Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним первісним позовом до [PERSON] та [PERSON] , як законного представника неповнолітньої [PERSON] , в якому просила визнати за нею, в порядку спадкування за законом, після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на земельну ділянку, площею 7,00 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в межах території Шевченківської сільської ради Жовтневого (тепер - Вітовського) району Миколаївської області. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що після смерті матері залишилося в спадок зазначене нерухоме майно, яке вона не взмозі оформити в нотаріальному порядку через пропуск строку для прийняття спадщини. Посилаючись на те, що вона є спадкоємицею першої черги після смерті матері, а строк для прийняття спадщини пропустила з поважних причин через свою хворобу, тому просила позов задовольнити. В подальшому, подала заяву від 11 лютого 2019 року, в якій збільшила свої позовні вимоги і, окрім визнання права власності на земельну ділянку, також просила визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті матері на житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . В цій же заяві просила вимоги відносно відповідачки [PERSON]. залишити без розгляду, оскільки неповнолітня [PERSON] , яка могла бути спадкоємцем за законом за правом представлення після смерті [PERSON] , була усиновлена після позбавлення її матері [PERSON]. батьківських прав відносно неї. Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року її заява була задоволена: позовні вимоги у відношенні [PERSON] , як законного представника [PERSON] , - залишені без розгляду, а вимоги про визнання права власності на будинок - прийняті до спільного розгляду з первісними вимогами. Далі, в березні 2019 року відповідач [PERSON] подав зустрічну позовну заяву, в якій просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , право власності на житловий будинок, розташований по [ADDRESS], Ухвалою суду від 22 березня 2019 року зустрічний позов був прийнятий до спільного розгляду з первісною позовною заявою. В своїх зустрічних вимогах вказував, що після смерті матері [PERSON] залишилася спадщина у виді зазначеного житлового будинку, а він прийняв спадщину після її смерті, оскільки проживав з нею на час смерті. Крім того надав додаткові пояснення по справі, в яких зазначив обґрунтування визнання права власності на будинок в порядку спадкування. Вказав, що будинок був наданий для проживання матері радгоспом ім. Шевченка ще на початку 1980-х років і мати та її сім`я постійно в ньому проживали та відкрито володіли. Однак, як виявилося, будинок зареєстрований в БТІ на праві власності за цим радгоспом, який ще в 1990-ті роки був ліквідований. Тому вважав, що мати набула право власності на будинок за набувальною давністю і він в порядку спадкування повинен перейти до нього як спадкоємця за законом. В судове засідання сторони на останнє засідання не з`явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином, від позивачки за первісним позовом [PERSON] надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, а позов - задовольнити. Відповідач за первісним позовом подав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, просив його зустрічний позов задовольнити, первісну позовну заяву визнав частково - визнав вимоги [PERSON] відносно земельної ділянки, а щодо визнання права власності на будинок заперечував, оскільки за домовленістю між ними він має відійти йому особисто. Суд, вважаючи за можливе здійснити вирішенні справи без участі сторін, дослідивши матеріали справи, в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. [INFO] в с. Шевченкове Жовтневого району Миколаївської області померла [PERSON] і після її смерті відкрилася спадщина, в тому числі на нерухоме майно у виді земельної ділянки, площею 7,00 га, виділеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої в межах території Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, а також житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Земельна ділянка належала померлій на підставі державного акту серії [NUMBER] , виданого 15 вересня 2009 року Жовтневою районною державною адміністрацією Миколаївської області, кадастровий номер - [NUMBER]. Положення ч.ч.1-4 ст. 1268, ч.1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України вказують на те, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину шляхом подання відповідної заяви до нотаріальної контори за місцем її відкриття або шляхом проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Відповідно до довідки від 06 березня 2017 року Шевченківської сільської ради Вітовського району Миколаївської області на час смерті [PERSON] з нею були зареєстровані: її син - [PERSON] , а також невістка [PERSON] зі своєю дочкою [PERSON] . Відповідно до ст. 1261 ЦК України до спадкоємців першої черги за законом відносяться також і діти спадкодавця. Позивачка за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом відносяться до спадкоємців першої черги за законом як діти померлої [PERSON] , оскільки вони проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, то вони прийняли спадщину. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. На спадщину претендувала також внучка спадкодавиці - [PERSON] за правом представлення, однак рішенням суду вона була усиновлена, том відповідно до положень ч. 2 ст. 1260 ЦК України втратила право на спадщину. Цією нормою закону передбачено, що усиновлений та його нащадки не спадкують за законом після смерті батьків усиновленого, інших його родичів за походженням по висхідній лінії. Батьки усиновленого та інші його родичі за походженням по висхідній лінії не спадкують за законом після смерті усиновленого та його нащадків. Згідно з положеннями ст. 1267 ЦК України частки в спадщині [PERSON] та [PERSON] є рівними, тобто по Ѕ частині кожному. Відповідно до відповіді Вітовської державної нотаріальної контори Миколаївської області від 01 грудня 2018 року спадкова справа після смерті [PERSON]. не заводилася. Звернувшись до нотаріуса за роз`ясненням щодо оформленням спадщини [PERSON] вона отримала письмове роз`яснення від 19 лютого 2018 року, відповідно до якого нею неможливо оформити спадщину, оскільки не було підтверджено прийняття спадщини. На підставі ч. 3 ст. 1272 ЦК України, за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. В своїх первісних позовних вимогах [PERSON] вказала, що не вчинила дій по прийняттю спадщини, оскільки дуже важко перенесла смерть матері, в неї погіршилося здоров`я і вона зверталася за медичною допомогою до лікарів. Відповідач за первісним позовом позовв цій частині визнав, тому суд вважає, що ним визнано поважні причини пропуску строку для прийняття спадщини. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, перепоною в оформленні права власності на житловий будинок є той факт, що відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 08 жовтня 2018 року житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований з 1989 року на праві власності за радгоспом ім. Шевченка. За пунктами 4.15, 4.18, 4.20 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства Юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року передбачено, що за відсутністю у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадок правовстановлюючих документів, нотаріус роз`яснює йому вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Позивач за зустрічним позовом вважав, що його мати [PERSON] набула право власності на житловий будинок за набувальною давністю. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Зокрема володіння має бути добросовісним (безтитульним), тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, та він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом десяти років). Вказані обставини були повністю встановлені в судовому засіданні. Так, у судовому засіданні було встановлено, що з 1984 року спадкодавиця [PERSON] проживала у вказаному будинку, який їй був наданий радгоспом ім. Шевченка. В 1989 році будинок був зареєстрований за радгоспом на праві власності. Однак радгосп ім. Шевченка реорганізований в сільськогосподарське закрите акціонерне товариство ім. Шевченко, яке було ліквідовано на підставі рішення господарського суду Миколаївської області від 15 серпня 2007 року (справа № 14/24/06). Після отримання будинку в користування [PERSON] весь час відкрито проживала в ньому із сім`єю, доглядала за ним, приводила в порядок та здійснювала ремонт. Вважала, що будинок належить їй на праві власності. В той же час, як з`ясувалося, будок був зареєстрований за радгоспом. Таким чином слід зробити висновок, що [PERSON] набула у володіння та користування будинок добросовісно; відкрито та безперервно володіла ним понад встановлені законом строки (більше як десять років), протягом періоду володіння ніхто не пред`являв їй будь-яких вимог про повернення майна, і на час розгляду справи жодна особа не заявила про своє право на спірне майно. Тому суд приходить до висновку, що на час смерті будинок належав їй на праві власності і входив до спадкової маси. За загальним правилом, визначеним у ч. 1 ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Частиною 2 та 3 цієї статті передбачено, що спадкоємці за усною угодою між собою, якщо це стосується рухомого майна, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них, а якщо ж це стосується нерухомого майна або транспортних засобів, зміна розміру часток у спадщині спадкоємцями має бути вчинена за письмовою угодою, посвідченою нотаріусом. Також у ч. 2 ст. 1278 ЦК України передбачено, що кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі. Таким чином, законом, хоча й визначена рівність часток спадкоємців у спадщині, однак не заборонено розподіл спадщини між ними (в тому числі нерухомого та рухомого майна) відповідно до їх законних часток. Згідно з поясненнями сторін, які вони надали у судовому засіданні та їх письмових пояснень вбачається, що вони домовилися про розподіл нерухомої спадщини між собою, що не заборонено законом: [PERSON] - спадкує земельну ділянку, а [PERSON] - житловий будинок. Таким чином дослідженими під час розгляду справи доказами підтверджено, що будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка, площею 7,0 га, належали [PERSON] і дане майно після її смерті входить до складу спадщини, а тому в порядку спадкування повинно відійти спадкоємцям, тобто позивачам в справі як спадкоємцям першої черги за законом, з врахуванням зазначеного розподілу між спадкоємцями спадщини. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивачі не можуть захистити своє спадкове майнове право, оскільки законом прямо не передбачена можливість розподілу видів спадкового майна між спадкоємцями, а також через відсутність належним чином оформлених правовстановлюючих документів на майно, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на нерухомість в порядку спадкування за законом. З врахуванням викладеного,

Outcome: partial