитора пред'явлення до виконання того чи іншого рішення, така різниця сама-по-собі не може вважатись абсолютною підставою для визнання прилюдних торгів недійсними. Так, в процесі розгляду цивільної справи № 6-2988цс15 Верховний Суд України в постанові від 13.04.2016р. зазначив, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, тобто не тільки недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів, а й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні висновки про те, що головною умовою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, а не лише саме-по-собі недотримання норм закону під час проведення прилюдних торгів надані Верховним Судом України під час розгляду цивільних справ № 6-3174цс15, 6-547цс16, 6-370цс16 та низці інших справ. Крім того, під час розгляду цивільної справи № 6-103цс16, посилання на яку зроблено вище, Верховний Суд України скасовуючи рішення судів апеляційної та касаційної інстанції з підстав поширення на спірні правовідносини норм Закону України «Про іпотеку» також зазначив, що суди апеляційної та касаційної інстанції всупереч статті 16 ЦК України не встановили, які права та інтереси позивачки порушено відповідною процедурою реалізації арештованого майна. Частиною третьою статті 62 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що майно передається на реалізацію за ціною та в порядку, визначеними статтею 58 цього Закону. Згідно із частиною першою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки нерухомого майна та майна, вартість якого перевищує сто неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який здійснює свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні». Натомість, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Виходячи зі змісту поняття «ціна», як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» судова палата у цивільних справах Верховного Суду України приходять до правового висновку, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмету іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону (постанова Верховного Суду України № 6-1239цс16 від 08.06.2016р.). Частина шоста ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає два способи визначення початкової ціни продажу предмета іпотеки, а саме: за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем, або, так само як і положення ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження» - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. З наведеного слідує висновок, що виключно в процесі виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки початкова ціна продажу предмета іпотеки може визначатись за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем. В іншому випадку, і зокрема в процесі виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором оцінка нерухомого майна проводиться суб'єктом оціночної діяльності відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», що з іншої сторони, також можливо під час виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Частинами другою, третьою та четвертою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право сторін виконавчого провадження оскаржити результати оцінки майна та порядок їх оскарження до передачі майна на реалізацію. У разі коли сторона виконавчого провадження не реалізувала своє право оскарження звіту суб'єкта оціночної діяльності в передбачений законом строк, цей звіт про оцінку майна набуває чинності і є підставою для реалізації майна з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною у звіті (частина п'ята статті 58, частина третя статті 62 Закону України «Про виконавче провадження», частина друга статті 43 Закону України «Про іпотеку) - постанова Верховного Суду України № 6-42цс15 від 15.04.2015р. Доказів про те, що стороною позивача за позовом про визнання прилюдних торгів недійсними реалізовувалось право на оскарження результатів оцінки, проведеної в процесі виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором матеріали справи не містять, як і не містять доказів про те, що ринкова вартість квартири на момент її реалізації становила 899 683 грн. - ту ціну, яка визначена в рішенні суду, або ж доказу що вартість квартири на рівні 317 726 грн., за якою було реалізовано предмет іпотеки є значно заниженою. Тобто по факту, матеріали справи не містять жодного підтвердження про те, що внаслідок реалізації квартири на прилюдних торгах за ціною 317 726 грн. відбулись порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, що відповідно до висновків Верховного Суду України є головною умовою при вирішенні даної категорії справ. Натомість, згідно п. 4.7 договору іпотеки, у випадку оголошення публічних торгів такими, що не відбулись іпотекодержатель має право прийняти предмет іпотеки у власність. При цьому згоди іпотекодавця на це не потребується, а ціна предмета іпотеки що передається у власність, визначається експертним шляхом. Вказане узгоджується з приписами ч. 2 ст. 582 ЦК України, згідно з якою оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом. У справі яка розглядається саме в процесі виконання рішення суду про стягнення заборгованості ціна визначається експертним шляхом, що з огляду на принцип свободи договору, який закріплено в ст. 6 ЦК України і який розкритий в ст. 627 ЦК України, відповідає досягнутим домовленостям сторін, тоді як в процесі виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки методика визначення ціни таким домовленостям не відповідає, не є експертною, а згідно п. 1.4 договору іпотеки - лише визначена за домовленістю станом на момент укладення договору іпотеки, а не станом на час проведення прилюдних торгів. Враховуючи право кредитора на пред'явлення до виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором і можливість реалізації предмета іпотеки в процесі виконання такого рішення за ціною, яка визначена відповідно до ст. 58 Закону України «Про виконавче провадження», методика визначення якої також допускається положеннями ч. 6 ст. 38 Закону України «Про іпотеку», беручи до уваги відсутність доказів про порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, підстав для визнання прилюдних торгів недійсними суд не вбачає, і тому, в задоволенні такого позову відмовляє у зв'язку з його безпідставністю. Що стосується посилань представника позивача на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у справах 6-449цс15, 6-200цс14, 6-199цс14 (а.с.27-51) про неможливість застосування Закону України «Про іпотеку» під час виконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, то з врахуванням вищенаведеного про протилежне, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України суд вважає за необхідне відступити від таких висновків. Крім того враховується, що від таких висновків відступив Верховний Суд України, про що зазначив в своїй ухвалі від 19.10.2016р., яка винесена у справі № 463/3250/14ц. Крім того, приймаючи таке рішення у даній справі, зокрема в частині вирішення позову про визнання прилюдних торгів недійсними суд також враховує та одночасно роз'яснює позивачу за цим позовом, що особа права якої порушені, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника - постанова Верховного Суду України від 07.12.2016р. № 6-1111цс16. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Натомість, передача державним виконавцем стягувачу нереалізованого на прилюдних торгах арештованого майна в рахунок погашення боргу, постанова, прийнята державним виконавцем у результаті цієї процедури, та складений державним виконавцем акт про передачу майна стягувачу не можуть визнаватися недійсними на підставі норм цивільного законодавства про недійсність правочину за статтями 203, 215 ЦК України - постанова Верховного Суду України від 16.11.2016р. № 6-1655цс16. Аналогічно, суд не вбачає підстав для задоволення позову [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним. Матеріали справи не містять даних про те, що позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Згідно мотивів цього позову, вказані особи на момент укладення договору іпотеки перебували у фактичних шлюбних відносинах. Відповідно ст. 74 СК України в редакції, чинній на момент укладення спірного договору, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Так, пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. На основі аналізу зазначених норм закону під час розгляду цивільної справи № 6-533цс16 предметом якої було визнання недійсним договору іпотеки з підстав відсутності згоди на його укладення одного з подружжя, Верховний Суд України сформулював правову позицію, згідно з якою роз'яснив, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд України під час розгляду іншої цивільної справи № 6-727цс16, предметом якої було визнання правочину недійсним з підстав відсутності згоди особи, яка перебувала у фактичних шлюбних відносинах зі стороною договору. За змістом договору іпотеки (п.1.3), предмет іпотеки набуто у власність іпоткодавцем на підставі договору купівлі-продажу від 28.03.2008р., тобто в день підписання оскаржуваного договору, а згідно п. 1.5, іпотекодацець засвідчив, що предмет іпотеки в тому числі не обтяжений правами третіх осіб і не є часткою. Враховуючи такі обставини справи, банк не знав та не міг знати про те, що відносно предмета іпотеки може існувати режим спільної сумісної власності, адже позивач не лише приховала таку інформацію, а навпаки, повідомила про протилежне, що виключає можливість задоволення такого позову, не говорячи вже про те, що матеріали справи взагалі не містять доказів перебування позивача та третьої особи у фактичних шлюбних відносинах під час укладення спірного договору. Тому, в задоволенні такого позову також належить відмовити у зв'язку з його безпідставністю, а не у зв'язку з його пред'явленням після спливу строку позовної давності. Що стосується позову ПАТ АКБ «Львів» про виселення, то враховуючи вищенаведене, такий підлягає до задоволення і серед іншого, суд враховує наступне. За змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя цієї статті регулює порядок виселення громадян. Зокрема, звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Прикінцевими положеннями Закону «Про іпотеку», який набрав чинності з 1 січня 2004 року, внесено зміни до ЖК УРСР, зокрема, текст статті 109 викладено у нові редакції. За змістом частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. На основі аналізу зазначених норм під час розгляду цивільної справи № 6-197цс16 Верховний Суд України прийшов до висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР. За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. В свою чергу, за змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», якою в тому числі регулюється порядок виселення, письмова вимога про добровільне звільнення житлового приміщення направляється лише після прийняття рішення звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. У справі яка розглядається спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки не був позасудовим, а навпаки, був судовим - в процесі примусового виконання рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором. Незважаючи на це, вимога в порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» про добровільне звільнення приміщення квартири [ADDRESS] направлена відповідачу [PERSON] 21.07.2011р. (а.с.18) після того, як органами виконавчої служби в процесі виконання виконавчого листа, виданого Личаківським районним судом м. Львова 18.03.2010р. накладено арешт та звернуто стягнення на цю квартиру. Згідно копії повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.19), така вимога отримана відповідачем [PERSON] 29.07.2011р. Відповідно до умов кредитного договору від 28.03.2008р. (п.1.2), кредит надається для споживчих потреб, а саме для придбання нерухомості та її ремонту. Сам же предмет іпотеки, відповідно до п. 1.2 іпотечного договору набутий у власність [PERSON] у день отримання кредиту та у день підписання договору іпотеки, що з огляду також на спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, свідчить про можливість виселення відповідачів із займаного житла, адже доказів про те, що квартира придбана не за рахунок кредиту матеріали справи не містять. Тому, позов ПАТ АКБ «Львів» підлягає до задоволення в повному обсязі шляхом виселення як відповідача [PERSON], так і її сина [PERSON], який станом на дату ухвалення рішення є повнолітнім. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ АКБ «Львів» належить стягнути судовий збір за пред'явлення позову про виселення в розмірі 243,60 грн., сплата якого підтверджується відповідною квитанцією (а.с.1 т.1). На підставі наведеного та

Outcome: approved