Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивачка просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, за яким 27 травня 2013 року придбала у відповідача за 150000 грн. обладнання та меблі для салонів краси, що раніше використовувалися безпосередньо продавцем та знаходилися у приміщенні центру краси та здоров'я «[INFO]», розташованому за адресою: [ADDRESS], а також стягнути з відповідача збитки в подвійному розмірі ціни товару та 15000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовує заявлені вимоги тим, що відповідач ввів її в оману стосовно предмету договору, приховавши відомості про те, що товар є спільною частковою власністю продавця та [PERSON], які спільно придбали його та використовували для здійснення підприємницької діяльності за договором простого товариства. Відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що являється єдиним власником проданого майна. Договір купівлі-продажу укладений з додержанням вимог закону та виконаний сторонами, у зв'язку з чим їх зобов'язання за цим договором припинилися належним виконанням. За договором про спільну діяльність, на який посилається позивачка, гроші, що використані на придбання перукарського обладнання є його особистими коштами, а відтак і придбане за їх рахунок майно не є об'єктом права спільної власності. Притягнута до участі в справі у якості третьої особи [PERSON] до суду не з'явилася. Про час та місце розгляду справи повідомлена належнім чином. Позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пленум Верховного Суду України в п. 7 постанови від 06.11.2009р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно зі ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), якими встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника провочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинянтися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Соторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Згідно з п. 20 згаданої постанови Пленуму ВСУ правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно зі ст. 626 ЦК договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Отже істотними умовами договору купівлі-продажу є умови про предмет та ціну товару. Предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому (ст. 656 ЦК). Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу (ст. 691 ЦК). Судом встановлено, що 27 травня 2013 року між сторонами в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу, за яким позивачка придбала у відповідача за 150000 грн. обладнання та меблі для салонів краси у кількості 95 штук (73 найменування), що раніше використовувалися безпосередньо продавцем та знаходилися у приміщенні центру краси та здоров'я «[INFO]», розташованому за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу, актами прийому-передачі товарів від 27 травня і 30 червня 2013 року, розписками про одержання грошей та не заперечується сторонами. Зазначені обставини свідчать, що між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов, а саме: визначено предмет договору і його ціну, дотримано форми договору купівлі-продажу, що відповідає вимогам ст. ст. 203 та 655-657 ЦК. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (ст. 658 ЦК). Статтею 204 ЦК встановлено презумпцію правомірності правочину, а статтею 328 цього Кодексу - презумпцію правомірності набуття права власності, що покладає на позивачку обов'язок доведення наявності правових та фактичних обставин недійсності правочину, а також відсутності у відповідача права на відчуження спірного майна. Згідно з договором про спільну діяльність (просте товариство) від 10.01.2010р. [PERSON] і [PERSON] домовилися об'єднати зусилля для здійснення підприємницької діяльності з надання послуг салону краси з метою одержання прибутку (п. 1.1). Учасники встановили перелік дій і заходів, необхідних для досягнення цілей договору, серед яких, зокрема, визначення переліку інвентаря та обладнання, а також його придбання (п. 2.2). За договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети (ст. 1132 ЦК). Спільна діяльність учасників передбачає здійснення дій із внесення вкладів та виконання обов'язків, які випливають з укладеного договору. Спільне майно товариства утворюється шляхом внесення вкладів учасників, а також за рахунок майна, отриманого в результаті спільної діяльності. Згідно зі ст. 1134 ЦК внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. За договором, про спільну діяльність (просте товариство), на який посилається позивачка, вклади (участь, частки) його учасників, в тому числі грошові кошти, майно внесене у відповідності з цим договором, є спільною частковою власністю учасників (п. 3.1). Однак договір має спеціальне застереження про те, що до початку роботи косметологічного салону [PERSON] виділяє грошові кошти в розмірі 260 000 грн., на які виконує ремонт приміщення і придбаває необхідне обладнання (п. 3.3) та які є його власністю (п. 3.4). До завершення косметичного ремонту і придбання [PERSON] необхідного обладнання учасники договору залучають і вносять визначені пунктом 3.4 кредитні грошові кошти. Системне тлумачення наведених положень договору показує, що спільною частковою власністю його учасників є майно внесене ними до товариства, зокрема у відповідності з п. 3.4, тоді як спірне майно було придбане за кошти виділені відповідачем і є його особистою власністю, на підтвердження чого відповідачем надані відповідні платіжні документи. Право власності відповідача на продане майно, так само як і право власності позивачки, яка його придбала, ніким у встановленому законом порядку не оспорюється. Крім того, з матеріалів справи вбачається і не заперечується сторонами, що відповідач передав товар позивачці, яка прийняла й оплатила товар, що відповідає вимогам ст. ст. 662, 689, 692 ЦК і свідчить про належне виконання договору. При цьому позивачка розпорядилася придбаним майним на свій розсуд і в подальшому його втратила з власної необачності, що унеможливлює застосування правил двосторонньої реституції, у зв'язку з чим рішення суду про визнання, укладеного між сторонами договору купівлі-продажу недійсним, окрім іншого, було би несправедливим. Суд також звертає увагу на необґрунтованість вимоги позивачки про стягнення з відповідача переданої йому за оспорюваним договором ціни товару в подвійному розмірі, оскільки частиною 2 ст. 230 ЦК встановлено обов'язок сторони, яка застосувала обман, відшкодувати у подвійному розмірі не суму одержаних за договором грошових коштів, як того вимагає позивачка, а завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину реальні збитки або упущену вигоду (ч. 2 ст. 22 ЦК), наявність яких має бути доведена належними й допустими доказами. З огляду на безпідставність вимоги про визнання правочину недійсним, похідна від неї вимога про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed