Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк» [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 20.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір №0104/0508/55-013, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45\~000 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк по 20.05.2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором відповідач передав ВАТ «Сведбанк» у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м., що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 04.03.2003 року за реєстровим №2439, зареєстрованого у КП «ВООБТІ» 31.03.2003 року в реєстрову книгу №572 за реєстровим №1420/50633. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, на підставі вищезазначеного договору до позивача перейшло право вимоги, яке виникло з кредитного договору та договору іпотеки, укладених між ВАТ «Сведбанк» та відповідачем, у обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника утворилась заборгованість станом на 28.07.2015 року у розмірі 40\~465,60 дол. США, що в еквіваленті становить 892\~763,32 грн. А відтак, позивач, як новий кредитор та іпотекодержатель, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: в рахунок виконання основного зобовязання за кредитним договором щодо оплати відповідачем заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно; визнати за позивачем право власності на предмет іпотеки. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечував проти винесення заочного рішення суду. Представник відповідача адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні останніх відмовити у звязку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що 20.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір №0104/0508/55-013, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 45\~000 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк по 20.05.2023 року. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань за вказаним кредитним договором відповідач передав ВАТ «Сведбанк» у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,8 кв.м., що належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 04.03.2003 року за реєстровим №2439, зареєстрованого у КП «ВООБТІ» 31.03.2003 року в реєстрову книгу №572 за реєстровим №1420/50633. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, внаслідок укладання вказаного договору відбулась заміна кредитора, а саме позивач набув статусу нового кредитора/іпотекодержателя за вищезазначеними кредитним договором та договором іпотеки. Згідно ст.ст.525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. Однак, всупереч положенням ст.ст.525, 526, 530 ЦК України, позичальник перестав сплачувати необхідні платежі у встановлені кредитним договором строки. Як вбачається з довідки ПАТ «Дельта Банк» вих. №б/н від 28.07.2015 року через неналежне виконання умов кредитного договору станом на 28.07.2015 року у відповідача утворилась заборгованість у розмірі 40\~465,60 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 892\~763,32 грн., та яка складається з: 35\~877,21 дол. США, що в еквіваленті складає 791\~532,98 грн. сума заборгованості за кредитом, з них прострочена заборгованість складає 2\~253,51 дол. США, що в еквіваленті складає 49\~717,56 грн.; 4\~588,39 дол. США, що в еквіваленті складає 101\~230,34 грн. сума заборгованості за відсотками, з них прострочена заборгованість складає 4\~360,25 дол. США, що в еквіваленті складає 96\~197,05 грн. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи під час розгляду справи у суді відповідачем було здійснено часткове погашення кредитної заборгованості, в тому числі і простроченої заборгованості, а тому згідно розрахунку заборгованості станом на 02.11.2017 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 774\~151,89 грн., з них: 27\~107,43 дол. США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ складає 728\~604,43 грн. сума заборгованості за кредитом; 308,61 дол. США, що в еквіваленті згідно курсу НБУ складає 8\~294,94 грн. сума заборгованості за відсотками; 37\~252,52 грн. пеня. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати достроково повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього кодексу. Відповідно до положень ст.589 ЦК України, ст.7 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання зобовязання забезпеченого заставою, заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобовязання. Необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у звязку із предявленням вимоги, якщо інше не встановлено законом. А тому, зважаючи, що позивач звернувся до суду з даним позовом 03.09.2015 року, встановлення в ході судового розгляду не виконання позичальником вимог щодо повернення позики частинами, наявність заборгованості з пені, суд вважає, що є всі достатні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, незважаючи на те, що на момент розгляду справи відповідачем погашена заборгованість щодо простроченої заборгованості як щодо тіла кредиту, так і щодо відсотків. Однак, суд вважає за необхідне звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості за кредитним договором у розмірі 774\~151,89 грн., тобто станом на 02.11.2017 року. З вимог позову слідує, що позивач просить застосувати спосіб звернення стягнення предмета іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки та набуття іпотекодержателем права власності на нього за вартістю, визначеною субєктом оціночної діяльності у відповідності до вимог ст.ст.33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Так, відповідно до ч.1 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателю на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Разом із тим ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання). При цьому правовою підставою для передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання є договір про задоволення вимог іпотекодержателя (або застереження в іпотечному договорі). Отже, наведеними вище нормами законодавства (насамперед статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку») не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду. У цих нормах задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття ним права власності на предмет іпотеки ототожнюється передусім із способом звернення стягнення, який, разом з іншими, може застосовуватися, якщо це передбачено договором. Як вбачається із договору іпотеки від 20.05.2008 року, укладеного між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1596, останній містить п.п.12.3.1, у якому передбачено такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в позасудовому порядку. Тому, на підставі ч.2 ст.16 ЦК України позивач має право застосування такого способу стягнення, оскільки, було б нелогічно, що сторони за законом можуть це питання врегулювати в позасудовому порядку, але позбавлені цього права в судовому порядку за рішенням суду. Це суперечило б і статтям 55, 124 Конституції України, на що звернув увагу Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Згідно звіту про незалежну оцінку ТДВ «НЕКОС» від 17.07.2017 року встановлено, що станом на 17.07.2017 року ринкова вартість трикімнатної квартири, загальною площею 62,8 кв.м., розташованої за адресою: вул. Короленка, 31/101, м. Вінниця, становить 673\~000 грн. без ПДВ. Таким чином, вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі позивачу права власності на вказане майно та визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки є такими, що підлягають задоволенню. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Згідно п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції до 01.09.2015 року, на момент звернення позивача до суду з даним позовом) від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, повязаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 02.03.2015 року прийнято рішення №51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у публічному акціонерному товаристві «Дельта Банк», згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк» - відповідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків [PERSON], в особі якого й звернувся позивач до суду з даним позовом. А тому, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати, які складаються з 3\~654,00 грн. судового збору, так як у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial