Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із названим позовом, у якому просить: визнати договір дарування 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS], від 03.06.2013року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] удаваним правочином, здійснену угоду від 03.06.2013року між [PERSON] та [PERSON] визнати договором застави, визнати недійсним договір застави, укладений 03.06.2013року між [PERSON] та [PERSON]. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила такі обставини: 03.06.2013року позивачка уклала з відповідачем договір дарування, відповідно до умов якого позивачка як дарувальник передала безоплатно відповідачу, як обдарованому, у власність 5/6 часток у спільній частковій власності на житловий будинок [ADDRESS], з відповідною частиною надвірних будівель і споруд. Позивачка вважає, що вищезазначений договір дарування від 03.06.2013року є удаваним правочином з огляду на такі обставини. У 2011році позивачка працювала в гральному бізнесі, де у вересні 2011року познайомилися з [PERSON], який ввійшовши до позивачки в довіру, з січня 2012року почав брати у неї гроші в борг сам, а згодом з гр.. [PERSON]. Вказані особи брали гроші в борг, при цьому, не повертаючи отримані від позивачки кошти до каси, а позивачка відновлювала касу за свій рахунок. Згодом позивачка позичила [PERSON] 12320грн, про що останній написав розписку від 11.06.2012року, і зобов»язався повернути вказану суму до 12.06.2012року, але до травня 2013року [PERSON] та [PERSON] не повернули позивачці вказану суму. В травні 2013року вони приїхали до позивачки додому і повідомили, що можуть повернути взяті у борг кошти у розмірі 12320гривень, оскільки у [PERSON] в Криму є три земельні ділянки, на оформлення (приватизацію) яких потрібні гроші. Застосувавши до позивачки психічний тиск, повідомили, що в разі надання нею необхідної суми, [PERSON] зможе приватизувати земельні ділянки, продати і повністю розрахуватися з боргом, а в разі ненадання їм коштів вона взагалі нічого не отримає, оскільки у них такої суми немає. Позивач відмовилася надавати такі кошти. Тоді [PERSON] повідомив, що в нього є людина на ім.»я [PERSON], який під заставу нерухомості може надати необхідну кількість грошей. Коли позивачка відмовилися, їй повідомили, що вона не отримає позичених нею грошей, оскільки у позичальника їх немає. Сподіваючись, що [PERSON] та [PERSON] повернуть позивачці позичені 12320гривнь, [PERSON] позичила у відповідача, який є братом [PERSON], 10000доларів. Натомість, як гарантію повернення коштів позивачка уклала з відповідачем договір дарування 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS]. Вказану суму коштів вона передала [PERSON], про що останній у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] написав розписку від 03.06.2013року. На сьогоднішній день [PERSON] та [PERSON] не повернули позивачці обумовлену суму, у зв»язку з чим вона немає можливості повернути борг [PERSON], який погрожує виселити її з будинку, а подаровану частку продати іншим особам. Вказані обставин змусили позивачку звернутися до суду за захистом порушених прав. Позивачка зазначила, що відповідно до ст.717ЦК України договір дарування є безоплатним, Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового чи немайнового характеру, не є договором дарування. На момент укладання договору дарування 5/6 частин житлового будинку, як у позивача , так і у відповідача волевиявлення не відповідало внутрішній волі, оскільки фактично позивачка мала намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його у забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач мав намір не отримати дане майно у власність, а забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики. Оскільки 5/6 частин спірного будинку не були виділені в натурі, тому згідно ст.6 Закону України «Про заставу», сторони не могли укласти нотаріально посвідчений договір застави, позивачка погодилася укласти з відповідачем в якості забезпечення позики договір дарування. Викладені обставини вказують на те, що воля сторін в укладеному договорі дарування була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені спірним правочином. Про те, що спірний договір дарування був вчинений проти справжньої волі позивачки свідчить те, що вона [PERSON] бачила вперше в житті, лише в момент укладання угоди. Укладання договору дарування слугувало як спосіб забезпечення повернення позивачем позики у сумі 10000доларів США. Отриману суму коштів позивачка передала [PERSON], про що останній в присутності свідків написав розписку. Позивачка проживає у будинку за адресою: [ADDRESS], а відповідач не вселявся до вказаного будинку, що свідчить про відсутність наміру позивача подарувати свою частку відповідачу. Таким чином, договір дарування 5/6 частин житлового будинку є удаваним, а насправді правовідносини між позивачем та відповідачем підлягають регулюванню за правилами норм, що регулюють заставу, яку сторони дійсно мали на увазі. За удаваним правочином права та обов»язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Вимоги до договору застави визначені ст.ст.12,13 Закону України «Про заставу». Договір застави у встановленому законом порядку та нотаріальній формі сторонами не вчинявся, а суттєві умови, які передбачені законом для договору застави, в оспорюваному правочині відсутні, а відтак його зміст не відповідає вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, передбачених ст.ст.215ґ,203ЦК України. Відповідно до ст.6 Закону України «Про заставу» майно, що перебуває у спільній частковій власності , може бути предметом застави за умови виділення його в натурі. 5/6 частин будинку, належних позивачці, не були виділені в натурі, а тому не могли бути предметом застави. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, у якому просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належним йому на праві власності 5/6 частками житлового будинку номер [ADDRESS], виселити з цього житлового будинку особисте майно [PERSON]. На обґрунтування позовних вимог зазначив такі обставини: За укладеним 03 червня 2013року між [PERSON] та [PERSON] останній набув право власності на 5/6 частин житлового будинку [ADDRESS]. Незважаючи на припинення за цим правочином майнових прав [PERSON] на вказану частку домоволодіння [PERSON] до цього часу свої особисті речі з цього домоволодіння не прибрала і тим самим перешкоджає відповідачу у реалізації його суб»єктивних прав власника щодо користування і розпорядженням вищезазначеною частиною будинку. Добровільно прибрати своє майно зі спірного домоволодіння [PERSON] не погоджується. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали первісний позов. Просили суд позов задовільнити, зустрічний позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Представник відповідача первісний позов не визнав, пояснив, суду, що фактично між позивачкою та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу будинку, про що свідчить розписка, написана позивачкою 03.06.2013року про отримання коштів від [PERSON]. Пояснив, що договір купівлі-продажу було оформлено договором дарування з метою уникнення погодження із співвласником будинком згоди на відчудження будинку, що вимагається законом, оскільки позивачці терміново були потрібні кошти. У будинок відповідач не вселявся, оскільки терпляче чекав поки позивачка виселиться з будинку. Просив відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов. Третя особа у судове засідання не з»явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. 03 червня 2013року позивачка позичила у відповідача 10000доларів США з тим, щоб передати їх у борг [PERSON], що підтверджується розписками від 03.06.2013року ( а.с.35,52). В розписці від 03.06.2013року зазначено, що гроші позивачкою отримані за подаровані 5/6 частин будинку за адресою: [ADDRESS]. Отримання грошей [PERSON] від [PERSON] у розмірі 10000доларів США сторонами визнається. Між сторонами було домовлено, що в забезпечення повернення позичених коштів позивачка передасть відповідачу в заставу належні їй 5/6 житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який мали намір оформити нотаріально. Нотаріально договір застави 5/6 частин вищезазначеного житлового будинку сторони не змогли оформити, оскільки належна позивачці частка не була виділена в натурі, що вимагається ст.6 Закону України «Про заставу». З метою отримання позики позивачкою та забезпечення повернення позики сторони того ж дня оформили договір дарування ( а.с.6). Укладений між сторонами договір дарування є удаваною угодою. До такого висновку суд прийшов з урахуванням таких обставин. Відповідно до ст.717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно(дарунок) у власність. Згідно вказаної статті основною ознакою договору дарування є його безоплатність. Договір, що встановлює обов»язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру не є договором дарування. Представник відповідача визнав, що відповідач передав позивачці 10000доларів США, але при цьому наполягає, що кошти передані не в позику, а як плата за придбання будинку. Обставини, що підтверджують укладання між сторонами не договору дарування, а договору застави підтверджуються поясненнями позивачки, показаннями свідка [PERSON], яка пояснила суду, що тривалий час знає позивачку, і була обізнана з її намірами позичити гроші і передати в заставу належну їй частку будинку, на прохання позивачки була присутньою під час укладання нею угоди у нотаріуса, відмовляла її від укладання договору щодо будинку, оскільки це єдине житло позивачки. На удаваність договору дарування вказують і фактичні обставини, оскільки позивачка з часу підписання договору проживає у будинку , це її єдине житло і вона не виявляла жодних намірів будь-яким способом його відчуджувати. Кошти у 10000доларів США не відповідають не тільки ринковій вартості будинку, але і вартості, встановленій суб»єктом оціночної діяльності (216000грн), що вказує на відсутність намірів продажу будинку позивачкою, на чому наполягає представник відповідача. Відповідач і позивачка є незнайомими між собою людьми. Твердження позивачки про те, що вона єдиний раз бачила відповідача під час підписання договору представник відповідач не спростовував. Відсутні обставини, які б вказували про намір відповідача придбати частину будинку, оскільки він жодного разу не був у будинку, після підписання договору не виявляв жодних намірів вселитися у нього. Представник відповідача пояснював, що