Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що з [PERSON] перебувала в шлюбі, розірваному рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.11.2007 року. На підставі договору купівлі-продажу від 13 вересня 2005 року, укладеному між [PERSON], [PERSON] (продавці) та [PERSON], [PERSON] (покупці) позивачка купила ? частини житлового будинку з надвірними спорудами по вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси, в цей же день між нею та [PERSON] укладений договір купівлі продажу, за яким позивачка продала належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS], однак фактично між позивачкою та [PERSON] відбувся договір обміну житловими приміщеннями, оформлений як два взаємні договори купівлі-продажу, з метою зменшення витрат на оформлення договорів, кожна з сторін отримала у власність належне іншій житлове приміщення та жодних грошових розрахунків між сторонами не було. Оскільки позивачкою було набуто у власність вказану ? частину будинку за рахунок її особистого майна, подарованої в період шлюбу однокімнатної квартири, відповідач не оспорював право власності позивачки після розірвання шлюбу в 2007 році, однак в 2013 році між сторонами виник спір з приводу вказаної частини будинку. Просить суд визнати договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №6488), згідно якого [PERSON] продала належну на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] [PERSON] та договір купівлі-продажу від 13.09.2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр №6495) в частині продажу [PERSON] [PERSON] ([PERSON]) [PERSON] ? частину будинку з надвірними спорудами по вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси удаваними та такими, що приховують договір міни від 13 вересня 2005 року, за яким [PERSON] набула у власність ? частину будинку з надвірними спорудами по вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси в обмін на передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS], визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на ? частину житлового будинку з надвірними спорудами по вул. 14 грудня, 47 в м.Черкаси, стягнути з [PERSON] судові витрати по оплаті судового збору. В судовому засіданні позивачка та її представник, адвокат [PERSON] позов підтримали, просили суд позов задоволити. Вказували, що після народження дітей для поліпшення умов проживання сімї позивачка з чоловікомта його батьками дійшли згоди обміняти квартиру, яку позивачці подарувала її мати, а також квартиру, належну батьку відповідача [PERSON] на житловий будинок, в подальшому домовились про такий обмін з [PERSON] та [PERSON], які успадкували житловий будинок у рівних частках та бажали обміняти його на дві окремі квартири, однак оформлені були правочини як договори купівлі-продажу, для зменшення витрат, позивачка вважала,що це не впливає на її права на набуту за рахунок особистої квартири половину будинку і її права колишній чоловік не оспорював до 2014 року, хоч шлюб був розірваний в 2007 році. Просили поновити пропущений строк позовної давності, оскільки позивачка фактично дізналась про оспорювання її права особистої власності на ? житлового будинку після звернення до суду відповідача у 2014 році, після цього звернулась до суду з позовом про визнання набутої за договором купівлі-продажу ? частини квартири особистою власністю, в задоволенні даного позову було відмовлено, після чого позивачка звернулась до суду з даним позовом про визнання правочинів удаваними та визнання набутого за фактично укладеним договором обміну майна особистою власністю позивачки. Відповідачка [PERSON] в ході розгляду справи позов визнала та не підтвердила, що договір купівлі-продажу між нею та позивачкою були удаваними та на справді між сторонами відбувся обмін належної позивачки квартири [ADDRESS] на належну [PERSON] ? частину будинку з надвірними спорудами по вул.14 грудня,47 в м.Черкаси, коштів за придбання квартири вона позивачці не сплачувала, а позивачка їй не сплачувала коштів за придбання половини будинку, інша половина будинку належала її сестрі [PERSON] та була відчужена [PERSON] з доплатою останнім різниці між вартістю його квартири. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вказували, що позивачка пропустила трирічний строк позовної давності з моменту укладення оспорюваних правочинів.Також відповідач при наданні пояснень визнав факт, що на придбання квартири не були використані спільні кошти подружжя. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали справи № 712/15366/14-ц, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.11.1997 року. Рішенням Придніпровського районного суду м.Черкаси від 28.11.2007 року шлюб розірвано. На підставі договору дарування від 04.11.2000 року позивачка в період шлюбу набула в особисту власність квартиру [ADDRESS], оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.57 СК України особистим майном дружини (чоловіка) є майно, набуте в період шлюбу в порядку дарування. Згідно договору купівлі-продажу від 13.09.2005р. позивачка продала вказану квартиру [PERSON] за 13948 грн. В цей же день на підставі договору купівлі-продажу 13.09.2005 року [PERSON], [PERSON] продали, а [PERSON], [PERSON] (покупці) купили житловий будинок з надвірними спорудами вартістю 22579 грн. по вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси, право власності позивачки на ? частину будинку зареєстровано 19.09.2005р. В 2014 році [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину зазначеного житлового будинку, ухвалою від 27.02.2015р. позов залишений без розгляду до вирішення спору між сторонами щодо визнання частини будинку особистою власністю позивачки. Рішенням апеляційного суду від 04.08.2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до о [PERSON] про визнання особистою власністю ? частини будинку, придбаного на підставі договору купівлі-продажу за недоведеністю, після чого позивачка звернулась з даним позовом про визнання вказаної частини будинку особистою власністю в звязку з набуттям в порядку обміну за рахунок належної на праві особистої власності квартири. Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 235 ЦК України\~удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. \~\~Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних с прав про визнання правочинів недійсними «від 06 листопада 2009 року за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності про визнання\~\~його недійсним. \~Отже, укладення удаваного правочину само по собі не причиняє недійсності\~\~правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами\~\~для приховування іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються\~\~правилами щодо правочину, який насправді сторони вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. \~В силу ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести : 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; 3) настання між\~\~сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, які передбачені удаваним правочином.\~\~ У відповідності до ст. 715 ЦК України за договором міни кожна із сторін зобов'язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Право власності на обмінювані товари переходить до сторін одночасно після виконання зобов'язань щодо передачі майна обома сторонами. \~У відповідності до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Тобто для встановлення удаваності угоди необхідною умовою є встановлення дійсної спрямованості волі сторін при укладенні договорів. Згідно пояснень відповідачки [PERSON], вона з сестрою [PERSON] успадкували житловий будинок, який хотіли розміняти на дві квартири, про що домовились з позивачкою та батьком її чоловіка, які мали у власності кожен по квартирі, в частині обміну між позивачкою та [PERSON] не здійснювалось жодних грошових розрахунків та доплат, що також підтверджено поясненнями позивачки та показами свідка [PERSON] При цьому після укладення оспорюваних правочинів в один день кожна із сторін передала іншій житлове приміщення, яким володіла до цього, що підтверджує, що насправді між [PERSON] та [PERSON] відбувся обмін. Крім того, суд звертає увагу, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу в 2007 році до 2014 року фактично не оспорював, що набута позивачкою половина будинку є власності колишньої дружини. В ході судового розгляду відповідач [PERSON] при наданні пояснень визнав, що спільні кошти подружжя не витрачались при набутті у власніть [PERSON] 1/2 частини житлового будинку по вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси, чим спростовані покази допитаної в якості свідка матері відповідача [PERSON], , оскільки розпорядження спільним бюджетом здійснюється передусім чоловіком та дружиною, які у першу чергу є обізнаними у даному питанні у порівнянні з іншими особами. Таким чином, оцінюючи встановлені обставини в їх сукупності, суд вважає, що укладені 13.09.2005р. [PERSON] та [PERSON] у приватного нотаріуса [PERSON] договори купівлі-продажу приховували насправді укладений між ними договір міни. Проте на час укладення правочинів волевиявлення обох сторін було направлено на приховування реально укладеного договору, з метою зменшення витрат по нотаріальному оформленню. Разом з тим, оспорювані правочини укладалися в письмовій формі та були нотаріально посвідчені, як договори купівлі-продажу і тому для визнання даних договорів удаваними та визнання дійсним договору міни перешкод щодо форми договору та дійсного волевиявлення сторін,\~\~немає. Таким чином вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу удаваним правочином є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до п.2,3 ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641 цс15 та за змістом ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Суд враховує, що відповідно до ст.716 ЦК України до договору міни застосовуються загальні положення про купівлю-продаж. Застосування до договору міни загальних положень про купівлю-продаж, який передбачає оплатне передання майна у власність, обумовлене тим, що договір міни за родовими ознаками належить до цієї ж групи договорів. При договорі купівлі-продажу здійснюється обмін товара на грошові кошти як загальний еквівалент його вартості, при договорі обміну один товар обмінюється безпосередньо на інший. З урахуванням належності [PERSON] на праві особистої приватної власності квартири [ADDRESS], яка була позивачкою обміняна на ? частину житлового будинку вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси, та враховуючи те, що обмін здійснено без доплати, суд приходить до висновку, що спірна частина житлового будинку не є спільним сумісним майном подружжя, а є особистою приватною власністю позивачки. При таких обставинах су приходить до висновку, що ? частину житлового будинку вул. 14 грудня,47 в м.Черкаси підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя. Заяву відповідача про відмову у задоволенні позову через пропуск строку звернення до суду з вимогою про визнання договору удаваним та визнання спірного майна особистою власністю, суд вважає безпідставною, виходячи з наступною. Згідно пояснень позивачки та встановлених судом обставин, після розірвання шлюбу в 2007 році відповідач [PERSON] близько 7 років не порушував питання поділу набутої відповідачкою ? частини будинку в період шлюбу, після звернення позивачки до суду до [PERSON] з позовом про реальний поділ будинку, у 2014 році звернувся до суду з позовом про визнання за [PERSON] частини у праві власності на будинок. Як передбачено ст.ст. 256, 257 та ч.1 ст.261 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки у відповідності із ст.392 ЦК власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто позивачка, довідавшись про те, що відповідач з 2014 року оспорює її право особистої приватної власності на спірну частину житлового будинку, звернулась в суд з даним позовом у травні 2016 року в межах трирічного строку позовної давності. Таким чином, зібрані у справі докази та їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved