Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

Позивачка звернулася з цим позовом, мотивуючи тим, що 12.01.2014 року померла її тітка [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина. Вона являється спадкоємцем за законом, однак своєчасно не звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, так як вважала, що вчинивши обряд поховання спадкодавця, вона прийняла спадщину. Крім того вона мала поганий стан здоровя. Вважаючи ці причини поважними, просила визначити їй додатковий строк для вчинення вказаний дій. В судовому засідання позивачка [PERSON] свої вимоги уточнила, пояснивши, що [PERSON] є її рідною тіткою по лінії матері. Час від часу з нею проживав її не син [PERSON], який зловживав спиртним напоями. Коли тітка померла, обряд поховання позивачка відбула за свої кошти. При цьому [PERSON] повідомив їй, що [PERSON] залишила на нього заповіт. Вона йому повірила і вважала, що саме він і є спадкоємцем після смерті останньої . [PERSON] помер у вересні 2014 року. На початку січня 2018 року їй подзвонив орендар, який повідомив, що після смерті [PERSON] залишилася земельна ділянка. В подальшому, ці обставини їй підтвердили в Червонослобідській сільській раді, а також зазначили, що заповіт за життя [PERSON] не залишала, а [PERSON] з нею зареєстрований не був. Потім близько місяці вона збирала необхідні документи щоб звернутися до суду за захистом свого права. Вважала таки обставини були поважними причинами пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, вважала наведені позивачкою причини пропуску строку подання заяви про прийняття спадщини не поважними, а тому просила в задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивачки, доводи представника відповідача, дослідивши обставини справи, надані докази та давши їм оцінку, суд прийшов до наступних висновків. Встановлено, що 12 січня 2014 року померла [PERSON], яка мешкала в с. Червона Слобода, Буринського району Сумської області, у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшли усі права та обовязки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, що підтверджується свідоцтвом про смерть спадкодавця, державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.4,11). Рішенням Буринського районного суду від 05.05.2018 року, яке набрало законної сили, встановлено юридичний факт про те, що [PERSON] є рідною тіткою [PERSON] по лінії матері [PERSON], яка померла 12.01.2009 року. Таким чином судом встановлено, що позивачка [PERSON], в силу ч.3 ст.1266 ЦК України, є спадкоємцем за правом представлення тієї частки, яка належала б за законом її померлій матері [PERSON]. З положень ст.1223 ЦК України вбачається, що право на спадкування мають особи, визначені в заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1269 ЦК України, в редакції чинній на момент відкриття спадщини, встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. При цьому спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.1, ч.2 ст.1220 ЦК України). В силу ч. 3 ст. 1272 ЦК України за заявою спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Як вбачається з розяснень, які містяться в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року №7, та сформульованої відповідно до рішень цього Суду правової позиції, вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Судом встановлено, що позивачка не подала у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], оскільки вважала, що остання залишила заповіт на свого не сина [PERSON], про що останній особисто повідомив їй будучи присутнім на обряді поховання. Вказані покази позивача суд вважає достовірними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи і в своїй сукупності з іншими доказами є достатніми для того щоб встановити зазначені обставини справи. При цьому з довідок Червонослобідської сільської ради видно, що [PERSON] була постійним мешканцем села, на день смерті разом із нею ніхто не проживав і не був зареєстрованим, а поховання спадкодавця здійснила саме позивачка за свої кошти (а.с.13,14). Також вбачається, що позивачка проживала не за місцем відкриття спадщини і про своє право на прийняття спадщини, у звязку з відсутністю спадкоємців за заповітом, дізналася лише на початку січня 2018 року, а з медичних довідок та виписок видно, що остання тривалий час перебуває на медичному обліку і час від час потребує проходження відповідного лікування, що також підтверджується Інформаційними довідками зі Спадкового реєстру. Стаття 2 Цивільного процесуального кодексу України закріплює, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав , свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27.06.2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Виходячи із сформованої практики цього ж Суду, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, по своїй суті, є гарантом права власності, оскільки визнає право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном. При цьому, гарантоване\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в своїй Постанові від 17.10.2018 року в справі №681/203/17-ц , принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Виходячи з\~наведеного та враховуючи, що спадщина до теперішнього часу є відкритою і судом не встановлено фактичних даних про її оформлення іншими особами, а позивачка повязана зі спадкодавцем кровним походженням, усі права та обовязки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції, становитиме майно позивачки виходячи із законодавчого визначення спадкових правовідносин, субєктом яких вона є, суд приходить до переконання, що строк подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори був пропущений нею з поважних причин наведених вище, так як вони були для неї обєктивними, непереборними та істотними труднощами, що завадили їй своєчасно звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. При цьому\~доводи представника\~відповідача про\~відсутність підстав\~для задоволення\~позову суперечать\~фактичним обставинам\~справи і\~не відповідають\~принципу «пропорційності»\~щодо втручання\~влади в\~право власності,\~що \~є порушенням\~статті 1\~Першого протоколу\~до Конвенції\~про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином зібрані по справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи, з урахуванням норм європейського законодавства по правам людини, дозволяють задовольнити позов в повному обсязі і таке рішення, на думку суду, буде відповідати не тільки принципу законності, а і справедливості.

Outcome: approved