Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

позивач Львівська міська рада звернулася із позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , Реєстраційної служби ЛМУЮ, за участю третіх осіб: Франківська районна адміністрація ЛМР, ЛКП «Південне», [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування реєстрації права власності (в подальшому було заміна неналежних відповідачів). Заявлені позовні вимоги мотивує тим, що у 1977 р. [PERSON] надано дозвіл на використання нежитлового приміщення площею 70 кв.м. в будинку [ADDRESS] з наступним переобладнанням його під складування господарських речей і зберігання каляскового мотоцикла. Дана обставина підтверджується випискою з засідання міжвідомчої комісії Радянського району м. Львова від 17.11.1977 р. Так, 11.11.1999 р. між ФОП [PERSON] (продавцем) та ФОП [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 70.1 кв.м по [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] за участю третьої особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання дійсним договору купівлі -продажу нерухомого майна та визнання права власності на нежитлове приміщення,- задоволено частково. Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.199 р. на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Визнано за ФОП [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м в будинку [ADDRESS] . На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] дарує [PERSON] вищевказане нежитлове приміщення. На підставі договору дарування №730 від 07.05.2012 нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] зареєстровані в рівних частках за громадянами [PERSON] та [PERSON] . Так, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі №5015/438/12 в частині визнання за ФОП [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] - скасовано. В цій частині прийняте нове рішення, згідно якого в позові відмовлено. В решті вимог залишено без змін. Дане рішення набрало законної сили, згідно якого в мотивувальній частині встановлено факт про те, що Львівська міська рада є власником будинку комунальної власності та земельної ділянки, яка розташована під спірним нежитловим приміщенням. Крім того, Львівський апеляційний господарський суд встановив, що рішенням міжвідомчої комісії Радянського району м. Львова, спірне приміщення було надано [PERSON] для складування господарських речей і зберігання коляскового мотоцикла, тобто, для тимчасового користування. Натомість, таке було облаштоване під магазин та зайняття підприємницькою діяльністю. При цьому, доказів купівлі-продажу цього приміщення і, відповідно, зміни його форми власності з комунальної на приватну - не має. На підставі вищевикладеного, просить позов задоволити. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 20.02.2015 року відкрито провадження у справі. 28 вересня 2015 року на адресу суду поступила зустрічна позовна заява від [PERSON] , [PERSON] , до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача : Реєстраційна служба ЛМУЮ, [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство ЛКП «Південне», про визнання права власності. Зустрічна позовна заява мотивована тим, що на момент відчуження [PERSON] спірного приміщення [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] був законним власником та мав законне право на відчуження. Крім того, на момент відчуження спірного приміщення відповідачам 07.05.2012 р. [PERSON] також була його законним власником. Право власності [PERSON] та [PERSON] зареєстроване у встановленому законом порядку на підставі чинного договору дарування. На підставі вищевикладеного, просять зустрічний позов задоволити. В задоволенні первинного позову просять відмовити. 07.03.2017 р. на адресу суду надійшла заява від представника позивача - ЛМР за первинним позовом, про уточнення позовних вимог, яку мотивує тим, що нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, належить на праві власності [PERSON] . На підставі вищевикладеного, просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] ; скасувати реєстрацію права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] за [PERSON] . Крім того, представник ЛМР просить замінити неналежних відповідачів: [PERSON] та [PERSON] на [PERSON] та Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М. Так, на адресу суду надійшли заперечення від Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М., щодо заявлених позовних вимог Львівської міської ради, які мотивовані тим, що 01.02.2017 р. нею посвідчено договір купівлі-продажу нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , за яким [PERSON] набула у приватну власність вищевказане приміщення. Посвідчуючи перехід права власності на нежитлове приміщення від [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] , здійснювалися законні процедури переходу права власності. Заборон щодо вчинення таких дій не передбачено. Крім того, нотаріус не має спільних чи однорідних прав та обов`язків із позивачем. А також нотаріус зазначає про те, що зміненні позовні вимоги не підлягають задоволенню в частині скасування реєстрації права власності. На підставі вищевикладеного, просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. А провадження в частині скасування реєстрації права власності - закрити. 19.12.2017 року дану справу передано на розгляд судді Мартьяновій С.М. Цього ж дня ухвалою прийнято дану справу до свого провадження. 21 березня 2019 року на адресу Франківського районного суду м. Львова надійшов зустрічний позов від [PERSON] до Львівської міської ради, треті особи без самостійних вимог на стороні позивача : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», треті особи без самостійних вимог на стороні відповідача: Франківська районна адміністрація Львівської міської ради, Львівське комунальне підприємство ЛКП «Південне», про визнання права власності. Зустрічний позов мотивований тим, що 01.02.2017 р. згідно договору купівлі-продажу нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , [PERSON] набула у приватну власність вищевказане приміщення. Так, позивачка за зустрічним позовом вказує на те, що нею було здійснено дії з реконструкції, покращень зазначеного об`єкту нерухомості, що істотно збільшило вартість вищевказаного нежитлового приміщення. Та було створено нову річ, а тому позов Львівської міської ради є безпідставним. Так, у останніх ніколи не перебувало у власності спірне майно. Натомість, позивачем за зустрічним позовом створено нову річ. Згідно висновку експертизи №374/19 від 14.01.2019 р. в результаті проведення будівельних робіт з реконструкції нежитлового приміщення, що є предметом спору, змінилося функціональне призначення приміщення та його фізичні та технічні характеристики. Частки невід`ємних покращень у вартості нежитлового приміщення cтановить 60,3% або 41/68 ідеальних часток. На підставі вищевикладеного, просить зустрічний позов задоволити. Визнати за [PERSON] право власності на 41/68 частки нежитлового приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності у якій підтримує позов у повному обсязі, проти прийняття рішення не заперечив. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання повторно не з`явились, про причини неявки суду не повідомили. Відповідач Реєстраційна служба ЛМУЮ в судове засідання не з`явилась, подача заяву про розгляд справи у її відсутності. Вважає себе неналежним відповідачем у даній справі, проти прийняття рішення не заперечила. Третя особа - Франківська районна адміністрація ЛМР у судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без участі представника в якій позов підтримує у повному обсязі. Інші треті особи в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомила, однак така неявка не перешкоджає розгляду справи. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, відсутність відзиву на позовну заяву та відсутності заперечень представника позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. За результатами дослідження наданих учасниками справи доказів та матеріалів справи судом встановлено наступне. Відповідно до інформації з державного реєстру права власності на нерухоме майна та їх обтяжень, Львівська міська рада є власником будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 27 448 кв. м. (дата реєстрації 03.11.2004 року) на підставі рішення Франківського/Радянського райвиконкому м. Львова № 271 від 26.05.1987 року. У 1977 р. [PERSON] надано дозвіл на використання нежитлового приміщення площею 70 кв.м. в будинку [ADDRESS] з наступним переобладнанням його під складування господарських речей і зберігання каляскового мотоцикла. Дана обставина підтверджується випискою з засідання міжвідомчої комісії Радянського району м. Львова від 17.11.1977 р. Так, 11.11.1999 р. між ФОП [PERSON] (продавцем) та ФОП [PERSON] (покупцем) було укладено договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, відповідно до якого продавець зобов`язується передати у власність покупцю нежитлове приміщення загальною площею 70.1 кв.м по [ADDRESS] . Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі за позовом Фізичної особи-підприємця [PERSON] до Фізичної особи-підприємця [PERSON] за участю третьої особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання дійсним договору купівлі -продажу нерухомого майна та визнання права власності на нежитлове приміщення,- задоволено частково. Відмовлено в задоволенні позовної вимоги про визнання дійсним договору купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.199 р. на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . Визнано за ФОП [PERSON] право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м в будинку [ADDRESS] . На підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] дарує [PERSON] вищевказане нежитлове приміщення. На підставі договору дарування №730 від 07.05.2012 нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] зареєстровані в рівних частках за громадянами [PERSON] та [PERSON] . Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі №5015/438/12 в частині визнання за ФОП [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] - скасовано. В цій частині прийняте нове рішення, згідно якого в позові відмовлено. В решті вимог залишено без змін. В подальшому, в ході розгляду даної справи, 28.09.2015 року право власності на нежитлове приміщення перейшло від [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] на підставі договорів дарування № 2756 та № 2759 від 28.09.2015 року. Надалі, спірне приміщення перейшло у власність [PERSON] (відповідача) на підставі договору дарування нежитлового приміщення № 3-172 від 01.02.2017 року та договору купівлі продажу № 3-172 від 01.02.2017 року. