Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем. В зв`язку зі скрутним матеріальним становищем позивачка у березні 2014 виїхала на заробітки до Данії. Зазначає, що вона систематично висилала кошти на утримання дитини, оплачувала школу, купувала речі та подарунки. Однак, з січня 2015 року між подружжям виник конфлікт, та згодом рішенням Рівненського міського суду Рівненської області шлюб було розірвано. Позивачка неодноразово хотіла забрати дитину в Данію, однак відповідач категорично заперечував проти цього. Зазначає, що кожну відпустку вона приїжджає до дитини, однак відповідач не надає дозволу залишитись їм на одинці, відвідати дитячі розважальні центри без його нагляду або нагляду його батьків. Дитина дуже чекає цю поїздку, тому позивачка вимушена звернутись до суду з даним позовом та просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Данії малолітньої [PERSON] в період з 01.07.2019 по 31.07.2019 без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] . Позивачка не з`явилася в судове засідання. Згідно до поданої заяви позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати без її участі, оскільки вона перебуває за кордоном. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала. Просить суд надати дозвіл на виїзд дитини до Данії в період з 01.07.2019 року по 31.07.2019 року. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що дитина не говорила йому про те, що хоче в поїздку. Якби дитина таку згоду висловила, то він би не заперечував проти цієї поїздки. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав. Вважає, що у разі задоволення позову таке рішення буде суперечити інтересам дитини. Малолітня [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що не має бажання їхати разом з мамою до Данії, не бажає знайомитися з її новою сім`єю. Додала, що вона почувається комфортно за місцем свого проживання. Представник органу опіки та піклування заперечує проти задоволення позову. Зазначає, що між мамою дитини та дитиною не встановився психологічний контакт. Дитина висловила свою думку щодо цієї поїздки, а тому прийняття судом рішення про відмову у задоволенні позову буде відповідати інтересам дитини. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає не підлягає до задоволення. Як встановлено в судовому засіданні, сторони є батьками малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . З січня 2015 року між подружжям виник конфлікт, та згодом рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 05.06.2015 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 23.12.2015 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області визначено місця проживання дитини [PERSON] з батьком дитини - [PERSON] . У 2018 році позивачка звернулась до служби у справах дітей Острозької районної державної адміністрації Рівненської області з заявою про визначення режиму побачень з донькою. 13.08.2018 позивачка через адвоката Кожуховську Зоряну Віталіївну звернулась до нотаріуса Коломис Ольги В`ячеславівни з проханням направити відповідачу лист з проханням надати згоду на виїзд малолітньої дитини за кордон та оформити її нотаріально. Оскільки відповідач не звертався до нотаріуса для оформлення згоди на виїзд дитини за кордон, тому позивачка була вимушена звернутись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд до Данії малолітньої [PERSON] в період з 01.07.2019 по 31.07.2019 без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] . При прийнятті рішення суд враховує наступне. Згідно з положеннями статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України на батьків покладені рівні обов`язки щодо виховання та розвитку дитини, в тому числі піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. За змістом ч.1 та 2 статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Розпорядженням голови Острозької районної державної адміністрації Рівненської області №313 від 15.112018 встановлено позивачці спосіб участі у вихованні малолітньої дитини того з батьків, хто проживає окремо, зокрема: надано можливість [PERSON] брати участь у вихованні дочки шляхом підтримання з нею регулярних особистих стосунків, встановлено порядок побачень з дитиною, надано дозвіл на вільне проводження часу з дитиною у дні визначені у пункті 1 вказаного розпорядження в Україні. Згідно висновку органу опіки та піклування Острозької районної державної адміністрації Рівненської області № 1273/01-31 від 12.04.2019 р., враховуючи вік та небажання дитини виїжджати за кордон, то на даний момент дівчинка не готова до такої подорожі. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. За положенням ч.1 ст 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. При розгляді справи, з урахуванням думки дитини та висновку органу опіки та піклування, суд дійшов висновку про те, що малолітня [PERSON] бажає проводити час з мамою на території України, а за межі України і, зокрема, до Королівства Данії, виїжджати не бажає. Тому, враховуючи відсутність бажання дитини їхати разом з мамою до її місця проживання до Королівства Данії суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Адже батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed