Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

Позивач - Любашівська ЦРЛ звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, в якому в обґрунтування вимог вказує, що [PERSON] відповідно до наказу управління охорони здоров»я облдержадміністрації від 02 липня 2012 року № 111-К направлена комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу в Любашівьку центральну району лікарню на посаду лікаря-терапевта з 01 серпня 2012 року та призначена на посаду лікаря інтерна Любашіської ЦРЛ для проходження 2-х річної спеціалізації за спеціальністю - внутрішні хвороби. Після проходження 2-х річної спеціалізації [PERSON] прибула до установи за направленням та приступила до роботи за призначенням з 8 серпня 2014 року, але надалі звернулася із заявою про звільнення її з 30 серпня, мотивуючи своє звільнення тим, що вона вступає у клінічну ординатуру за фахом терапевта . Посилаючись на п.8, 14 Постанови КМУ № 992 від 22 серпня 1996 р., позивач просив стягнути із відповідача заробітну плату та матеріальну допомогу, яку її було виплачено із серпня 2012 р. по серпня 2014 р. в розмірі 39501,25 грн. Представник Любашівської ЦРЛ Нападовська Л.О., яка діяла за дорученням позовні вимоги підтримала. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] проти позову заперечила, вважає, що підстав для стягнення з [PERSON] виплаченої заробітної плати не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи із слідуючого. Згідно з частиною 1 ст.11 ЦПК України, якою встановлений принцип диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст..61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких між сторонами ті іншими особами, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON], випускниця медичного факультету Одеського національного медичного університету 2012 року, відповідно до наказу управління охорони здоров»я облдержадміністрації від 02 липня 2012 року № 111-К направлена комісією по розподілу молодих спеціалістів на роботу в Любашівську центральну району лікарню на посаду лікаря-терапевта, з 01 серпня 2012 року призначена на посаду лікаря інтерна Любашіської ЦРЛ для проходження 2-х річної спеціалізації за спеціальністю - внутрішні хвороби /а.с.5-6/. Після проходження 2-х річної спеціалізації [PERSON] за направленням приступила до роботи на посаді лікаря-терапевта за призначенням з 8 серпня 2014 року. В подальшому у зв»язку із вступом у клінічну ординатуру за фахом терапевта [PERSON] звернулася із заявою про звільнення її з 30 серпня 2014 року /а.с. 4, 10, 26/. За період із серпня 2012 р. по серпень 2014 р відповідачці було нараховано заробітну плату на загальну суму 36399 грн. 25 коп. та матеріальну допомогу на загальну суму 3102 грн. /а.с.28/. Відповідно до частини 2 статті 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На виконання вищезазначеної норми Закону, був розроблений Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затверджений Постановою КМУ від 22.08.1996 р. № 992. Відповідно до п. 8 Порядку випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. У разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати (п. 14 Порядку). Таким чином, положенням Постанови КМУ від 22.08.1996 р. № 992 передбачено відшкодування до державного бюджету вартості навчання та компенсування замовникові всіх витрат, однак заробітна плата та матеріальна допомога, у зв»язку із відпусткою до таких витрат не відноситься, так як в силу ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода виплачена працівникові за виконану ним роботу. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що не має підстав для стягнення із [PERSON] заробітної плати та матеріальної допомоги , у зв»язку із відпусткою, в розмірі 39501,25 грн., які вона отримала за період із серпня 2012 року по серпень 2014 року, тому в задоволені позову необхідно відмовити. Враховуючи вищевикладене ст. 10, 11, 60, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed