Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в усній формі уклала з [PERSON] договір про надання послуг, у відповідності до якого відповідачка зобовязалася посприяти в подальшому лікуванні дочки позивачки [PERSON] та в її госпіталізації в психіатричну клініку в м.Києві, а вона (позивачка) передала їй (відповідачці) грошові кошти в розмірі, вказаному саме останньою, - 12 375 грн. (1500 доларів США) для позитивного вирішення даного питання. Зазначає, що відповідачка ввела її (позивачку) в оману та не виконала свого зобовязання, з огляду на що просить стягнути з [PERSON] понесені нею (позивачкою) збитки у подвійному розмірі - в сумі 24 750 грн., а також моральну шкоду, яку оцінює в розмірі 8000 грн. Вимоги позивачкою та її представником підтримано в судовому засіданні. Відповідачка [PERSON] була своєчасно і належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, однак в суд не зявилася і не повідомила про причину своєї неявки, а також не надіслала клопотання про відкладення розгляду справи. Враховуючи наведене, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідачки і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить законові та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог та дослідивши надані докази, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з таких підстав. Відповідно до ст.3 ЦПК України до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. У ст.14 ЦК України зазначається, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, як зазначається в ч.1 ст.638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Вимоги щодо форми правочину, передбачені ст.ст.205-210 ЦК України. Статтею 640 ЦК України визначено, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст.901 ЦК України). Форма договору про надання послуг визначається за загальними правилами, і як правило, є письмовою. Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (правова позиція Верховного Суду України, висловлена у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року). Як убачаться з матеріалів справи складовою предмету спору є вимоги позивачки про застосування правових наслідків вчинення правочину під впливом обману, відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяних внаслідок невиконання відповідачкою зобовязання за договором про надання послуг (послуг зі сприяння в госпіталізації дочки позивачки у психіатричний заклад м.Києва та забезпечення її ефективного лікування.). При цьому як на одну з умов нібито укладеного між сторонами договору про надання послуг позивачка покликається на факт передачі відповідачці грошей в сумі 12 375 грн. (1500 доларів США) як відповідну плату за надання обіцяних послуг. За вимогами ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи з вимог ч.1 ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування як факту укладення договору про надання послуг, так і факту передачі грошових коштів за вказаним договором лежить на позивачці. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.57 ЦПК). Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Разом з тим, надавши оцінку наявним в матеріалах справи доказам, аналізуючи норми діючого цивільного законодавства, суд дійшов висновку про безпідставність вимог позивачки про стягнення з відповідачки збитків за невиконання зобовязання за договором про надання послуг, оскільки позивачкою не виконано вимог, передбачених ст.ст.10, 60 ЦПК України, зокрема нею не надано доказів (документу, листа, телеграми і т.і.) на підтвердження як факту укладення між сторонами договору про надання послуг (послуг зі сприяння в госпіталізації дочки позивачки у психіатричний заклад м.Києва та забезпечення її ефективного лікування), належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі відповідачці грошей в сумі 12 375 грн. (1500 доларів США), так і доказів на підтвердження застосування до неї (позивачки) обману з боку відповідачки по справі. Вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачкою не підтверджено наданими доказами наявність договірних та будь-яких інших взаємовідносин з відповідачкою, а також наявність факту передачі їй грошових коштів. Отже, відсутня підстава для стягнення з відповідачки коштів (збитків та моральної шкоди), на яку позивачка покликалась в обґрунтування своїх позовних вимог. Також суд звертає увагу на те, що хоча позивачка свої позовні вимоги мотивує невиконанням відповідачкою цивільного договору про надання послуг та правовими наслідками вчинення правочину під впливом обману, однак у прохальній частині ще й покликається на п.3 ст.110 ЦПК України, - як на позов про відшкодування шкоди, завданої внаслідок скоєння злочину (протиправними діями відповідачки заволодіння грошовими коштами шляхом обману (шахрайством)). При цьому до матеріалів справи позивачка не додала доказів (відповідного процесуального документу, судового рішення з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони саме [PERSON] в підтвердження своїх покликань на протиправність дій відповідачки, зокрема щодо вчинення [PERSON] саме злочину, внаслідок якого їй (позивачці) заподіяна шкода. Підсумовуючи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими і недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню за їх безпідставністю. При цьому суд розяснює стороні позивача, що це не позбавляє її права звернутись до суду з позовом з інших правових підстав. Позивачка є інвалідом І групи, тобто особою, яка у відповідності до вимог п.9 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Таким чином, судові витрати (сплата судового збору) мають бути компенсовані за рахунок держави. Беручи до уваги наведене,

Outcome: dismissed