Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивачка у липні 2015 року звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача суми за договором позики посилаючись на те, що вона надала відповідачу позику у сумі 50 000 грн. та 1 700 доларів США. Просила зобовязати відповідача виконати умови договору позики шляхом відшкодування запозичених грошей у розмірі 50 000 грн. та 1 700 доларів США та стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 878,20 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2015 року позовні вимоги були задоволені, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 192 932,50 грн. та сплачений судовий збір у розмірі 878,20 грн., стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 1051,12 грн. Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.04.2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08.02.2017 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23.11.2015 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.04.2016 року скасовано та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді справи позивачка збільшила розмір позовних вимог та просила стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість у розмірі 221 661,75 грн. та судові витрати по справі. Суду пояснила, що після смерті чоловіка продала будинок та за рекомендацією знайомих вирішила придбати олійницю. Для цього разом із відповідачем купили фірму. У 2004 році дала у борг відповідачу кошти у розмірі 1 700 доларів США, а у 2005 році ще 10 000 доларів США. Відповідач за ці кошти придбав табір, який він повинен був продати по часткам як будівельні матеріали. Через те, що відповідач не повертав гроші, вона запропонувала йому написати розписки. В розписці від 11.10.2005 року на суму 8 300 доларів США не встановлено строк, у межах якого відповідач повинен повернути грошові кошти, тому вважає, що нею не пропущено строк звернення до суду із вимогою про стягнення заборгованості за договором позики. За розпискою відповідача про отримання 1 700 доларів США він частково повернув кошти, заборгованість склала 125 доларів США. Представник позивачки у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання зявився, позовні вимоги визнав частково. Суду пояснив, що дійсно він взяв у борг у позивачки грошові кошти у розмірі 1 700 доларів США та з цієї суми залишилася заборгованість у розмірі 125 доларів США. Щодо інших вимог позивачки, то вважає їх безпідставними. У 2005 році він разом із позивачкою вів спільну господарську діяльність. Гроші, які давала позивача, він не отримував як позику на власні потреби, а на потреби підприємства. Просив застосувати позовну давність до заявлених вимог та відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Суд, заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 11.10.2005 року [PERSON] написав розписку, згідно якої він взяв у борг у [PERSON] 1 700 доларів США, які зобовязувався повернути до 11.12.2005 року. У судовому засіданні сторони підтвердили, що відповідач дійсно отримав від позивачки грошові кошти у розмірі 1 700 доларів США на власні потреби, з яких повернув 1 575 доларів США, що не підлягає доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Крім того, 11.10.2005 року [PERSON] було написано зобовязання, зі змісту якого вбачається, що відповідач підтверджує факт придбання ним 06.07.2005 року будівельних матеріалів за кошти, які надані позивачкою, у розмірі 50 000 грн. Через труднощі, які виникли при реалізації матеріалів та необхідність повернути дані кошти у розмірі 8 300 доларів США, він зобовязувався організувати роботу з реалізації матеріалів та всі кошти з реалізації майна направляти на погашення боргу. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання коштів або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладеного договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем грошової суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначний моментом предявлення вимоги, позика має бути и повернена протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, Оскільки договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг певної грошової суми, так і дати її отримання. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскілки після укладання цього договору всі обовязки за договором позики, в тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18.06.2013 року у справі № 6-63цс13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. Аналізуючи надані позивакою розписку та письмові зобовязання відповідача від 11.10.2005 року, суд приходить до висновку, що між сторонами було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивачки у борг 1700 доларів США, та двосторонній договір, за яким позивачка надала кошти, а відповідач зобовязувався вчинити певні дії. Письмове зобовязання відповідача було складене під час ведення сторонами спільної господарської діяльності. Зазначені кошти у розмірі 50 000 грн. не були ним отримані як позичка, а як кошти, які будуть витрачені на потреби підприємства. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги частково, а саме в частині стягнення заборгованості за договором позики від 11.10.2005 року у розмірі 125 доларів США, що на дата постановлення рішення за курсом НБУ складає 3 401,91 грн. Позовні вимоги щодо стягнення суми за письмовим зобовязанням від 11.10.2005 року є необґрунтованими і тому задоволенню не підлягають. Відповідно до п. 1 ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам у розмірі 51 грн.

Outcome: partial