Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що з 25 листопада 2009 року вона з відповідачем знаходиться в шлюбі, в період якого у них народилася спільна неповнолітня дитина - [PERSON], [INFO]. З жовтня 2013 року вони не проживають однією сім’єю, так як сумісне життя стало неможливим через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на життя, зловживання відповідачем алкогольними напоями, через приниження та застосування до неї фізичної сили, сварок та скандалів, що призводило до сварок та скандалів в сім’ї, в тому числі в присутності малолітньої дитини. Після припинення сімейно-шлюбних відносин донька за взаємною згодою проживає з нею. Вважає, що сім?я розпалася і зберегти її неможливо, а подальше формальне перебування у шлюбі суперечить інтересам кожного з них та моральним засадам суспільства. Після припинення спільного проживання відповідач добровільно їй матеріальної допомоги на утримання дитини майже не надає , а домовленості щодо його участі в її утриманні між ними не досягнуто. Оскільки відповідач має мінливий та нерегулярний дохід, так як не має офіційного постійного місця роботи, прохала стягнути з нього аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 500 гривень 00 копійок щомісячно. Вважає, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання доньки, але не робить цього, в зв’язку з чим вона змушена звернутися з позовом до суду, так як права та обов’язки батьків є рівними, тому як вона, так і відповідач повинні забезпечити дітям матеріальне утримання. Позивачка, яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з’явилась, надавши суду письмову заяву (а.с.14), за якою прохала розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала їх задовольнити, оскільки сімейно-шлюбні відносини з відповідачем припинено з 2013 року, після чого мір до збереження сім?ї вони не приймали, в зв’язку з чим строку на примирення не потребують, а також просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у зазначеному в позовній заяві розмірі. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.11), у судове засідання не з’явився, надавши суду письмову заяву (а.с.16), в якій позов в частині розірвання шлюбу визнав в повному обсязі та не заперечував проти його розірвання, оскільки примирення не можливе, а позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини визнав частково в розмірі 300 гривень щомісячно, оскільки тимчасово не працює, просив розглянути справу без його участі. В зв’язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч. 2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 105, 112 Сімейного кодексу України шлюб може бути розірваний за заявою одного з подружжя на підставі рішення суду, а згідно ст. 180-182 Сімейного кодексу України батьки зобов’язані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що між сторонами 25 листопада 2009 року укладено шлюб (а.с.7), який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено актовий запис №173, в період якого у них народилася спільна дитина – [PERSON], [INFO] (а.с.6), яка відповідно до довідки Микільської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 27 травня 2014 року №139 проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні (а.с.5). Спору про місце проживання дитини між сторонами не має, дитина проживає з позивачкою за спільною згодою сторін. Причиною розірвання шлюбу є фактичні взаємовідносини подружжя, які складися через різні погляди на сімейне життя та побут, що привело до припинення сімейно-шлюбних відносин з жовтня 2013 року та свідчить про неможливість подальшого збереження шлюбу, а спільне життя суперечило б інтересам подружжя та положенням ч.3 ст.56 Сімейного кодексу України, відповідно до якої кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. З урахуванням тих обставин, що сторони не бажають зберігати шлюб, про що свідчать подані ними до суду заяви про розірвання шлюбу (а.с.14,16), тривалий час не підтримують сімейно-шлюбних відносин та враховуючи принцип добровільності шлюбу, моральні засади правового інституту сім'ї та інтереси дитини, суд вважає позов про розірвання шлюбу обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Після припиненням сімейно-шлюбних відносин сторони проживають окремо, неповнолітня дитина проживає з позивачкою, при цьому відповідач матеріальну допомогу на утримання доньки позивачці фактично не надає, хоча зобов’язаний це робити, а домовленості щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто. З урахуванням зазначеного, суд вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в примусовому порядку відповідно до вимог ст.184 Сімейного кодексу України у твердій грошовій сумі, оскільки він має мінливий, нерегулярний дохід. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує часткове визнання позову відповідачем (а.с.16), матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, але не має постійного місця роботи і прибутків від офіційної трудової діяльності, з урахуванням стану здоров’я як дитини, так і платника аліментів та вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі на утримання спільної неповнолітньої дитини - доньки [PERSON], [INFO], у розмірі 400 гривень 00 копійок щомісячно до досягнення дитиною повноліття, що відповідатиме участі відповідача у забезпеченні дитини на рівні не менше 30% встановленого Законом України Про державний бюджет України на 2014 рік прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану, стану здоров’я як відносно дитини, так і відносно відповідача сторонами не надано. Інших утриманців відповідач не має. Крім цього, в зв’язку із задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в частині задоволених позовних вимог про стягнення аліментів, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду звільнена від цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial