Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

Позивачка звернулася із вказаним позов мотивуючи тим, що 01 листопада 1998 року відповідач взяв у позивачки в борг 72000 грн., які зобов»язався повернути до лютого 1999 року, про що дав розписку. З метою урегулювання спору позивачка направила 25.04.2016 відповідачу претензію з вимогою повернути борг. Так як відповідач своєчасно борг не повернув, просить стягнути з нього суму боргу та судовий збір. В судове засідання позивачка, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, не з»явилася. ЇЇ представник в судовому засіданні в режимі відеоконференції позов підтримала в повному обсязі та просить стягнути з відповідача на користь позивачки 72 тис. грн. та судовий збір, а також заявила усне клопотання про поновленя строку звернення до суду. Відповідач в судове засідання не з»явився, подав заяву, в якій позов не визнав та просить відмовити в його задоволенні в зв»язку з пропуском строку звернення до суду. Заслухавши представника позивачки, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає. В судовому засіданні встановлено, що 01 листопада 1998 року відповідач взяв у позивачки в борг 72000 грн., які зобов»язався повернути до лютого 1999 року, про що написав розписку. З метою урегулювання відносин позивачка направила 25.04.2016 відповідачу претензію з вимогою повернути борг. Так як відповідач своєчасно борг не повернув, просить стягнути з нього суму боргу та судовий збір. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Ст.1047 ЦК України передбачено укладення договору позики у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно умов ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно зі ст.256 ЦК України - позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Ст.267 ЦК України визначені наслідки спливу позовної давності: Ч. 3. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення у справі. Ч. 4. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмови у позові, але якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Згідно діючого законодавства поважними визнаються лише ті обставини, які є об»єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення сторони та пов»язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій. Суд вважає, що позивачем не доведено суду поважність причин пропуску строку звернення до суду із позовною заявою, а пояснення представника позивачки, що та намагалася вирішити питання мирним шляхлм протягом 17 років з дня закінчення терміну повернення коштів не заслуговують на увагу, так як ніщо не заважало позивачці своєчасно звернутися до суду із позовною заявою про стягнення боргу. Також суд не приймає до уваги претензію позивачки і не рахує її початком строку позовної давності, так як в розписці вказана конкретна дата повернення боргу - лютий 1999 року, з якого і почався перебіг строку звернення до суду за захистом своїх прав.

Outcome: dismissed