Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Свій позов мотивує тим, що перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 8 жовтня 2016 року. У подружжя від шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] . Разом з тим, подружні відносини між подружжям не склалися через різні погляди на шлюб та сім`ю, відсутність взаєморозуміння, подружжя спільне господарство не веде. На підставі наведеного, просить розірвати шлюб. Крім того, вказує, що 7 грудня 2017 року сторонами було придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . Просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири як частку у спільному майні подружжя. Ухвалою суду від 30 березня 2021 року прийнято до\~розгляду позовну\~заяву,\~призначено розгляд\~справи в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 26 травня 2021 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності за наявними матеріалами справи, позовні вимоги підтримала, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату та місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи не подавалось. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 8 жовтня 2016 року, шлюб зареєстровано Луцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області, актовий запис №1359 (а.с. 14). У подружжя від шлюбу є неповнолітня дитина [PERSON] , [INFO] (а.с. 15). Відповідно до ч.1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно зі змістом ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. Як вбачається зі змісту ч.3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони не підтримують подружніх стосунків, втратили почуття взаємної любові, поваги, шлюб існує лише формально. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам неповнолітньої дитини, а тому шлюб слід розірвати. За змістом частини другої ст.ст. 114, 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо спору про поділ спільного майна подружжя, суд встановив таке. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається особою на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст.\~60\~Сімейного кодексу (далі - СК) України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Так, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 8 жовтня 2016 року (а.с. 14). Позивач стверджує, що сторонами у шлюбі, а саме 7 грудня 2017 року була придбана квартира за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області, зареєстрованого в реєстрі за №3258 (а.с. 18-19). Зазначене засвідчується витягом з Державного реєстру речових реєстру прав власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.20). Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, придбавши квартиру під час перебування в шлюбі, позивач та її чоловік - відповідач набули право спільної сумісної власності на спірне майно відповідно до зазначених положень та її право на рівну частку в майні презюмується. Само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, придбана під час перебування сторін у шлюбі квартира є об`єктом спільної сумісної власності сторін, і будь-яких доказів щодо належності вказаного майна лише відповідачу, на якого воно зареєстроване, суду не надано та судом не здобуто. При цьому, факт реєстрації спірного нерухомого майна на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише цій особі. Майно в цьому разі є спільною сумісною власністю подружжя та належить чоловікові та дружині в рівних частках з моменту його придбання. Взаємної згоди щодо поділу квартири сторони не дійшли, договору не укладали. Відповідно до норм чинного законодавства набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що за позивачем слід визнати право власності на Ѕ частину квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , як частку у спільному майні подружжя. З урахуванням ст. 141 ЦПК України судові витрати у вигляді судового збору, сплаченого позивачем при зверненні із позовною заявою до суду, стягнути з відповідача.

Outcome: approved