Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

позивач неодноразово уточнюючи позовні вимоги звернулась 11.01.2016 року з заявою про збільшення позовних вимог до відповідачів про визнання недійсним дубліката свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 23/5. Окрім того, позивач прийняла спадщину на 1/3 частини квартири, після смерті [PERSON], що вбачається з рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року у справі № 0308/13606/12. На даний обєкт нерухомого майна претендує і [PERSON], яка незаконним шляхом отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, а саме - 2/3 частки квартири, а також його дублікат. Крім того, позивач дізналася про те, що [PERSON], шляхом укладення договору дарування, передала у власність [PERSON] - 2/3 частини вищезазначеної квартири. Договір дарування було укладено 27.01.2012 року, а зареєстровано лише 16.02.2015 року. За договором дарування дарувальник [PERSON] передала в дар 2/3 частки квартири [ADDRESS]. Для укладення даного договору [PERSON] предявила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року. Оскільки [PERSON], шляхом укладення договору дарування, передала майно, яке фактично належить позивачу у власність [PERSON], вважає що такі дії порушують права позивача як власника і вимушена звернутись за захистом до суду. Просила вимоги задовольнити. Позивач та представник позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не зявилися з невідомих суду причин, хоча належним чином були повідомлена про час та місце розгляду справи. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні позову відмовити, оскільки на його думку позивачем не правильно обраний спосіб захисту свого порушеного права. Заслухавши позивача її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 1/3 квартири, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, пр. Молоді, 23/5, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 37639125 від 18.05.2015 року. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року, яке набрало законної сили, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року [PERSON] після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] визнано недійсним, оскільки при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті, державним нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частин квартири, які не належали спадкодавцю, та не було враховано наявність спадкоємця за заповітом, яка прийняла спадщину - [PERSON]. Також вказаним рішенням суду встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину на вищезазначеної 1/3 частини квартири, після смерті - [PERSON] (а.с.54-61). З матеріалів справи також вбачається, що на підставі заяви [PERSON] від 20.01.2012 року, державним нотаріусом Першої Луцької державної контори 21.01.2012 року було видано, взамін втраченого, дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.12.2002 року [PERSON] після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS]. Саме свідоцтво визнано недійсним рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна від 07.09.2015 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване: на 1/3 частку за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 18.11.1994 року та на 2/3 частки за [PERSON] на підставі договору дарування, серії та номер 106, виданого 27.01.2012 року приватним нотаріусом [PERSON], дата державної реєстрації 16.02.2015 року (а.с. 71-73). З пояснень позивача та його представника в судовому засіданні вбачається, що 27.01.2012 року [PERSON] за договором дарування передала в дар 2/3 частки квартири [ADDRESS] [PERSON] Для укладення вказаного договору [PERSON] нотаріусу предявила дублікат свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.01.2012 року, вказаний договір дарування був зареєстрований 16.02.2015 року, що узгоджується з інформацією в довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 71-73). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 29.04.2013 року, ухвалою апеляційного суду Волинської області від 24.07.2013 року та ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України від 23.10.2013 року, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 27.12.2002 року [PERSON] після смерті [PERSON] на 2/3 частини квартири [ADDRESS] визнано недійсним. Рішення набрало законної сили (а.с. 54-61). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальних) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмові формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. з ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ч. 1 п. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, враховуючи викладене та те, що рішення суду набрало законної сили, яким визнано недійсним свідоцтво на спадщину за законом на 2/3 частки квартири по пр. Молоді, 23/5 в м. Луцьку, суд приходить до висновку, що слід також визнати недійсним і його дублікат та правочин на підставі якого він був вчинений а саме - договір дарування укладений між [PERSON] та [PERSON] від 27.01.2012 року та застосувати наслідки недійсності правочину. На думку суду підлягають до задоволення вимоги позивача щодо скасування державної реєстрації Дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2012 року, скасування державної реєстрації права власності за [PERSON], що була здійснена на підставі Дубліката свідоцтва про право на спадщину від 20.01.2012 року, скасувати державну реєстрацію Договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 27.01.2012 року (зареєстрований 16.02.2015 року), скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], що була здійснена на підставі Договору дарування від 27.01.2012 року (зареєстрований 16.02.2015 року) оскільки ці вимоги узгоджуються з п.2 ч.2 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відповідно до якого, у разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. За таких обставин, суд вважає доцільним задовольнити уточнені позовні та зміненні від 11.01.2016 року вимоги позивача повністю. Враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, суд вважає, що з відповідачів підлягає стягненню судовий збір за вимоги немайнового характеру на користь Держави в сумі 3307,20 грн. (6 х 551.20 грн.) та судові витрати на користь позивача в сумі 336грн. (а.с. 66-68). Суд оцінює критично доводи і заперечення представника відповідача щодо обрання позивачем не правильного способу захисту свого порушеного права, а саме необхідності предявлення віндикаційного позову відповідно до ст. 388 ЦК України, оскільки за позивачем, ще не визнано право власності на спірну частку майна (не видано свідоцтво про право на спадщину за законом).

Outcome: approved