Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд з України без згоди одного з батьків. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебуває в шлюбі з [PERSON] (надалі відповідач), зареєстрованому 08 травня 2016 року виконавчим комітетом Обарівської сільської ради Рівненського району Рівненської області. Відповідач на даний час проживає на території країни Італійська Республіка, де постійно працює та отримує гідну заробітну плату. Після укладення шлюбу позивачка поїхала проживати до свого чоловіка до Італійської Республіки, де отримала дозвіл на тимчасове проживання, а також посвідчення особи в Італійській Республіці. На території Італійської Республіки у сторін народився син - [PERSON], [INFO], який також отримав дозвіл на проживання строком до 25.10.2018 р. з правом його продовження. Внаслідок значного погіршення стану здоров'я свого батька позивачки, 30.07.2018 р. позивачка разом з малолітнім сином [PERSON] тимчасово приїхала на територію України. Позивачка має намір забезпечити якнайкращий рівень життя сину, а також участь у його вихованні обох батьків, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов'язків, у зв'язку з чим бажає разом з сином поїхати до Італійської Республіки, де фактично перебуває відповідач, який є її чоловіком та батьком дитини. Через конфлікт, який виник між сторонами, відповідач без жодних вагомих аргументів відмовив в наданні дозволу на відповідний виїзд дитини за межі України. Така позиція відповідача шкодить інтересам та гармонійному розвитку малолітнього [PERSON], позбавляє його належного батьківського піклування. За таких обставин позивачка просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до країни Італійської Республіки без дозволу батька дитини [PERSON], на період з дня винесення рішення до [INFO] року. Позивачка позов підтримала та надала суду пояснення з приводу обставин, що описані вище. Представник позивачки позов підтримала та надала суду пояснення з приводу обставин, що описані вище. Представник органу опіки та піклування не заперечує проти задоволення позову. Відповідач вчетверте не з'явився в судове засідання. У відповідності до ст. 128 ЦПК України про порядок повідомлення особи про час та місце судового засідання відповідач є належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду даної цивільної справи. Крім того, на веб-сайті суду розміщується список справ, що призначені судом до розгляду, і така інформація є відкритою, загальнодоступною та зрозумілою; і при бажанні відповідач мав можливість отримати інформацію про дату і час розгляду справи. Від сторони не надходили заяви про відкладення розгляду справи чи про слухання справи без його участі. Судом приймається до уваги, що за положеннями статті 49 ЦПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Тому суд вважає за можливе застосувати положення ЦПК України щодо можливості проведення заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, позивачка та відповідач є батьками малолітнього сина [PERSON], який народився [INFO] р. на території Італійської Республіки в м. Мантуя, що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого 15.11.2017 р. На території Італійської Республіки малолітній [PERSON], [INFO], отримав дозвіл на проживання для іноземців (тип дозволу: сімейні обставини) строком дії до 25.10.2018 р. з правом продовження дії відповідного дозволу. Зазначений дозвіл надає право малолітньому сину сторін отримувати безкоштовну медичну допомогу, соціальні послуги, безкоштовне навчання на території Італійської Республіки, що забезпечить найкращі інтереси дитини. Позивачка по справі, проживаючи на території Італійської Республіки, отримала посвідчення особи в Італійській Республіці № [NUMBER] Згідно зазначеного посвідчення місце проживання позивачки зареєстроване за адресою: [ADDRESS] На території Італійської Республіки позивачка разом з неповнолітнім сином проживали до 30.07.2018 р., що підтверджується відмітками в паспорті громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON]; та в паспорті громадянина України для виїзду за кордон [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON]. Відповідач проживає на території країни Італійська Республіка, працює в компанії Golinelli Trasporti S.R.L. (ТОВ Голінеллі Траспорті), отримує заробітну плату у розмірі 2800 євро, що підтверджується копією виписки з банківського рахунку відповідача. Слід зазначити, що виписка з банківського рахунку надходить відповідачу на адресу: [ADDRESS], де як встановлено зареєстроване місце проживання позивачки. Відповідач коштів на утримання малолітнього сина не надає, у зв'язку з чим, позивачка звернулася до суду з позовною заявою про стягнення аліментів з відповідача на утримання дитини, що підтверджується копією ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 22.11.2018р. № 569/20695/18. Надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до країни Італійська Республіка відповідатиме найкращим інтересам дитини, оскільки дозволить дитині постійно бачитися із своїм батьком що, в свою чергу, призведе до того, що батько братиме участь у вихованні дитини. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст. 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57 установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Суд приходить до висновку, що саме можливість проживати разом з обома батьками забезпечить повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток малолітнього [PERSON], [INFO].н., а також рівень життя, необхідний для такого розвитку. Це надасть можливість сторонам в рівній мірі реалізовувати свої права та в рівній мірі виконувати обов'язки щодо дитини, що відповідатиме найкращим інтересам дитини. Проживання малолітнього [PERSON], [INFO] разом з обома батьками забезпечить те, що відповідач зможе та зобов'язаний буде належним чином піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч.6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Суд вважає, що ненадання відповідачем своєму сину [PERSON], [INFO], дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до країни Італійської Республіки порушує законні права малолітньої дитини, тому приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині можливості постановлення судового рішення про надання такого дозволу з часу набрання рішенням законної сили і до 31 грудня 2019 року. Суд не вбачає підстав надавати такий дозвіл до часу досягнення дитиною 16 років. Адже, не виключено, що в подальшому у позивачки не буде труднощів у перетині кордону України разом з дитиною, оскільки такий дозвіл відповідач зможе надати. Або будуть наявні інші обставини, що не потребуватимуть такого дозволу від відповідача. Тому позов підлягає до часткового задоволення. Адже суд не може постановити рішення щодо правовідносин, які ще не настали. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved