Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-16 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в котрому зазначила, що на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2004 року та свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року [PERSON] являється власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . 07 серпня 2015 року позивачкою по справі на правах найму було зареєстровано місце проживання відповідача, який у 2015 році покинув належне їй майно. Місце перебування відповідача на даний час позивачці невідомо, оскільки з відповідачем будь-яких відносин остання не підтримує. Відтак, відповідач протягом останніх п`яти років не проживає у спірному будинку без поважних причин. Разом з тим, за комунальні послуги відповідач не сплачує, будинком не цікавиться, не ставиться до нього як до свого постійного єдиного місця проживання, його особистих речей в будинку немає. У користуванні житлом ніхто ніколи відповідачу не перешкоджав. В той же час, місце реєстрації відповідача у належному будинку позивачки створює їй перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, чим позбавляє її можливості в повній мірі використовувати свій об`єкт права власності та негативно впливає на її матеріальний стан, що порушує її права. Враховуючи викладене, позивачка просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування будинком за [ADDRESS] . В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, в заяві до суду представник позивачки просила розглядати справу у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України.Відзиву щодо позову та клопотань до суду не направив, тому суд вважає, за можливе розглянути даний спір у відсутність відповідача на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Так, в судовому засіданні з копії паспорта (а.с. 9), копії Свідоцтва про право власності від 29.12.2004 року (а.с. 10), копії Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.12.2004 року (а.с. 11), копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с. 12), копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 13-14), довідки Ничипорівської сільської ради від 06.08.2020 року № 255 (а.с. 15), Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї (а.с. 16) вбачається, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 29 грудня 2004 року та свідоцтва про право на спадщину від 29 грудня 2004 року є власником житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . 07 серпня 2015 року в даному будинку позивачкою по справі на правах найму було зареєстровано місце проживання [PERSON] , [INFO] , який з дня реєстрації не проживає у належному позивачці будинку, в даному будинку його особистих речей немає, за комунальні послуги він не сплачує, будинком не цікавиться, не ставиться до нього як до свого постійного єдиного місця проживання, на даний час позивачці невідомо місце перебування відповідача. У користуванні житлом ніхто ніколи відповідачу не перешкоджав. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно роз`яснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні від 25.03.1999 року у справі «Ятрідіс проти Греції» (заява № 31107/96) зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Відповідно до п.п. 19, 22 рішення Європейського суду з прав людини про справі «Кечко проти України» (Заява № 63134/00) від 08 листопада 2005 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач не цікавиться даним будинком, не сплачує комунальні платежі, не проживає у даному будинку з 2015 року, суд вважає, що вимоги позову підлягають до задоволення.

Outcome: approved