Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

Позивачка, з урахуванням уточнених позовних вимог, звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання автомобіля спільним майном подружжя, визнання недійсним договору та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що з 11 грудня 2006 року, вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON], який зареєстровано відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровської області, та вчинено актовий запис №165. 18 грудня 2011 року, перебуваючи у шлюбі, ними, за спільні кошти подружжя, було придбано для потреб сімї автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, шасі MMCGNKH40BFZ11806, номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано на відповідача [PERSON] 01 листопада 2016 року, в звязку з погіршенням сімейних стосунків, через різні погляди на сімейне життя, ведення спільного господарства, шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу, відповідно до інформації територіального сервісного центру №1242 Регіонального сервісного центру УМВС України в Дніпропетровській області від 30 листопада 2017 року №31/4-1242-1609, та договору купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2016/005255 від 10\~серпня 2016 року, їй стало відомо, що відповідач [PERSON], без її згоди, продав належний їм як подружжю автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», номерний знак [NUMBER], своєму братові відповідачеві у справі [PERSON], за 100000 грн., проте даний автомобіль продовжує перебувати в користуванні відповідача [PERSON], та знаходитися за місцем його мешкання. Вважає, що оскільки вона своєї згоди на відчуження третім особам спірного автомобіля, який є обєктом їх спільної сумісної власності подружжя, відповідачеві [PERSON], не надавала, тому даний договір повинен бути визнаний недійсним, а за нею прохала визнати право власності на ? частину автомобіля «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», номерний знак [NUMBER]. Відповідач [PERSON], з урахуванням уточнень від 16 лютого 2018 року звернувся до суду з зустрічним позовом до позивачки за первісним позовом та відповідачки за зустрічним позовом [PERSON] про поділ майна подружжя. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 11\~грудня 2006 року, він зареєстрував шлюб з відповідачкою [PERSON] Під час спільного проживання, з метою здійснення сумісної підприємницької діяльності та отримання доходу в інтересах сімї, за рахунок коштів отриманих за договором позики, доходів від діяльності фермерського господарства «Даря» та спільних коштів сімї, власною трудовою участю було придбано ряд торгових приміщень та товарів, для здійснення торгівлі. Крім того, 05 лютого 2010 року він був прийнятий до членів обслуговуючого кооперативу та є власником паїв №№ 21, 22, 23, а саме торгових приміщень. Після створення умов для здійснення підприємницької діяльності та придбання товарів, за рахунок спільного майна, 01 лютого 2011 року, згідно свідоцтва про державну реєстрацію №22150000000001637 відповідачка [PERSON], була зареєстрована фізичною особою підприємцем. 02 травня 2010 року, ним для ведення спільної справи, за згодою відповідачки [PERSON], у його брата [PERSON], було отримано в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США, для придбання торгових місць в обслуговуючому кооперативі «Ринок», що засвідчено розпискою. 05 травня 2010 року, ним особисто для створення ведення власної справи, а саме торгівлі товарами споживання, було придбано у [PERSON] торгові приміщення №21, площею 15 кв.м, та № 22 площею 15 кв.м, на загальну суму 67000 грн., що розташовані в павільйоні обслуговуючого кооперативу «Ринок», за адресою: смт Солоне, Солонянського району, Дніпропетровської області, вул. Гагаріна, про отримання коштів продавцем [PERSON], було надано письмові розписки. Крім того, ним особисто, за рахунок коштів фермерського господарства «Даря», у [PERSON], було придбано торгове приміщення №23, площею 20 кв.м, на суму 95000 грн. Кошти виділені за видатковим касовим ордером №2 від 15 вересня 2011 року, про отримання коштів продавцем [PERSON], було надано розписку 19 лютого 2017 року. Вважає, що відповідачка [PERSON], використовувала протягом 2011-2017 років, торгові місця №№№ 21,22,23, які були придбані за рахунок спільних коштів подружжя на загальну суму 162000 грн., для здійснення підприємницької діяльності з метою отримання прибутку, при цьому діяльність здійснювала з використанням, спільного майна подружжя зі своєю донькою [PERSON]. Протягом 2010-2011 років, для ведення торгівельної діяльності за спільні кошти отримані від ведення особистого селянського господарства, а саме вирощування худоби, було придбано товари для здійснення підприємницької діяльності: взуття, білизну, та інший одяг. Відповідачка [PERSON], самостійно вела облік реалізованого майна та доходів від підприємницької діяльності, про доходи він не знав, оскільки родина користувалася грошовими коштами отриманими від фермерського господарства. Згідно книги обліку та зошитів, після розлучення ним було встановлено, що облік товарів здійснювався не фізичною особою підприємцем [PERSON], а її донькою [PERSON], які приховували від нього доходи, ревізії не проводили, акти ревізій не складали, остання ревізія була в 2014 році. Так, залишок за результатом ревізії станом на 29 вересня 2014 року склав 215846 грн., а станом на 23 вересня 2015 року, залишок товарів, придбаних за спільні кошти, згідно найменувань та вартості склав 276192 грн., які були в подальшому використано для отримання доходу, який відповідачка [PERSON] звернула на свою користь. Дані щодо ревізій за 2014 рік та 2015 рік, щодо здійснення підприємницької діяльності та отримання прибутку, ним отримано з книги, яка знаходилася за місцем його мешкання, а дані ревізії за 2016 рік та 2017 рік, знаходяться у відповідачки [PERSON] Згідно чорнових записів в зошиті, які велись відповідачкою [PERSON], за 2016 рік, за період з 30 липня 2016 року по 26 січня 2017 року, нею отримано доходів від реалізації спільного майна на загальну суму 99935 грн. Відповідно до декларацій сукупний дохід отриманий відповідачкою [PERSON], від підприємницької діяльності, в результаті використання спільного майна подружжя, за 2014 рік, 2015 рік, 2016 рік, та січень 2017 року, складає 721914 грн., який є спільною сумісною власністю подружжя, та прихований нею, підлягає поділу, а саме по ? доходу отриманого від використання спільного майна подружжя в сумі 360957 грн. В звязку з чим прохав, визнати за ним ? частку вартості спільного майна доходів, які були отримані від здійснення підприємницької діяльності, від використання спільного майна подружжя в сумі 360957 грн. та стягнути зазначену суму. Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року, забезпечено докази по справі, шляхом витребування з Територіального центру № 1242 Регіонального сервісного центру УМВС України в Дніпропетровській області, копію договору купівлі-продажу (дарування, міни тощо) автомобіля «MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, шасі MMCGNKH40BFZ11806, зареєстрованого 08 грудня 2011 року з видачею номерних знаків АЕ2514ЕТ, та свідоцтва про реєстрацію САК 308362 за [PERSON], який було реалізовано 10\~серпня 2016 року [PERSON] через Територіальний центр № 1242 Регіонального сервісного центру УМВС України в Дніпропетровській області та копію технічного паспорту виданого Територіальним центром № 1242 Регіонального сервісного центру УМВС України в Дніпропетровській області на автомобіль «MITSUBISHI PAJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, шасі MMCGNKH40BFZ11806, номерні знаки АЕ2514ЕТ після перереєстрацію його на іншого власника (Т. 1 а.с. 88). Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 березня 2018 року, було обєднано вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання автомобіля спільним майном подружжя, визнання недійсним договору та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля ( Т.1 а.с. 256). Позивачка [PERSON], та її представник в судовому засіданні позовні вимоги згідно первісного позову підтримали в повному обсязі, прохали їх задовольнити, та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON], та його представник в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову не визнали, прохали відмовити в їх задоволенні. Зустрічний позов підтримали, згідно викладених позовних вимог. Відповідач [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги позивачки [PERSON], не визнав, прохав відмовити в їх задоволенні. Відповідачем по первісному позову [PERSON], було подано до суду відзив на первісний позов позивачки [PERSON], (Т.1 а.с. 137-140), згідно якого, він зазначив, що 18 грудня 2011 року, ним було придбано за особисті грошові кошти, отримані від продажу автомобіля «НІСАН-АЛМЕРА», господарської діяльності фермерського господарства «Даря», головою якого він являється, а також кредитних коштів КБ «ПУМБ», автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, який він зареєстрував на своє імя. 02 травня 2010 року він, для ведення спільної справи з позивачкою [PERSON], яка на той час була його дружиною, у його брата [PERSON], який є відповідачем у справі, було отримано в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США, для придбання торгових місць в обслуговуючому кооперативі «Ринок», в смт Солоне, Солонянянського району, Дніпропетровської області. Заборгованість за кредитом КБ «ПУМБ», який він отримував на придбання автомобіля, ним сплачено за рахунок грошових коштів фермерського господарства «Даря», згідно видаткового касового ордеру №1 від 19 грудня 2014 року, що свідчить про придбання ним автомобіля за власні кошти. В 2016 році, його брат [PERSON], відповідач у справі, став вимагати повернути йому грошові кошти надані в борг в 2010 році. Оскільки грошових коштів на той час в нього не було, тому за усною згодою позивачки [PERSON], він продав [PERSON], автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», в подальшому переоформивши на нього право власності. Тому вважає, позовні вимоги позивачки [PERSON], за первісним позовом, безпідставними, оскільки його брат є добросовісним набувачем майна, а правочин здійснений ним добровільно за погодження з позивачкою, так як вона розуміла, що це частина боргових зобовязань, що виникли під час спільного проживання та в інтересах сімї, тому автомобіль вибув з його права власності правомірно. Крім того, позивачкою [PERSON], не надано доказів про її участь коштами в набутті майна, з приводу якого вирішується спір. Доводи, щодо наявності значних доходів від здійснення нею підприємницької діяльності і придбання за її кошти, є безпідставні та недопустимими. Оскільки відповідно до податкової декларації наданої позивачкою за 2011 рік, її сукупний дохід склав10000 грн., а 09 грудня 2011 року, було придбано автомобіль за 283841 грн. 00 коп. Після розірвання шлюбу 01 листопада 2016 року, позивачкою [PERSON], заходи до добровільного поділу спільного майна, в тому числі, яке було придбано для здійснення від підприємницької діяльності не приймалися, а навпаки протягом 2016 року та 2017 року, позивачкою було здійснено ряд самоуправних дій щодо сумісного майна, а саме самовільне розпорядження та володіння ним. Відповідачем [PERSON], 27 березня 2018 року подано до суду відзив на первісний позов [PERSON], (Т.2 а.с. 4-5), згідно якого зазначив, що вважає позовні вимоги позивачки безпідставними, оскільки на прохання свого брата, відповідача по первісному позову [PERSON], він 02 травня 2010 року надав йому в борг грошові кошти для початку нової справи. На той час, брат перебував у зареєстрованому шлюбу з позивачкою [PERSON], яка була обізнана про отримання грошових коштів у борг, так як ведення підприємницької діяльності з продажу товарів, повинна була вести вона особисто. Протягом тривалого часу, відповідач [PERSON], грошові кошти не повертав, в звязку зі скрутним матеріальним становищем, та погіршення відносин з позивачкою [PERSON], яка привласнила все їхнє майно, що було придбане для здійснення підприємницької діяльності. В 2016 році, на його прохання повернути борг, відповідач [PERSON], запропонував в рахунок боргу переоформити на нього право власності на автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», який перебував у його власності. Оскільки грошових коштів у нього на той час не було, то він за усною згодою позивачки [PERSON], продав в рахунок боргу спірний автомобіль. 10 вересня 2016 року, ними було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», згідно якого він набув право власності на даний автомобіль, та на даний час є власником. Вважає, що він є добросовісним набувачем, а договір купівлі-продажу дійсним, тому прохав відмовити в задоволенні первісного позову позивачки [PERSON] Відповідачкою по зустрічному позову [PERSON] 27\~квітня 2018 року, до суду подано відзив на зустрічний позов [PERSON], (Т.2 а.с. 13-20), згідно якого, зазначила, що обставини викладені позивачем по зустрічному позову [PERSON], є надуманими, нічим не підтвердженими, а надані письмові докази створені штучно, та самі по своїй суті спростовують один одного. Договори купівлі-продажу торгівельних місць на які посилається позивач [PERSON], нотаріально посвідчені не були, та не пройшли державної реєстрації, в звязку з чим, в силу ст. 220 ЦПК України, є нікчемними, та не породжують будь-яких прав та обовязків для позивача [PERSON] Надана ним розписка [PERSON], може свідчити лише про виникнення відповідних боргових зобовязань, між ним та даною особою, якій нібито надавалися грошові кошти. Позивач по зустрічному позову [PERSON], посилається на обставини, щодо отримання від свого брата відповідача [PERSON], грошових коштів у борг в сумі 10000 доларів США, про що позивачем [PERSON], було надано розписку від 02 травня 2005 року. Зазначила, що про існування даної розписки, їй стало відомо лише в судовому засідання, при її складанні вона присутня не була. Посилання позивача по зустрічному позову [PERSON], на отримання грошових коштів для купівлі торгівельних місць на ринку, не містять під собою жодного підтвердження, оскільки при написанні даних розписок, на які посилається позивач [PERSON] вона також присутня не була. Крім того, дані розписки, не містять цільового призначення грошових коштів, а отримані позивачем [PERSON], грошові кошти у відповідача [PERSON], згідно розписки, яка укладена без її відома, свідчить лише про виникнення правовідносини між ними, та не має жодного відношення до самої відповідачки. Надана позивачем довідка від 13 лютого 2018 року, видана головою ОК «Ринок» [PERSON], не може вважатися належним та допустимим доказом виникнення у відповідача [PERSON], прав власності на торгівельні місця, які знаходяться в торгівельному павільйоні ринку в смт\~Солоне, оскільки згідно до інформації виконавчого комітету Солонянської селищної ради №1031 від 11 серпня 2017 року, власником торгівельного павільйону на території Солонянського ринку, являється Солонянська селищна рада Солонянського району, Дніпропетровської області. На посилання позивача [PERSON], на приховування від нього доходів відповідачкою [PERSON], зазначила, що з витягу Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 08 липня 2010 року Солонянською районною державною адміністрацією було зареєстровано [PERSON], як приватного підприємця, яка 17 січня 2011 року, припинила свою діяльність, тому будь-яких ревізій 23 вересня 2015 року, не могло бути нею проведено, що свідчить про штучне створення доказів позивачем [PERSON] З доданого позивачем [PERSON] до зустрічної позовної заяви зошиту із зазначенням товарів та певних цифрових сум, які він зазначає як «чорнові варіанти», не можуть братися судом до уваги, як належний та допустимий доказ, оскільки він нічим не підтверджений. Крім того, позивачем [PERSON], не надано до суду жодного доказу, щодо реалізованого майна, за яке він прохає стягнути з неї 360957 грн., та яке придбано саме за кошти подружжя, як і не надано доказів, щодо джерела їх отримання, тому прохала відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] Позивачем по зустрічному позову [PERSON], 04 травня 2018 року, до суду подано заперечення на відзив на зустрічну позовну заяву (Т. 2 а.с. 35-38), які доповнено 24 травня 2018 року. Згідно яких зазначив, що торгівельний павільйон кооперативу «Ринок» в смт Солоне, не є обєктом нерухомого майна, а навпаки, є малою архітектурною формою (МАФ), тобто рухомим майном, який не підлягає державній реєстрації. Відповідно до рішення №14 від 20 серпня 2009 року Солонянською селищною радою розпочато реалізацію проекту забудови території «Ринку» в смт Солоне, це був спільний проект між підприємцями, які дали кошти на будівництво торгівельного павільйону та селищною радою. 26 серпня 2009 року підприємці (інвестори) створили кооператив «Ринок» і стали пайщиками та засновниками даного кооперативу. Порядок переоформлення при зміні власника оформлюється у рамках кооперативу шляхом підписання розписок про отримання коштів та заяви на імя голови кооперативу, і нотаріально завірений договір купівлі-продажу не потрібен. Згідно з постановою Верховної ради України №2010-ХІІ від 20 лютого 1991 року та законом України «Про фермерське господарство» №973-IV від 19 червня 2003 року, він є фермером одноосібником, тобто головою фермерського господарства «Даря» код. 20257830, його засновником, бухгалтером, касиром, трактористом, комбайнером та механізатор в одній особі. Має право розпоряджатися обіговими коштами на власний розсуд, і згідно наказом, за господарством виписувалися касові ордери. Донька відповідачки по зустрічному позову [PERSON], [PERSON] припинила підприємницьку діяльність 17 січня 2011 року, а [PERSON] відкрила 01 лютого 2011 року, та продовжувала вести облік в книзі [PERSON] У 2016 році перераховано кошти [PERSON] за товар, а товар отримувала на імя [PERSON], таким чином придбано товару на 300000 грн. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що в задоволенні первісного позову та зустрічного позову слід відмовити, з таких підстав. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно повторного свідоцтва про шлюб, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, серія І-КИ №340044, актовий запис №165 від 11\~грудня 2006 року, [PERSON] та [PERSON], зареєстрували шлюб 11 грудня 2006 року. Після реєстрації шлюбу, дружина отримала прізвище чоловіка [PERSON] (Т.1 а.с. 9). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Солонянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, від 01 листопада 2016 року, серія І-КИ №226673, актовий запис №26, шлюб між [PERSON] та [PERSON], було розірвано (Т.1 а.с. 10). Дані обставини також не оспорюються сторонами. Згідно видаткової накладної №РН-255 від 09 грудня 2011 року, відповідачем [PERSON], 09 грудня 2011 року було придбано автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, кузов № [NUMBER] (Т.1 а.с. 143). Як випливає з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 10\~серпня 2016 року, автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», відповідачем [PERSON], було продано відповідачеві [PERSON], за 100000 грн. (Т. 1 а.с. 105). З довідки Територіального сервісного центру №1241 Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України\~\~в Дніпропетровській області від 24 лютого 2017 року №31/4-1241-10аз, згідно з обліковими даними станом на 24лютого 2017 року, автомобіль «MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», 2011 року випуску, шасі MMCGNKH40BFZ11806, зареєстровано 08 грудня 2011 року з видачею номерних знаків АЕ 2514 ЕТ та свідоцтва про реєстрацію САК 308362 за відповідачем [PERSON], та 10 серпня 2016 року даний автомобіль перереєстровано на нового власника згідно договору (Т.1 а.с. 11-12, 13). Статтею 60 СК України майно, передбачено, що набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, установлених ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За нормами ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Однак відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, встановленої законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Законодавством не встановлено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про розподіл цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з відчуження такого майна без письмової згоди одного з подружжя, за наявності згоди другого з подружжя, однин з подружжя має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна зробити висновок, що укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Така позиція суду підтверджується висновками Верховного Суду України викладених в постанові від 22 червня 2017 року по справі № 6-3058цс16, а також в постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року по справі № 726/2165/15-ц. Позивачка [PERSON], на обґрунтування своїх позовних вимог посилається, на те, що вибуття транспортного засобу 10 серпня 2016 року із спільної сумісної власності подружжя відбулось поза її волею, та без її відома. Дані доводи не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. З пояснень відповідача [PERSON], наданих в судовому засіданні, встановлено, що йому було достовірно відомо, що автомобіль MITSUBISHI PADJERO SPORT 2.5 TD», був придбаний подружжям [PERSON] під час шлюбу, а оскільки повернути отримані в борг в 2010 році, грошові кошти вони можливості не мали, то він надав згоду, в рахунок боргу придбати їхній автомобіль. Про укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, було достовірно відомо позивачці [PERSON], яка надала свою усну згоду, при цьому будь-яких зловмисних домовленостей з відповідачем [PERSON] в нього не було, вони діяли відкрито. Окрім цього, під час шлюбу він неодноразово був свідком укладання відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу цінного майна за усною домовленістю з позивачко, при цьому будь-яких заперечень таких дій з боку позивачки не було. Позивачкою та його представником, не надано суду доказів того, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] діяли недобросовісно укладаючи договір купівлі-продажу від 10 серпня 2016 року, і тому суд вважає, що позовні вимоги, в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу вказаного автомобіля та визнання права власності на 1/2 частину автомобіля, задоволенню не підлягають, оскільки спірний автомобіль був придбаний добросовісним набувачем, підстави для його витребування у нового власника відсутні, як і відсутні підстави для визнання договору недійсним, з подальшим визнанням права власності на 1/2 частину спірного автомобіля. Також немає підстав для визнання спірного автомобіля спільною сумісною власністю подружжя, оскільки на даний час даний автомобіль є власністю добросовісного набувача. Також суд вважає, що відсутні і підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] про стягнення з відповідачки [PERSON], ? частки вартості спільного доходу, які було отримано від здійснення підприємницької діяльності в сумі 360957 грн. Судом встановлено, що згідно рішення виконавчого комітету Солонянської селищної ради Солонянського району, Дніпропетровської області від 20 серпня 2009 року №14 «Про початок реалізації проекту забудови території ринку в смт Солоне», розпочато реалізацію проекту забудови території ринку в смт Солоне в частині спорудження торгівельного павільйону. Запропоновано приватним підприємцям, що здійснюють підприємницьку діяльність на ринку, з метою обєднання зусиль щодо покращення організації торгівельних місць створити юридичну особу спілку або кооператив (Т. 2 а.