Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивачка у червні 2019 року звернулась до суду із зазначеним позовом, в якому просить: - визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 грудня 2016 року нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2253, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Довіра та гарантія» та [PERSON] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 23 березня 2018 року нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 432, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23 березня 2018 року щодо передачу у власність нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 434, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позивачка посилається на те, що рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року, яким було звернуто стягнення на предмет іпотеки, та рішення Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2016 року скасовані постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року; рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року надало право на укладання договору купівлі-продажу з іншою будь-якою особою-покупцем саме ПАТ «ОТП Банк», всупереч цього спірний договір купівлі-продажу від 28.12.2016 року укладений іншою особою ТОВ «ФК «Довіра та гарантія»; недійсність договору купівлі-продажу від 28.12.2016 року призводить до недійсності і подальших правочинів з відчуження спірного майна, а саме договір іпотеки від 23.03.2018 року та договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.03.2018 року; при цьому враховуючи, що майно вибуло із володіння позивача без його згоди, то на нових власників не розповсюджується інститут добросовісного набуття. Судом встановлено загальний порядок розгляду справи. Представник відповідача ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечував, та просив у задоволені позову - відмовити, так як позов не доведений. 01 березня 2021 року судом закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Представник позивачки подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час, дату і місце судового засідання повідомлені належним чином, будь-яких заяв чи клопотань не надавали. Треті особи, в судове засідання не з`явились, про час, дату і місце судового засідання повідомлені належним чином, будь-яких заяв чи клопотань не надавали. Суд розглянув справу за відсутності не з`явившихся сторін на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року по справі № 522/8956/13-ц за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , ТОВ «Еквенто», з урахуванням змін, внесених рішенням Апеляційного суду Одеської області від 13.12.2016 року, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки №PML-501/186/2006 від 21.07.2006 року, укладеним між Акціонерним комерційним банком «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», та [PERSON] , а саме: нежилі офісні приміщення №2 по [ADDRESS] , загальною площею 305,3 кв.м, основною площею 181,6 кв.м., які належить на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Еквенто»; застосувати спосіб продажу нежилих офісних приміщень № 2 по [ADDRESS] , загальною площею 305,3 кв.м, основною площею 181,6 кв.м. із застосуванням процедури продажу передбаченої статтею 38 Закону України «Про іпотеки» шляхом надання права Публічному акціонерному товариству «ОТП Банк» на укладання договору купівлі-продажу з іншою будь-якою особою-покупцем та з наданням всіх повноважень продавця, за ціною визначеною на підставі проведеної оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, а кошти від реалізації направити для погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» по кредиту, відсотках, пені та штрафу за Кредитним договором № МL-501/186/2006 від 21.07.2006 р. в розмірі 781 399,87 (сімсот вісімдесят одна тисяча триста дев`яносто дев`ять та 87/100) доларів США. 28 грудня 2016 року між ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Малим О.С., зареєстрований в реєстрі за № 2253. 23 березня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 432. Відповідно до умов вказаного договору, [PERSON] , в рахунок забезпечення виконання Договору позики від 19.01.2017 року на суму 2\~749\~190 грн., передав [PERSON] спірне приміщення в іпотеку. Того ж дня, 23 березня 2018 року, між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко І.Л., зареєстрований в реєстрі за № 434. Відповідно до умов вказаного договору, спірне приміщення перейшло у власність [PERSON] в рахунок погашення боргу [PERSON] . Оскаржувані договори стосуються відчуження нежилого офісного приміщення № 2 за адресою [ADDRESS] , площею 305,3 кв.м, яке належало ТОВ «Еквенто» на підставі договору купівлі-продажу № 2167 від 16.08.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С.В. Розпорядженням Приморської районної адміністрації № 201 від 11 квітня 2013 року на підставі листа ТОВ «Еквенто» затверджений висновок щодо технічної можливості поділу об`єкту нерухомого майна нежилого офісного приміщення № 2 по [ADDRESS] , на підставі якого вказане приміщення поділене на приміщення № [NUMBER] та № 102 з присвоєнням адреси [ADDRESS] . На підставі Договорів купівлі-продажу від 29.11.2013 року №№ 2389 та 2393, посвідчених приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Запольською\~О.В., [PERSON] стала власником приміщень №№ [NUMBER] , [ADDRESS] . Таким чином, з 2013 року, тобто на момент укладення спірних договорів, [PERSON] , була власником зазначеного приміщення, та вважає, що оскаржуваними договорами порушене її право власності в зв`язку з відчуженням без її згоди та відома спірних приміщень третім особам. Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року по справі №522/8956/13-ц задоволено апеляційну скаргу [PERSON] , ухвалено нове рішення, яким рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року скасовано, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквенто» про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа № 522/8956/13-ц, провадження № 61-34130св18) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 07.06.2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до ч. 1,3 ст. 215 ЦК України, Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. При цьому зі скасуванням рішення суду втрачаються всі ті наслідки, які з нього випливають. Такий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року (провадження № 6-1193цс15) та від 05 жовтня 2016 року (провадження№ 6-1582цс16), а також неодноразово підтримані колегією суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постановах від 10 травня 2018 року у справі № 643/18839/13-ц (провадження № 61-4453св18), від 23 січня 2019 року у справі№ 643/12557/16-ц (провадження № 61-18566св18) та від 13 березня 2019 року у справі № 643/19761/13-ц (провадження № 61-5447зпв18), і Велика Палата Верховного Суду не вбачала правових підстав від їх відступу. Відповідно до п. 2 спірного договору купівлі-продажу, нежиле приміщення офіс, що відчужується, належить Продавцю на підставі Рішення Приморського районного суду м. Одеси за справою № 522/8956/13-ц від 18 травня 2016 року, ухвали Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2016 року, рішення Апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ухвала суду про залучення правонаступника не є підставою для державної реєстрації права власності на нерухомість, а виключно рішення суду, що набрало законної сили, або ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди. Враховуючи, що Постановою Верховного Суду від 06 березня 2019 року (справа № 522/8956/13-ц, провадження № 61-34130св18) рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 13 грудня 2016 року скасовано, а в розумінні ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ухвала суду про залучення правонаступника не є підставою для державної реєстрації права власності на нерухомість, то станом на момент укладення спірного договору у Продавця були відсутні підстави для відчуження спірного приміщення. Крім того, Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016 року по справі № 522/8956/13-ц було надано право саме ПАТ «ОТП Банк» на укладання договору купівлі-продажу спірного приміщення, а в спірному договорі власником та продавцем вказане ТОВ «ФК «Довіра та гарантія», якому відповідного права судом надано не було. Посилання в п.2 договору купівлі-продажу на ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 04 листопада 2016 року про залучення ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» у якості правонаступника позивача ПАТ «ОТП Банк» по справі за апеляційною скаргою на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18 травня 2016р. по справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] , Товариства з обмеженою відповідальністю «Еквенто» про звернення стягнення на предмет іпотеки є незаконним, так як зазначеною ухвалою спір по суті не вирішувався, а резолютивна частина рішення щодо надання ПАТ «ОТП Банк» права на продаж спірного майна залишилась без змін. Крім того, згідно ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», ухвала суду про залучення правонаступника не є підставою для державної реєстрації права власності на нерухомість, а виключно рішення суду, що набрало законної сили, або ухвала суду про затвердження (визнання) мирової угоди. Таким чином, відповідач ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» мало звернутись з окремим позовом до суду з вимогою звернути стягнення на предмет іпотеки, проте таким правом не скористалось. Недійсність договору купівлі-продажу від 28.12.2016 року свідчить про незаконність набуття спірного майна [PERSON] , що призводить до недійсності і подальших правочинів з відчуження спірного майна, а саме договору іпотеки від 23.03.2018 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 23.03.2018 року. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. У постанові від 31 жовтня 2012 року у справі № 6-53цс12 Верховний Суд України сформулював висновок, що права особи, яка вважає себе власником майна, не захищаються шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням статей 215 і 216 ЦК України. Такий захист можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. В Постановах від 04.07.2018р. по справі №653/1096/16-ц, від 17.12.2014р. по справі №6-140цс14, від 14.11.18р.\~по справі\~№183/1617/16, від\~11.02.2020р.\~по справі\~№922/614/19Верховний Суд України та Велика Палата Верховного суду встановили правовий висновок, що захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~\~388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у\~статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями\~387\~та\~388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Враховуючи, що спірне майно вибуло з володіння власника [PERSON] без її згоди та відома, тобто не з її волі, та, крім того, на підставі скасованого рішення суду, яке не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, то відповідач [PERSON] не набуває право власності на спірне майно та таке майно підлягає витребуванню у останнього. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрати та при вирішенні цього питання враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем до позовної заяви додано докази, що свідчать про понесення ним судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката, що виразилась у аналізі наданих клієнтом документів, зборі доказів, формуванні правової позиції у справі, складанні і поданні до суду позовної заяви та представництво інтересів клієнта в судових засіданнях по справі. За домовленістю сторін гонорар адвоката на вищевказану правничу допомогу склав 21\~800,00 гривень. Розрахунок судових витрат поданий до суду представником позивача 05.02.2021 року, до вказаного розрахунку додані докази направлення розрахунку відповідачам, а саме відповідачу ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» електронною поштою 05.02.2021 року, відповідачам [PERSON] та [PERSON] . Укрпоштою від 05.02.2021 року. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, який підлягає відшкодуванню. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові у справі №755/9215/15-ц (провадження 14-382цс19) від 19.02.2020 р.: «Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній зі сторін без відповідних дій з боку такої сторони». Суд вважає такі судові витрати позивача обґрунтованими, пропорційними до предмета спору і тривалості його розгляду та реальними, з огляду на надання позивачем копій платіжних доручень про оплату гонорару адвоката та акту виконаних робіт. При цьому, суд не може на власний розсуд зменшувати розмір витрат на оплату правничої допомоги, зважаючи на вищевказану правову позицію Верховного Суду та відсутність клопотань про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката з боку відповідачів. Отже, суд доходить висновку про покладення на відповідачів в рівних частках судових витрат, що понесла [PERSON] у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, в загальному розмірі 24\~105,20 гривень, в тому числі: судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2305,20 грн. та витрати на професійну правничу допомогу адвоката в розмірі 21\~800,00 грн.

Outcome: approved