Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права спільної часткової власності на присадибну земельну ділянку, в обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона разом з покійною сестрою [PERSON] успадкувала в рівних частках по ? частині кожна, житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.03.1994 року. В наступному частку [PERSON] успадкувала відповідачка - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13.11.2000 року та 27.08.2003 року, яка приватизувала всю земельну ділянку, відповідно до винесеного рішення сесії Заворсклянської сільської ради Полтавського району. В даний час позивачка не може реалізувати свої право на земельну ділянку, тому звернулася до суду. Позивачка та її представник в судове засідання не з'явилися, надавши до суду заяви, в якій просять позовні вимоги задовольнити та розглянути позов за їхньої відсутності. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надавши до суду заяву, в якій з позовом погоджується, просить позовні вимоги задовольнити та розглянути позов за її відсутності. Представник відповідача - територіальної громади в особі Заворсклянської сільської ради Полтавського району Полтавської області в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити та розглянути позов за його відсутності. Відповідно до ч.4 ст.130 ЦПК України, при визнанні відповідачем позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст.174 цього Кодексу. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 58 ЦПК України, сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.03.1994 року позивачка разом з покійною сестрою [PERSON] успадкувала в рівних частках по ? частині кожна, житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS]. В наступному частку [PERSON] успадкувала відповідачка - [PERSON], що підтверджується Свідоцтвами про право на спадщину за законом від 13.11.2000 року та 27.08.2003 року. В даний час сторони у справі вирішують питання щодо реального поділу спільного майна шляхом реконструкції літньої кухні в житловий будинок. В процесі вирішення проблеми жовтні 2013 року виникло питання щодо належності земельної ділянки, на якій розміщена спільна нерухомість. Як встановлено, що відповідачка [PERSON] на підставі рішення від 19 травня 2010 року 30-ї сесії 5 скликання Заворсклянської сільської ради приватизувала без її участі присадибну земельну ділянку, що підтверджується державним актом про право власності на земельну ділянку площею 0,21 га, кадастровий № 5324081002:02:001:0249, серії ЯЛ №098124. Довідкою Заворсклянської сільської ради підтверджується, що на даній приватизованій нею земельній ділянці розташоване спільне нерухоме майно. Таким чином, при приватизації земельної ділянки було порушене право позивачки на приватизацію земельної ділянки разом з співвласницею нерухомості - відповідачкою [PERSON] Згідно п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. № 997-V - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України та статті 120 ЗК України в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VІ. Оскільки позивачака спільно з відповідачкою [PERSON] успадкувала в рівних частках - по ? частині кожна, житловий будинок з надвірними побудовами за адресою: [ADDRESS] - вони мають рівні права на користування присадибною земельною ділянкою та на її приватизацію в рівних частках. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно п.2 ст. 16 ЦК України одним з способів судового захисту цивільного права є визнання права. Згідно п.5 ч.1 ст.19 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою державної реєстрації права на земельну ділянку є рішення суду, яке набрало законної сили. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 2 ст. 78 Земельного кодексу України, право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно п. б, г) ч. 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; прийняття спадщини. Відповідно до ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав. В зв'язку з повним визнанням позову відповідачем та на підставі п. 24 ПП ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, суд вважає за можливе обмежитись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову, без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

Outcome: approved