Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-27 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що з моменту розірвання шлюбу відповідач не цікавився життям доньки, не виявляє бажання спілкуватися з нею, ухиляється від виховання доньки, не надає матеріальної допомоги, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, але надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання також не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги позивачки визнав в повному обсязі. В судове засідання представник третьої особи Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклуванняне з'явилася, але надала до суду заяву, згідно якої не заперечувала проти задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав, справу просила розглянути без неї. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Правовідносини між сторонами врегульовані Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного управління юстиції Одеської області 09.02.2005 року (а. с. 6). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 13.03.2002 року [PERSON] народилася [INFO], її батьками зазначені позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] (а. с. 7). Відповідно до довідки № 1008 від 09.03.2017 року, виданої виконавчим комітетом Арцизької міської ради Одеської області донька проживає з матір'ю ( а. с. 15). [PERSON] здорова, відвідує дільничного лікаря в супроводі матері [PERSON] - позивачки у справі (а. с. 14). З довідки Дошкільного навчального закладу № 4 ясла-садок «Сонечко» загального типу комунальної власності Арцизької міської ради Одеської області № 8 від 06.03.2017 року вбачається, що дитина відвідувала дошкільний навчальний заклад з 16.07.2004 року по 28.08.2008 року, мати займалась вихованням дитини, відвідувала батьківські збори, батько [PERSON] дитину до дошкільного закладу не водив, батьківські збори не відвідував, здоров'ям та успіхами дитини не цікавився (а. с. 11). [PERSON] навчалася в школі з 2008 року по 23.09.2016 року, батько школу ніколи не відвідував та вихованням дитини не займався, що підтверджується довідкою Арцизького навчально-виховного комплексу «Загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів № 4 - ліцей» Арцизької районної ради Одеської області № 40 від 09.03.2017 року (а. с. 12). Згідно довідки № 59 від 06.03.2017 року, виданої Арцизькою загальноосвітньою школою І-ІІІ ступенів № 5 Арцизької районної ради Одеської області дитина [PERSON] навчається у 9-Б класі, мати завжди відвідує школу бере участь у справах класу, батько за час навчання доньки до школи не приходив, батьківські збори не відвідував, з вчителем не спілкувався (а. с. 13). Відповідно до виконавчого листа № 2-500-2004, виданого Арцизьким районним судом Одеської області 11.05.2004 року з відповідача [PERSON] стягуються аліменти на користь позивачки [PERSON] на утримання доньки [PERSON] щомісячно в розмірі по 25 % місячного доходу, починаючи з 18.03.2004 року (а. с. 18). Згідно розрахунку заборгованості по аліментам від 06.06.2017 року, виданого Арцизьким районним відділо Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області, заборгованість по аліментам боржника [PERSON] відповідача по справі, станом на 31.05.2017 року складає 24374,70 грн. (а. с. 17). Рішенням № 3 комісії з питань захисту прав дитини Арцизької районної державної адміністрації Одеській області від 08.12.2017 року вирішено доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини та направити відповідний висновок (а. с. 42). Згідно висновку № 01-34/50 від 09 січня 2018 року Арцизької районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а. с. 41). Судом достовірно встановлено та про це зазначив в своїй заяві відповідач, а також підтверджено наданими позивачкою доказами, що відповідач не проявляє до своєї дитини щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'ям, ні долею дитини у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає спільно з дитиною і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: довідками № 8 від 06.03.2017 року (а. с. 11), № 40 від 09.03.2017 року (а. с. 12), № 59 від 06.03.2017 року (а. с. 13), заявою відповідача [PERSON] (а. с. 9). Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідач у даній справі є батьком неповнолітньої [PERSON], проте він самоусунувся від виконання покладеного на нього батьківського обов'язку у вихованні дитини, він свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач протягом навчання дитини жодного разу не відвідував батьківських зборів, зацікавленості в її навчанні не приймав. Також, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання [PERSON] обов'язків по вихованню дитини, не встановлено обставин чинення йому будь-ким, в тому числі і матір'ю дитини, перешкод у спілкуванні з дитиною, перешкод участі у її вихованні. З'ясувавши повно, всебічно, об'єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дитини, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітньої доньки [PERSON], оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, який свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом її здоров'я, її навчанням. На підставі ст. ст. 15, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 206, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved