Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з АТ «Українська залізниця» на користь [PERSON] , [PERSON] по 500000 грн у відшкодування моральної шкоди, завданої смертю їх матері [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 09.03.2020 на пікеті, на залізничному переїзді в с.Могиляни, Острозького району, Рівненської області, пасажирський потяг №003 сполученням «Запоріжжя-Ужгород», під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] . Від отриманих травм остання загинула на місці. Постановою заступника начальника Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 31 серпня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020180170000102 від 09 березня 2020 року, було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, - встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Локомотив потяга, який здійснив наїзд на [PERSON] , перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця». Машиніст вказаного потягу [PERSON] , який керував ним в момент наїзду, перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця». Позивач - [PERSON] - опікун [PERSON] та [PERSON] , зазначає, що після смерті [PERSON] , у її дочки та сина нікого не залишилося і Позивач взяла їх під опіку, що підтверджується розпорядженнями голови Острозької районної державної адміністрації №247 та № 119 відповідно. [PERSON] - дочка загиблої [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] - син [PERSON] , [INFO] , на момент ДТП (2020 рік) були малолітніми, оскільки їм ще не виповнилося 14 років, що підтверджується їхнім свідоцтвом про народження Смертю матері порушено право малолітніх, [PERSON] і [PERSON] , на гідний рівень життя, адже вони втратили свого годувальника. [PERSON] працювала продавцем у магазині, виховувала дітей сама, та сама їх утримувала. Отже, діти втратили єдину близьку людину - рідну матір, позбавились материнської підтримки, любові та допомоги. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] та [PERSON] залишилися без батьківського піклування, втратили єдину рідну людину, внаслідок чого їм довелося змінити місце проживання та коло спілкування, їм потрібно докладати надзвичайних зусиль для організації свого життя. Щодо часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану - попередній стан ніколи не може бути відновлений, оскільки смерть є невідворотною і непоправною втратою. Смерть [PERSON] повністю змінила життя її дітей у всіх сферах та зруйнувала нормальні життєві зв`язки. Позивач оцінює розмір грошового відшкодування завданої моральної шкоди малолітній дочці та малолітньому сину загиблої у грошовому еквіваленті - 1000000,00 гри. (один мільйон гривень нуль копійок). Представник позивачки - адвокат Таргоній В.М. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] заперечувала щодо задоволення позовних вимог та просила відмовити в задоволенні позову. Просить суд звернути увагу на фактичні обставини справи щодо загибелі [PERSON] , зокрема на те, що остання лежала на І головній колії на плитах залізничного переїзду, на попереджувальний звуковий сигнал не відреагувала, чим порушила п. 2.1, 2.2 , 2.3, 2.5, 2.6 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. Зазначає, що наведені обставини зафіксовані в акті службового розслідування нещасного випадку №2/2 від 13.03.2020. На її переконання, відсутність вини або протиправних дій АТ «Укрзалізниця» повністю доведена матеріалами справи, оскільки смерть потерпілого настала через його власну необережність та нехтування правилами безпеки. Крім того, слідчим винесена постанова про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши усі докази по справі та оцінивши їх відповідно до ст.89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Норми ст.4 ЦПК України вказують, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статтею 15 ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Судом встановлено, що 09.03.2020 на пікеті, на залізничному переїзді в с.Могиляни, Острозького району, Рівненської області, пасажирський потяг №003 сполученням «Запоріжжя-Ужгород», під керуванням машиніста [PERSON] , скоїв наїзд на [PERSON] , яка від отриманих травм померла на місця пригоди. 09.03.2020 за фактом цієї події були внесені відомості до ЄРДР за № 12020180170000102 та розпочате досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.276 КК України. [PERSON] померла [INFO] у віці 33 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.03.2020 (а.с.18). Згідно копії висновку експерта №34 від 10.03-10.04.2020 вбачається, що смерть [PERSON] настала від масивної травми з чисельними переломи кісток скелета та ушкодженнями внутрішніх органів. При судово-токсикологічній експертизі в тканині м`язу від трупа [PERSON] етиловий спирт не знайдений, як не відчувався запах алкоголю від досліджуваних порожнин та внутрішніх органів при розтині тупа. З копії акту службового розслідування обставин нещасного випадку невиробничого характеру №2/2 від 13.03.2020 вбачається, що 09.03.2020 о 02 год. 55 хв., локомотивною бригадою поїзда №3 сполученням «Запоріжжя - Ужгород» машиніст [PERSON] , помічник машиніста [PERSON] було помічено людину на переїзді 195км. (без чергового), яка лежала в І головній колії на плитах залізничного переїзду, на сигнал великої гучності локомотива поїзда людина не реагувала. Машиністом поїзда №3 [PERSON] було застосоване екстрене гальмування поїзда, але наїзду на людину попередити не вдалося. Помічником машиніста [PERSON] на 195 км. ПК 6 було виявлено тіло жінки без ознак життя. Згідно довідки розшифровки швидкісної стрічки поїзда №3, вбачається, що швидкість поїзда була 88 км/год. Дійсний гальмівний шлях становив близько 800 м. тоді як розрахунковий - близько 600 м. (а.с.52-54). Постановою заступника начальника Острозького відділу поліції ГУНП в Рівненській області від 31 серпня 2020 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12020180170000102 від 09 березня 2020 року, було закрите на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, - встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення (а.с.9-11). За наведених вище обставин та з досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що між наїздом на [PERSON] , та смертю останньої наявний причинно-наслідковий зв`язок. Встановлено, що позивачка [PERSON] є опікуном [PERSON] та [PERSON] , дітей загиблої [PERSON] , що підтверджується копією розпоряджень голови Острозької районної державної адміністрації №247 та №119 відповідно (а.