Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-15 00:00:00

Позивачка звернулася до Яготинського районного суду з позовною заявою до [PERSON] про припинення права спільної часткової власності, в котрій зазначено, що вона є власником 62/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі ухвали Яготинського районного суду Київської області, постановленої 20 березня 1997 року про затвердження мирової угоди по цивільній справі № 2- 38/1997 за її позовом до [PERSON] , правонаступником якого є відповідач - [PERSON] , про розподіл будинку. Відповідач, [PERSON] , є власником 38/100 частки вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, на підставі договору дарування, посвідченого 30 листопада 2011 року, Черних О.В. , приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Київської області та зареєстрованого 15.12.2011 р., реєстраційний номер майна: 35192356. Вказаний житловий будинок був розділений в натурі, шляхом визнання за сторонами права власності на окремі приміщення та господарські будівлі і споруди, але в мировій угоді не відображено щодо припинення права спільної часткової власності на даний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , між позивачем та відповідачем, що унеможливлює належним чином присвоїти окрему поштову адресу. Враховуючи викладене, позивачка просила припинити право спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою; [ADDRESS] , між [PERSON] та [PERSON] . В судове засідання позивачка не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день та час розгялду справи повідомлений належно. Перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, враховуючи, що в справі є достатньо доказів для її заочного розгляду, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так ст. 41 Конституції України гарантує право володіти і користуватися своєю власністю, а також вказує на те, що право приватної власності є непорушним. Виходячи зі змісту загальних засад регулювання права власності, що встановлені ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормами ст. ст. 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Однак, в 4.1 ст. 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Під час розгляду справи встановлено, що згідно ухвали Яготинського районного суду Київської області від 20 березня 1997 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] затверджено мирову угоду, згідно якої за нею визнано право власності на 62/100 частини житлового будинку будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.4-6), разом з тим право спільної часткової власності за сторономи не припинено. Право приватної власності на 62/100 частини житлового будинку по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] в Яготинському БТІ 28 квітня 1997 року, інвентаризаційна справа №6645(а.с.7). Згідно технічного паспорта на житловий будинок по [ADDRESS] частка [PERSON] складає 38/100 від житлового будинку, частка [PERSON] складає 62/100 (а.с. 8-10). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за [PERSON] рахується 62/100 житлового будинку по [ADDRESS] , що виникла на підставі ухвали Яготинського районного суду Київської області від 20.03.1997 року, за відповідачем рахується частка в розмірі 38/100, право на яку виникло на підставі договру дарування від 30.11.2011 року та зареєстровне приватним нотаріусом Яготинського районного нотаріального округу Черних О.В. (а.с. 11). З моменту набуття позивачем та відповідачем права спільної часткової власності на житловий будинок, сторони мають право лише за взаємною згодою володіти та користуються спільним майном, і за жодних правових підстав не мають права вчиняти дій, які б не були узгоджені обома співвласниками. Відповідно до вимог ст. 364 ч. ч. 1 та 3 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.. Наведені вище норми гарантують кожному із співвласників право на поділ (виділ) в натурі того майна, яке знаходиться у їх спільній частковій власності і після здійснення якого, право спільної власності припиняється, кожен із співвласників набуває право особистої приватної власності на майно, що створюється в результаті його поділу (виділу), і зміст якого проявляється, перш за все, у здійсненні правомочності щодо володіння, користування та розпорядження майном за своєю волею, на власний розсуд, незалежно від волі інших осіб. Оскільки акти цивільного законодавства не мають зворотної сили, і це підтверджується положенням про те, що ЦК застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, відповідно до ч.4 Прикінцевих та перехідних положень щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК, його положення застосовуються тільки до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином ЦК поширюється на права і обов`язки, які хоча і виникли до 1 січня 2004 р., але не припиняються, а тривають і після 1 січня 2004 р. Враховуючи вищевикладене позовні вимоги позивачки підлягають до задоволення, а право спільної часткової власності між позивачкою та відповідчем необхідно припинити.

Outcome: approved