с. 39). На підставі рішення Солонянської селищної ради Дніпропетровської області від 26 серпня 2009 року, було затверджено загальними зборами Обслуговуючого кооперативу «Ринок» від 26 серпня 2009 року, статут обслуговуючого кооперативу «Ринок» (Т. 2 а.с. 41-50). Згідно копій договорів на право використання торгівельного місця на ринку смт Солоне, від 31 грудня 2015 року, 31 грудня 2014 року, 19 грудня 2016 року, укладених між відповідачкою [PERSON], Солонянською селищною радою Дніпропетровської області, та [PERSON], терміном дії до 31 грудня 2016 року вбачається, що згідно даних договорів відповідачці [PERSON], надано торгівельне місце на ринку в смт Солоне : №21, торговою площею 50 кв.м для реалізації непродовольчих товарів; №22, торговою площею 50 кв.м для реалізації непродовольчих товарів: №23, торговою площею 20 кв.м для реалізації непродовольчих товарів (Т. 2 а.с. 28, 29, 30). Згідно листа виконавчого комітету Солонянської селищної ради Солонянського району, Дніпропетровської області від 11 серпня 2017 року, власником торгівельного павільйону, який знаходиться на території Солонянського ринку являється Солонянська селищна рада Солонянського району Дніпропетровської області. Плата за використання торгівельного місця визначена рішенням виконавчого комітету (Т. 2 а.с. 21). Позивач [PERSON], на обґрунтування своїх позовних вимог, зазначає, що з метою купівлі торгівельних місць №21, №22, №23, в період ним було отримано в борг грошові кошти у свого брата [PERSON], в сумі 100000 грн. (Т.1 а.с. 217), про отримання яких було також відомо відповідачці [PERSON] З копії розписки від 02 травня 2010 року, долученої до зустрічного позову, не вбачається цільового призначення отриманих в борг грошових коштів в сумі 100000 грн. (Т.1 а.с. 1). З наданої копії книги обліку доходів та витрат підприємця [PERSON] від 13 липня 2010 року №3173804545 (Т. 1 а. с. 223-247), жодним чином не вбачається, що в даній книзі розрахунки, мають відношення до спільного доходу, який було отримано відповідачкою [PERSON], від здійснення підприємницької діяльності, в період шлюбу. Відповідно до податкової декларації про майновий стан і доходи [PERSON] нею отримано доход від господарської діяльності за 2011 рік в сумі 10000 грн., за 2012 212168 грн., за 2013 рік 191157 грн. за 2014 рік 127207 грн., за 2015 рік 362071 грн., за 2016 рік 234636 грн.(Т.1 а.с. 91-101). Згідно позовних вимог, позивач за зустрічним позовом просить визнати за ним 1/2 частку вартості спільного майна доходів, які було отримано від для здійснення підприємницької діяльності, від використання спільного майна подружжя в сумі 360957 грн. та стягнути зазначену суму на його користь. В судовому засіданні позивач та його представник не змогли належним чином пояснити за який саме період отримана відповідачкою така сума доходу, і визнати саме яким чином за позивачем слід 1/2 частки вартості спільного майна. Також позивач під час вступного слова пояснив суду, що частину коштів з доходу відповідачки, як підприємця, він особисто витрачав на власні потреби в тому числі і на забезпечення роботи ФГ «Даря», але яку саме частину в якому розмірі він пояснити суду не зміг. Під час підготовчого засідання позивач за зустрічним позовом вважав, що вимоги позову конкретизовані і уточненню не підлягають. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи зазначене, з врахуванням диспозитивності судового процесу, суд вважає, що оскільки позивачем не конкретизовано належним чином позовні вимоги, хоча він був представлений під час розгляду адвокатом, тому суд позбавлений можливості прийняти законне та обґрунтоване рішення по заявленим вимогам позивача за зустрічним позовом, а також визначитись з питанням чи підтверджуються такі вимоги конкретними доказами, і тому в задоволені позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~повязані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. У звязку з відмовою в задоволенні як первісного так і зустрічного позовів судові витрати по сплаті судового збору за первісним позовом покладається на позивачку, а по зустрічному позову на позивача за зустрічним позовом. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65 СК України, ст.ст. 6, 3, 203, 215, 218, 369 ЦК України,

Outcome: dismissed