Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свій позов обгрунтовує тим, що 05.09.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00070096, згідно умов якого останній був наданий кредит в розмірі 15000 грн., зі сплатою 10% річних та щомісячною платою у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення 05.09.2014 року. Посилаючись на те, що позичальник неналежним чином виконує взяті на себе за кредитним договором зобовязання по поверненню суми кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами, просить стягнути з відповідача в користь ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» 74141,39 грн. заборгованості за кредитним договором. Представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Просив позов задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечили. В судове засідання 08.12.2015 року позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. В наданих суду письмових поясненнях позовні вимоги визнала частково, а саме: 9993,13 грн. по тілу кредиту, 2182,36 грн. проценти за користування кредитом, 4437,20 грн. комісія за користування кредитом, 3,44 грн. пеня. В решті позову просить відмовити. У відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 05.09.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON] був укладений договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00070096, згідно умов якого останній був наданий кредит в розмірі 15000 грн., зі сплатою 10% річних та щомісячною платою у вигляді комісії за управління кредитом в розмірі 1,75% від суми кредиту, з кінцевим терміном повернення 05.09.2014 року (а.с.4-12). Згідно п.2.4.2 договору проценти та комісію за управління кредитом позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення частини кредиту відповідно до платежів, передбачених у графіку погашення заборгованості за кредитом, наведеному у Додатку № 1цього Договору. Відповідно до п.2.5.2 договору позичальник зобовязується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок банку, вказаний у п.6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за сума платежів, встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Згідно п.4.2 договору у випадку невиконання позичальником обовязку, передбаченого п.3.3.3 загальної частини договору при тому, що прострочення виконання зобовязань за кредитним договором перевищило 60 календарних днів, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту. Сторони п.4.3 договору погодили, що у випадку прострочення позичальником сплати за графіком, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобовязань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50% та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п.9 спеціальної частини договору. В судовому засіданні встановлено, що банком надано розрахунок заборгованості відповідача, з якого вбачається, що станом на 04.08.2015 року її заборгованість за договором банківського обслуговування від 05.09.2011 року становить 74141,39 грн., з яких: 9993,13 грн. заборгованість по тілу кредиту, 2410,68 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, 4962,20 грн. сума по сплаті комісії, 56775,38 грн.- сума штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань (а.с.18). Разом з тим, відповідно до умов Договору від 05.09.2011 року банк надав позичальнику кредит на поточні потреби, тобто споживчі цілі. Особливості регулювання цих відносин визначаються Законом України «Про захист прав споживачів» (абзац 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 12.04.1996 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів». Згідно ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у втратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Крім того, відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (дооворами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положеннями ч.4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Комісія за управління кредитом, штраф за невиконання умов договору згідно з детальним розписом загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (додаток №2 до Договору ) віднесені до платежів за надані супутні послуги. Зміст поняття «сукупна вартість кредиту» визначається в Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ №168 від 10.05.2007 року (далі - Правила). Відповідно до п. 3.1 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке:…перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту,у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Згідно п. 3.4 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо). При цьому, відповідно до п. 3.6 Правил банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Таким чином, необхідно дійти висновку, що законною буде не будь-яка комісія, яка передбачена в кредитному договорі, а лише та, що відповідає певним умовам. Так, відповідно до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Банк не вказав, які саме послуги відповідач оплачує комісією за управління кредитом. В графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами(додаток №1 до кредитного договору), підписаного сторонами, щомісячний платіж в сумі 262,50 грн. є комісією за управління кредитом. Проте, згідно договору та детального розпису загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки (Додаток №2 до кредитного договору), підписаного сторонами, платежі за управління кредитом не передбачені. Натомість передбачено щомісячний платіж в сумі 262,50 грн. за обслуговування кредитної заборгованості. Крім того, не наведено жодного обґрунтування встановлення саме такої суми платежу. Отже, в порушення вищевказаних норм, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом, Банком не було зазначено про те, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому нарахування комісії було проведено Банком та сплачено позичальником за послуги, що супроводжують кредит, а саме, компенсація сукупних послуг банку за рахунок позичальника, що є незаконним. Крім того, віднесення банком комісії за управління кредитом до супутніх послуг є таким, що не ґрунтується на нормах матеріального права. До позовної заяви банком додано розрахунок заборгованості за кредитним договором, згідно якого сума штрафу за несвоєчасне виконання зобовязань становить 56\~775,38 грн. Однак, відсутній розрахунок вказаної суми. В позовній заяві банк посилається на пункти договору, якими передбачено сплату позичальником, у випадку прострочення сплати сум згідно встановленого графіку, пені та штрафу. В розрахунку відсутні дані чи є в розрахунку суми штрафу сума пені за прострочення сплати платежів. Ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені). Тобто стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду. Як зазначалось вище, відповідно до п. 3.3.3 Договору у випадку прострочення виконання будь-яких боргових зобовязань за Договором, не пізніше 10 календарних днів з дати отримання письмової вимоги банку необхідно надати документальне підтвердження отримуваного поточного доходу за останні півроку. Банком не надано підтвердження щодо направлення відповідачу вимог про надання документального підтвердження отримуваного доходу. Отже, вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафних санкцій у відповідності до п. 4.2 Кредитного договору є безпідставними та необґрунтованими. 25 травня 2012 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON], що стверджується копією паспорта громадянина України, наданою відповідачем суду. Таким чином, оцінивши зібрані та дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково, тому з відповідача в користь позивача слід стягнути 9993,13 грн. заборгованість по тілу кредиту та 2410,68 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом, всього 12403,81 грн. заборгованості за кредитним договором станом на 04.08.2015 року. В наданих суду письмових поясненнях відповідач позовні вимоги визнала на суму 16616,13 грн., посилаючись на власний розрахунок, проведений на підставі наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором. Визнання відповідачем позову на суму, що перевищує стягнуту судом, суд до уваги не приймає, оскільки така сума не відповідає встановленій судом сумі заборгованості за кредитним договором та погіршує становище відповідача. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України якщо визнання відповідачем позову суперечить закону, суд може не прийняти таке визнання позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 243,60 грн. судового збору. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст.526, 610, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про банки і банківську діяльність»,

Outcome: partial