с.23-26). На підставі вищевказаного судом встановлено, що позивачка наділена правом вимагати відшкодування малолітнім дітям спричиненої моральної шкоди в результаті смерті їх матері, яка сталася внаслідок наїзду на неї потягу. Локомотив ЧС4-211 поїзда, який здійснив наїзд на [PERSON] , перебуває на балансі виробничого підрозділу «Локомотивне депо Козятин» регіональної філії «Південно-Західна залізниця» АТ «Укрзалізниця» (а.с.40) Машиніст вказаного потягу [PERSON] , який керував ним в момент наїзду, перебуває у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця», що не заперечується сторонами. Тому АТ «Укрзалізниця» є належним відповідачем у справі, оскільки є володільцем джерела підвищеної небезпеки. Вирішуючи питання про відшкодування позивачці, яка діє в інтересах малолітніх дітей, спричиненої моральної шкоди, суд виходить з наступного. Звертаючись з позовом до АТ «Укрзалізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, позивачка [PERSON] зазначала про те, що через загибель [PERSON] її дочка та син зазнали неймовірних душевних страждань, що негативно відобразилося на їх емоційному стані та призвело до необхідності докладати зусиль для зміни звичного для них способу життя. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно з положеннями ст. 55 Конституції України та чинного законодавства фізичні та юридичні особи мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної внаслідок порушення їх прав і свобод та законних інтересів. За змістом ч. 1-3 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 3 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 постанови). Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Пункт 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України вказує, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. За змістом до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Оскільки потяг відноситься до джерела підвищеної небезпеки, відшкодування спричиненої шкоди здійснюється незалежно від вини. Частиною 2 ст. 1193 ЦК України закріплено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Проаналізувавши у повній мірі вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи, повністю відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи. Так, за матеріалами справи встановлено, що смерть потерпілої [PERSON] настала внаслідок травмування при зіткненні з потягом. У своїх поясненнях представник відповідача АТ «Укрзалізниця», не визнаючи позовні вимоги, посилається на ту обставину, що смерть [PERSON] настала внаслідок її дій, а саме, те що вона не відреагувала на попереджувальні звукові сигнали та не відійшла на безпечну відстань від залізничної колії, чим порушила Правила безпеки громадян на залізничному транспорті України. Верховний Суд у своїй постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату. Як видно з досліджених доказів, непереборна сила на поїзд та на загиблу [PERSON] не діяла. Отже, єдиною підставою звільнення від відповідальності за завдану шкоду є умисел потерпілої. Частиною 1 ст. 1193 ЦК України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. У відповідності до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Як грубу необережність, зокрема, може бути враховано нетверезий стан, нехтування Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті України, тощо. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що відсутність вини машиніста потягу та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати позивачці моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає й за випадкове її завдання (без вини). Крім цього, суд вважає, що під час розгляду справи не було доведено належними доказами, що дорожньо-транспортна пригода трапилась внаслідок умислу потерпілої [PERSON] , як на цьому наголошує відповідач. Суд враховує, що виникненню та спричиненню шкоди могла сприяти груба необережність потерпілої [PERSON] , яка знехтувала Правилами безпеки громадян на залізничному транспорті. Матеріали цивільної справи не містять даних, підтверджених медичними документами, щодо наявності психічних розладів у загиблої або щодо її перебування на обліку у лікаря-психіатра. На підставі цього, суд вважає за можливе врахувати положення ч. 2 ст. 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, на переконання суду, доводи позивачки про завдання моральної шкоди малолітнім дітям [PERSON] , пов`язаної із загибеллю рідної для нихї людини, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що [PERSON] та [PERSON] , інтереси яких представляє позивачка, мають право на відшкодування завданої їм моральної шкоди за рахунок АТ «Укрзалізниця». Пунктом 6.4 Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди» (лист Міністерства юстиції від 13 травня 2004 року № 35-13/797) роз`яснено, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз, тим більше, якщо така компенсація стосується юридичної особи. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. На підставі вищевикладеного та враховуючи ступінь, глибину та тривалість моральних страждань, понесених малолітніми дітьми [PERSON] , суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь [PERSON] та [PERSON] по 200000 грн на відшкодування спричиненої моральної шкоди . Відшкодування моральної шкоди у цьому розмірі, на думку суду, буде співмірним із спричиненою [PERSON] та [PERSON] моральною шкодою, та відповідатиме принципам розумності і справедливості і не матиме наслідком збагачення останніх за рахунок відповідача. Докази, що спростовують висновки суду, станом на час розгляду справи відсутні. Оскільки згідно ЗУ «Про судовий збір» позивачка звільнена від сплати судового збору, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. Верховний Суд у своїй постанові від 28.11.2018 р. по справі N 761/11472/15ц (касаційне провадження N 61-23674св18) зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди, визначена у грошовому вимірі, є майновою вимогою і судовий збір підлягає сплаті, як за вимогою майнового характеру. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлені позовні вимоги на загальну суму 1000000 грн, судом стягнуто 400000 грн, тобто позовні вимоги задоволені на 40%, що є підставою для стягнення на користь держави із відповідача 4000 грн судового збору (1000000 х 0,40 : 100 =4000). Окрім того, згідно вимог ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представник позивача зазначив про те, що ним будуть подані додатково докази про розмір судових витрат, які [PERSON] понесла у зв`язку з розглядом справи. Приписами ч. ч. 1, 2 ст. 246 ЦПК України передбачено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше двадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. Зважаючи на зазначене суд вважає за доцільне призначити таке засідання для вирішення питань про судові витрати у даній справі.

Outcome: partial