відповідач до укладання договору бачив будинок здаля і його все влаштовувало, а не вселявся в будинок, оскільки чекав поки позивачка виселиться з будинку. Крім того, вказував на те, що необхідно було виділити частку в натурі, проте жодних дій щодо виділу частки відповідач не вживав. Відповідно до ст.203ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, а волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, та має вчинятися у формі, встановленій законом. На момент укладання договору дарування 5/6 частин житлового будинку, як у позивачки, так і у відповідача волевиявлення не відповідало внутрішній волі, оскільки позивачка фактично мала намір не подарувати зазначене нерухоме майно, а передати його у забезпечення повернення отриманої позики, а відповідач май намір не отримати дане майно у власність, а забезпечити за рахунок даного майна свої вимоги щодо повернення наданої позики. Воля сторін була спрямована не на укладення договору дарування, а на встановлення інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, які передбачені оформленим правочином. Відповідно до ст.235ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У п.25 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз»яснено, що за удаваним правочином (статті 235ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов»язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши на час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Оскільки суд прийшов до висновку. що вчинена між сторонами 03.06.2013року угода за своєю правовою природою є договором застави, то суд повинен вирішувати спір із застосуванням норм, що регулюють договір застави. Укладений фактично 13.06.2013року між сторонами договір застави є недійсним з урахуванням наступних обставин. Відповідно до ч.1 ст.546ЦК України, ч.1 ст.572ЦК України договір застави за своєю правовою природою є забезпечувальним правочином, за рахунок якого кредитор, у разі порушення боржником основного зобов»язання, має переважне право задовольнити свої вимоги. Відповідно до ст.ст.12,13 Закону України «Про заставу» у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов»язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі. У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Договір застави у встановленому порядку у нотаріальній формі сторонами не вчинявся, а суттєві умови, які передбачені законом для договору застави, в оспорюваному правочині відсутні, а тому його зміст не відповідає вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним з підстав, визначених ст.ст.215.203ЦК України. Крім того, відповідно до ст.6 Закону України «Про заставу» майно, що перебуває у спільній частковій власності (частки, паї) може бути предметом застави за умови виділення його в натурі. Належних позивачці 5/6 частин у праві власності на будинок [ADDRESS] в натурі не бути виділені, а тому не могли бути предметом застави. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а згідно ст.4, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Судом встановлено, що права позивачки порушені, а саме: порушене її право власності - позивачка позбавлена права власності на належну їй частину будинку всупереч її волі.. На сьогодні від позивачки вимагають вчинення різних дій, а саме: повернути позичені кошти, але при цьому не йдеться про повернення її частини будинку. Водночас вимагають виселитися з будинку, тоді, як такі правові наслідки за угодою між сторонами не визначалися, при цьому не вирішується питання про те, що взяті позивачкою у [PERSON] кошти внаслідок виселення з будинку поверненню не підлягають. Позивачка у позовній заяві вказує, що від неї вимагає повернення коштів особа на ім.»я [PERSON]. У судовому засіданні позивачка пояснила, що брала кошти у позику у відповідача [PERSON], але від імені останнього до неї безпосередньо звертається з вимогою виселитися та повернути борг [PERSON]. Поверненням коштів відповідачу позивачці не забезпечується повернення її будинку. Спосіб, у який позивачка просить захистити її права, визначений ст.16ЦК України, відповідає порушеному праву, а тому суд вважає за необхідне захистити порушене право позивачки у заявлений нею спосіб. Оскільки позивачка визнає, що отримала кошти від відповідача у розмірі 10000доларів США, то відповідач має право на звернення до позивачки з вимогою про повернення позичених [PERSON] коштів. Враховуючи, що позивачкою визнається отримання в борг коштів від відповідача, не виключається добровільне повернення коштів після отримання нею у власність своєї частини будинку. Відповідач у зустрічному позові просить усунути йому перешкоди у користуванні та розпорядженні належними йому на праві власності 5/6 частками житлового будинку за адресою: [ADDRESS], виселити з цього житлового будинку особисте майно [PERSON] Оскільки суд прийшов до висновку, що договір дарування, на підставі якого відповідач вважає себе власником, є удаваним правочином, а насправді сторони уклали договір застави, за яким відповідач не набуває права власності на заставне майно, то зустрічний позов задоволенню не підлягає. Крім того, суд зазначає, що такого способу захисту права власності, як виселення особистого майна особи, законом не передбачено.

Outcome: dismissed