Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивачка просить надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд за межі України до Федеративної Республіки Німеччина з 01.09.2021 по 01.09.2022 без згоди відповідача. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що перебувала у шлюбі з відповідачем. Має з ним сина [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилася жити з позивачкою. 06.02.2020 вона уклала шлюб з громадянином Федеральної Республіки Німеччина [PERSON] . У Німеччині разом з чоловіком винайняли житло. Чоловік може забезпечити безкоштовне сімейне страхування ї і дитини, що дасть можливість лікувати дитину безкоштовно. Втім для цього потрібен дозвіл відповідача або відповідне рішення суду на право виїзду з України з обов`язковим поверненням. Вона з дитиною виїжджала до Німеччини і дитині там подобалося. Втім відповідач 30.10.2020 влаштував сварку. Схильний до домашнього насильства. Він не виконує своїх батьківських обов`язків. Відповідач 13.05.2020 вже надавав право на виїзд дитини на постійне проживання до Німеччини, але 03.09.2020 він розірвав оригінал дозволу. Дитина має захворювання атомічний дерматит, інфекційно-алергічний риносинусит середнього ступеня, сколіотину осанку, плоскостопість. Позивачка має на меті забезпечити лікування та відпочинку дитини. Вважає, що в Німеччині дікування алергії дуже розвинуте. Ухвалою суду від 13.01.2021 судом прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі. Судовий розгляд призначено у порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду відповідачу встановлений з дня вручення ухвали про відкриття провадження п`ятнадцятиденний строк - подати суду відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову та надіслати їх копії іншим учасникам справи або зустрічний позов. 25.01.2021 відповідач отримав копію позовної заяви з доданими до неї документами. Відтак він мав подати відзив або зустрічний до 10.02.2021. 24.02.2021 відповідач надав відзив у якому просив відмовити у задоволенні позову. Заперечення мотивував тим, що позивачка приховує дійсний намір виїзду на постійне місце проживання. Між ними була домовленість та мирова угода згідно якої був визначений час його побачень з дитиною. Втім відповідачка без його дозволу змінила місце проживання з м.Суми на м.Тернопіль. Вона перешкоджає спілкуванню з дитиною, не дає бачитися і спілкуватися з дитиною. Позивачка не довела необхідності виїзду дитини за кордон на один рік. Вважає, що перебування у Німеччині не у інтересах сина, оскільки він не володіє німецькою мовою. Не надано доказів, що виїзд дитини необхідний саме для лікування. Також зазначив, що немає заборгованості з аліментів, оскільки працевлаштувався і має стабільну роботу. Позивачка надала відповідь на відзив. Знов підтвердила намір виїхати за кордон і необхідність лікування дитини. Заперечення відповідача вважала надуманими. Стверджує, що не чинить перешкод у спілкуванні з дитиною відповідачу. Відповідач не надавав допомоги по лікуванню дитини. Вона також зверталася до відповідача і з приводу надання дозволу на виїзд саме на один рік. 02.04.2021 відповідач подав зустрічний позов про визначення місця проживання дитини з батьком. Ухвалою суду від 05.04.2021 зустрічний позов повернуто. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов. Відповідач та його представник повністю заперечували проти позову з підстав наведених у відзиві. Представник третьої особи до суду не з`явився. Письмових пояснень третя особа не надавала. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши матеріали справи, встановив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2012 по 20.11.2015. Сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Після припинення шлюбу сторони проживають окремо, а дитина залишилася з позивачкою. Ковпаківським районним судом м.Суми розглядалася справа №592/161/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини та визначення порядку участі батька у вихованні дитини. Ухвалою суду від 12.07.2019 затверджено мирову угоду між сторонами у справі. Загалом визначено місце проживання дитини з матір`ю та визначений порядок участі батька у вихованні дитини. Також суд встановив, що 06.02.2020 позивачка уклала шлюб з громадянином Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] . Позивачка разом зі своїм чоловіком винайняли житлову квартиру площею 63,20 кв.м., з окремою дитячою кімнатою, за адресою [ADDRESS] . 06.11.2020 дитині сторін встановлений діагноз Алергічно-інфекційний риносинусит середнього ступеню тяжкості, атомчний дерматит, стадія ремісії, харчова алергія. Рекомендоване до обстеження, дієта, дотримання гігієни. Між сторонами не досягнуто згоди, щодо виїзду дитини за межі України. Позивачка зверталася до відповідача з цього приводу, але відповідач відповідної згоди не надав. Також суд встановив, що між сторонами після розірвання сімейних відносин зберігалися неприязні стосунки. Є різні погляди на участь у вихованні дитина. Встановлені обставини визнаються сторонами та підтверджуються свідоцтвом про народження дитини, рішеннями суду, зміст яких наведені вище, свідоцтвом про шлюб, довідкою з медичного закладу, копіями листів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ході судового розгляду позивачка не довела, що виїзд за межі України буде відповідати інтересам дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14.07.2016 Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01.10.2016 , вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04.07.2018 у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Заявлений позивачкою період виїзду за кордон є тривалим у один рік. Дитина має вік 9 років, що вказує на те, що дитина повинна навчатися у початковій школі, а батьки зобов`язані забезпечити такі умови. Втім позивачка не надала доказів того, що дитина буде забезпечена належними умовами навчання. Вочевидь такий тривалий виїзд потребуватиме певних витрат на проживання, лікування тощо. Втім позивачка не надала доказів на підтвердження таких можливостей. Позивачкою не надані докази можливості повернення в Україну після закінчення строку виїзду. Позивачка також не надала достатніх доказів обґрунтування можливості дитини лише за межами Україні. Надані медичні документи не надають суду підстав вважати, що дитина має захворювання до такого стану, що її лікування можливе тільки за кордоном. Під час судового розгляду судом опитана дитина сторін [PERSON] , [INFO] . Дитина обізнана про існування батька, відповідача по справі. В вважає, що батько поганий адже ображав матір. Дитина вказала, що їй подобається проживати у м. Тернопіль, а також у м.Суми де залишилися його друзі. Підтвердив, що їздив до Німеччини де йому сподобався парк з атракціонами. Тобто з пояснень дитини вбачається, що дитина має певні зв`язки з оточенням у м.Суми більше ніж у Німеччині де він був нетривалий час. Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки, період поїздки та умови перебування. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Наведене узгоджуються з правовим висновком Верховного Суду, викладеному в постанові від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548ск18). Зазначені правові висновки, наведені обставини справи та норми законів вказують на те, що позивачкою не надано доказів того, що виїзд дитини за кордон на такий тривалий строк відповідає інтересам дитини, що виключає задоволення позову. На підставі зазначеного суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Інші доводи учасників судового розгляду не спростовують встановлених фактів та наведених висновків суду. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed