Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

Позивачка свої позовні вимоги мотивує тим, що з 05 грудня 1980 р. по 07 березня 2014 р. працювала у відповідача, та була звільнена за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на пільгових умовах. Внаслідок лікування та обстеження в клініці науково-дослідного інституту гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету в період з 15.01.2014 р. по 05.02.2014 р., позивачці було встановлено діагноз професійного захворювання, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень пилової етіології ІІ стадії у фазі нестійкої ремісії. Емфізема легень ІІ ступеню. Легенева недостатність ІІ ступеню. Захворювання професійне, встановлене вперше ППЛЕК 29.01.2014 р. в клініці НДІ ГП та ПЗ ЗНМУ. Хронічна двохстороння сенсоневральна приглухуватість з помірним ступенем зниженням слуху (третя ступень) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] Захворювання професійне, від тривалого впливу шуму на виробництві, вперше встановлено ППЛЕК 29.01.2014 р. в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ. 21.02.2014 р. на підставі повідомлення про професійне захворювання був складений Акт № 19 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 за участю представників відповідача, міської санепідемстанції та Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Професійне захворювання виникло у звязку з недосконалістю технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривалої роботи в шкідливих умовах праці. Причина професійного захворювання проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та пилу. 28.03.2014 р. при первинному огляді на медико-соціальній експертній комісії було встановлено 40 % стійкої втрати працездатності і встановлена дата перегляду 28.03.2015 р. У ході повторного обстеження та стаціонарного лікування в клініці науково-дослідного інституту гігієни праці та профзахворювань Харківського Національного медичного університету в період з 12.01.2015 р. по 04.02.2015 р, у позивачці був встановлений діагноз професійного захворювання, а саме: хронічне обструктивне захворювання легень пилової етіології ІІ стадії у фазі загострення. Емфізема легень ІІ ступеню. Легенева недостатність ІІ ступеню. Хронічне легеневе серце. НК І ст. Захворювання професійне, встановлено ППЛЕК 29.01.2014 р. в колінці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ. Хронічна двохстороння сенсоневральна приглухуватість із значним ступенем зниженням слуху (четверта ступінь) за класифікацією [PERSON] та [PERSON] Захворювання професійне, від тривалого впливу шуму на виробництві, вперше встановлене ППЛЕК 29.01.2014 р. НДІ ГП та ПЗ ХНМУ. 05.03.2015 р. при повторному огляді на МСЕК було встановлено без терміново 60 % стійкої втрати професійної працездатності та безтерміново третю групу інвалідності внаслідок професійного захворювання. Професійним захворюванням, позивачу заподіяно моральну шкоду, яку вона оцінює в 60\~000 грн. Оскільки втрачено найцінніше здоровя, професійні захворювання спричиняють моральні страждання, порушуються нормальні життєві звязки та звички, що потребують додаткових зусиль для організації життя. Враховуючи викладене, позивачка просить суд стягнути з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 50\~000 грн. У судовому засідання, позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача надала заперечення на позовну заяву, обґрунтовуючи тим, що відповідно до п. 19 Акту розслідування професійного захворювання, товариство не порушувало вимог законодавства про охорону праці, а отже відсутні порушення законних прав позивача, які передбачені ст. 237-1 КЗпП України, як підстава для відшкодування моральної шкоди. Встановлювати особи, які не виконали вимоги охорони праці відповідно до п. 86 Порядку, має право комісія з розслідування професійних захворювань, яка не встановила з боку товариства порушень законодавства з охорони праці, а оскільки акт розслідування професійного захворювання № 19 від 21.02.2014 р. позивач не оскаржила у встановленому порядку, то відсутні належні та допустимі докази порушення товариством її прав, а отже відсутні підстави для задоволення позову. Позивачем не надано доказів, що підтверджують понесені нею моральних страждань. Також представник відповідача надала до суду клопотання про розстрочку виконання рішення суду. Так як у товаристві склалася складна фінансово-економічна ситуація, за період з 01.01.2015 р. по 01.09.2015 р., тільки за зазначеною категорією справ з товариства стягнуто 976\~850 грн. Відповідно представник відповідача просить суд, у разі задоволення позову (повністю чи частково) розстрочити виконання рішення суду, а саме зазначити, що 50 % стягнутої суми підлягає сплаті на протязі 30 банківських днів з дня набрання рішенням законної сили, інші 50 % стягнутої суми підлягає сплаті на протязі 90 банківських днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Представник третьої особи будучи належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, до суду не зявився, заяв та клопотань не надавав. Суд вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи і надані докази вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, враховуючи наступні обставини. Встановлено, що позивач з 05 грудня 1980 р. по 07 березня 2014 р. працювала у відповідача, та була звільнена за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на пільгових умовах /а.с.6-10/. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання № 19 від 21 лютого 2015 р., позивачу встановлений встановлено діагноз, яке є професійним захворюванням. Відповідно акту, професійне захворювання виникло у звязку з недосконалість технологій, неефективного використання засобів індивідуального захисту, тривала робота в шкідливих умовах праці. Причина проведення робіт в умовах підвищеного рівня виробничого шуму та пилу. Згідно довідки виданої фтизіатричною МСЕК м. Суми від 25.03.2015 р. про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності, працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги втрати працездатності склала 60 %, а довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААВ № 928577 від 25.03.2015 р. позивачу встановлено третю групу інвалідності /а.с.14/. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Законом України «Про охорону праці», а саме ч. 1 ст. 9 було визначено, що відшкодування шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоровя або у випадку смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Відповідно до змін, внесених до закону України «Про загальнообовязкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.02.2007 р. були виключені положення щодо відшкодування моральної шкоди з Фонду соціального страхування. Проте, право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та ст. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу. Встановлений законодавцем розподіл обовязків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам ст. 22 Конституції України. Судом встановлено, що тяжкі та шкідливі умови праці призвели до професійного захворювання позивача. У звязку з цим 22.06.2015 р. позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав з позовом про відшкодування морально шкоди. Оскільки на час звернення позивача до суду Законом України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» не передбачено обовязку Фонду відшкодовувати потерпілому моральну шкоду, то таку шкоду позивачу, законні права якого порушено, повинен відшкодовувати роботодавець, згідно з правилами ст. 237-1 КЗпП України. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються лише у випадках передбачених, законодавством. Таким чином з вищенаведеного вбачається, що між позивачем та ПАТ «Сумське машинобудівне науково-виробниче обєднання» склались трудові правовідносини та внаслідок незабезпечення останнім безпечних умов праці позивачу при виконанні ним трудових обовязків, було ушкоджене здоровя. Судом встановлено, що внаслідок професійного захворювання в позивача порушилися нормальні життєві звязки. Постійно хворіє, крім того, має значні обмеження в життєдіяльності, звичках, бажаннях. Все це вимагає додаткових зусиль по організації її життя і веде до нових переживань. Вищезазначене законодавство, а також розяснення Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 р. із змінами від 25.05.2011 р. «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» повязують факт заподіяння моральної шкоди, не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих звязків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. Виходячи із наведених вище обставин, довідки МСЕК, суд вважає, що позивачу заподіяно моральну шкоду, і згідно ст. 237-1 КЗпП України, розясненням Пленуму Верховного Суду України, [PERSON] має право на відшкодування. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує ступінь, характер, обсяг і тривалість страждань, а саме незначне погіршення стану здоровя позивача, те, що професійна працездатність в звязку з професійним захворюванням втрачена на 60 % та встановлена ІІІ група інвалідності. Розмір відшкодування моральної шкоди, яка підлягає сплаті позивачеві, суд визначає в розмірі 12 000 грн., враховуючи при цьому дійсний розмір і тривалість моральних та фізичних страждань позивача, негативні наслідки отриманого ним захворювання, а також доведеність заявлених позовних вимог. Згідно ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя. Відповідно до ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи суму, яка підлягає стягненню,\~\~обставини на які посилається відповідач та зміст його заяви, суд вважає можливим надати відповідачу розстрочку виконання рішення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ПАТ «СМНВО» на користь держави підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.

Outcome: partial