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Частиною 1ст. 5 ЦПК України, передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно роз`яснень п.11Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Відповідно до ст. 142 Конституції України матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування серед іншого є земля та природні ресурси, що є у власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Згідно зі ст. 13 та ч.1 ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316-319, 321, 324, 327 ЦК України право власності в цілому є непорушним. А відтак власник, якщо інше не встановлено законом, може у повному обсязі та на власний розсуд здійснювати своє право власності. Об`єкт на який зареєстровано право власності за [PERSON] в цілому (будинок та нежитлові приміщення за адресою [ADDRESS] ) перебував у власності Львівської міської ради на підставі зареєстрованого в цілому будинку загальною площею 27 448 кв. м. на підставі рішення Франківського/Радянського райвиконкому м. Львова № 271 від 26.05.1987 року. Отже, майно яке знаходиться за адресою [ADDRESS] перебувало станом на момент прийняття рішень про перехід права власності до відповідачів у власності територіальної громади м. Львова а, відтак вчинення будь яких дій щодо вказаного майна без згоди власника є підставою для його витребування у відповідності до ст. 388 ЦПК України. Львівська міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє спільні інтереси територіальної громади міста, здійснює відповідно до закону від імені та в інтересах вказаної територіальної громади правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом. Об`єкти комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальної громади і передані іншим суб`єктами без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради. Так, відповідно до ч. 1 ст. 317, ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Територіальним громадам належить право власності на землю, нерухоме майно тощо ( п.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Приписами п. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування» прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об`єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади належить до виключної компетенції сесії органів місцевого самоврядування. Як вже зазначалось вище, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. у справі №5015/438/12 в частині визнання за ФОП [PERSON] права власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] - скасовано. В цій частині прийняте нове рішення, згідно якого в позові відмовлено. В решті вимог залишено без змін. Відповідно до статті 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України; судове рішення є обов`язковим до виконання. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства, за винятком рішень про амністію та помилування. Таким чином, незважаючи на обставини, якими відповідне судове рішення обґрунтовано, при вирішенні даного спору місцевий суд повинен у будь-якому разі враховувати рішення Львівського апеляційного господарського суду від 10 липня 2014 року (тобто, його резолютивну частину). З огляду на наведене, оскільки апеляційним господарським судом задоволено апеляційну скаргу Львівської міської ради та скасовано рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року, яке стало підставою вибуття майна з комунальної власності, суд приходить до висновку про незаконність вибуття майна з комунальної власності. Окрім того, суд звертає увагу, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Натомість відповідачем не спростовано тих обставин, на які покликався Львівський апеляційний господарський суд при прийнятті судового рішення, натомість відповідач покликається на законний спосіб набуття права приватної власності. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Згідно зі статтею 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Як встановлено статтею 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним Відповідно до ч.1 ст.388 цього Кодексу, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст.388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Позивачем за віндикаційним позовом може бути неволодіючий власник, а відповідачем незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які придбали майно не у власника, тобто в особи, яка не мала права ним розпоряджатися. Предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально визначеного майна із чужого незаконного володіння, а його підставою є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна із чужого незаконного володіння. В силу ч. 4 ст. 334 ЦК України, відповідно до якої права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації, відповідач у даній справі набув право власності на спірні об`єкти нерухомості, внаслідок чого, йому належить уся повнота прав власника, встановлена ст. 317 ЦК України (володіння, користування, розпорядження майном). Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Приписами ч.1 ст. 5 Закону встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 2, 5 ст. 12 Закону, записи, що містяться у Державному реєстрі прав, повинні відповідати відомостям, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. У разі їх невідповідності пріоритет мають відомості, що містяться в документах, на підставі яких проведені реєстраційні дії. Відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Разом з тим, відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 10.06.2020 у справі № 906/585/19, суть державної реєстрації прав - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно на підставі рішень відповідних органів, договорів чи інших правовстановлюючих документів, шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру прав, а не безпосереднє створення таких фактів зазначеними записами. Отже, ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації, а тим більше тлумачити факт державної реєстрації як підставу виникнення такого права є логічною та юридичною помилкою, намаганням підмінити поняття причини та наслідку. Матеріали даної справи свідчать про вибуття спірного майна з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради не з її волі іншим шляхом, а саме на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року, на підставі якого [PERSON] зареєстрував право власності на нежитлове приміщення загальною площею 70,1 кв.м. в будинку [ADDRESS] , яке в подальшому було скасоване. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Майно, яке вибуло з володіння власника на підставі судового рішення, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею, а відтак може бути витребувано у добросовісного набувача. (постанова від 21.12.2016 у справі № 6-2233цс16). Окрім цього, така ж правова позиція висловлена і у постановах Верховного Суду України №6-1цс15 від 11.02.2015 та №6-2069цс16 від 30.11.2016, у яких суд дійшов висновку, що дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужено поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) зроблено висновок, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». На підставі наведеного, оскільки матеріалами справа підтверджено порушення прав позивача відповідачем [PERSON] суд приходить до висновку про задоволення позову в частині заявлених позовних вимог до останньої. Щодо заявлених позовних вимог до інших відповідачів, то суд приходить до переконання про їх безпідставність, оскільки судом при оцінці доказів не виявлено протиправних дій Державного нотаріуса П`ятої Львівської державної нотаріальної контори Кірілової Т.М, та Реєстраційної служби ЛМУЮ. Стосовно заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає наступне. Згідно з ч.1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До позовних вимог про витребування майна на підставі статей 387, 388 ЦК України застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. При цьому, у спірних правовідносинах визначальним є обізнаність позивача саме про факт порушення його права, а не проінформованість про певні обставини щодо обліку майна чи його передачі. Про такий підхід відзначено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі № 914/3224/16, а також в постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі № 914/1353/16. Зокрема, в розрізі спірних правовідносин у справі № 914/3224/16 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що оскільки право власності територіальної громади на спірну земельну ділянку було порушено в момент її вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи, то початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли міська рада довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття з комунальної власності у володіння іншої особи. Саме принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю пов`язується Великою Палатою Верховного Суду з позбавленням власника володіння майном. Зокрема, у постанові від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомим майном відображено і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16, у постанові Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 911/1902/19. Таким чином, з огляду на те, що володіння нерухомістю пов`язано з реєстраційним посвідченням, то датою порушення володіння є дата реєстрації за новим володільцем (першим набувачем) спірної нерухомості. Судом встановлено, що первинна реєстрація права власності за [PERSON] була проведена на підставі рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 р. - 04.05.2012 року. Рішення Господарського суду Львівської області від 29.03.2012 року було скасоване в апеляційному порядку 10.07.2014 року. Це стало підставою для звернення Львівської міської ради із позовом у цивільній справі. Позивачем подана позовна заява 20.02.2015 року, тобто в межах строку позовної давності. Щодо зустрічного позову, то суд приходить до висновку про його безпідставність з огляду на наступне. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Однак, матеріали справи не містять документів, які б свідчили про те, що спірне майно введено до експлуатації, як на новостворене. Статтею 331 ЦК України (Набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва) не передбачено можливості визнання права власності на майно, яке не прийняте в експлуатацію в судовому порядку. Аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 15.03.2017 року справа № 909/935/15. Окрім того, Верховний суд України на засіданні судової палати у цивільних справах 18 лютого 2015 року ухвалив постанову у справі № 6-244цс14, предметом якої був спір про визнання права власності на нежитлові приміщення. Суд зробив правовий висновок про те, що частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Стаття 331 ЦК України встановила загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію. За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності. Таким чином, ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, чи у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Окрім того, нормами закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та порядком держаної реєстрації речових прав, затверджених постановою КМУ від 25.12.2015 року № 1127 передбачено процедуру та документи для реєстрації права власності на новостворене майно, а також реєстрацію права власності на майно в результаті реконструкції об`єкта нерухомого майна. Матеріали справи на містять доказів звернення відповідача до уповноважених органів, які здійснюють реєстрацію права власності на майно та відмову у вчиненні ними таких реєстраційних дій. Також суд звертає увагу, що згідно із частиною четвертою статті 390 ЦК України якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість. Отже конструкція ч. 4 ст. 390 ЦК України передбачає право добросовісного набувача на відшкодування витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна з доведенням цього відповідними доказами. Однак, у зустрічному позові позивач просить визнати за ним право власності на майно, що не передбачено ч. 4 ст. 390 ЦК України. Отже, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову зустрічного позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: partial