Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач КС «Орізон» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договірним зобов`язанням на суму 19 477,20 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликався на те, що 26.10.2007р. сторони уклали кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 7000 грн. на термін 18 місяців із сплатою за користування кредитними коштами 36 % річних. Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання за таким договором, заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2010р. заборгованість в розмірі 7783,34 грн. стягнуто в примусовому порядку, з яких 5357,80 грн. тіло кредиту, 2 425,54 грн. відсотки за користування кредитними коштами. Крім того, внаслідок подальшого невиконання грошових зобов`язань, рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2013р. з відповідача стягнуто 4100,70 грн. відсотків за користування кредитом та 3536,15 грн. завданих збитків. Незважаючи на це, відповідач не виконував грошового зобов`язання, внаслідок чого зобов`язаний сплатити відсотки за користування кредитними коштами, інфляційні втрати та три відсотки річних за весь період прострочення. За період з 01.06.2013р. по 30.06.2017р. залишок нарахованих та несплачених відсотків становить 9 366,20 грн., а за період з 01.11.2007р. до 30.09.2016р., за винятком періоду з 27.04.2009р. по 26.04.2012р. залишок нарахованих інфляційних втрат трьох відсотків річних становить 10 111,00 грн. Дану суму боргу, яка в загальному становить 19 477,20 грн. просив стягнути з відповідача в примусовому порядку. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 22.12.2017 вказаний позов задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь КС «Орізон» заборгованість за кредитним договором № 51 від 26.10.2007 року в розмірі 19\~477,20 грн. Крім того, стягнуто з [PERSON] в дохід держави 1600 грн. судового збору. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 04.11.2020 поновлено відповідачу строк на подання заяви про перегляд заочного рішення. Заяву про перегляд заочного рішення задоволено. Заочне рішення Личаківського районного суду м. Львова від 22.12.2017 скасовано. Справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Визначено сторонам строк та черговість подання заяв по суті спору. Відзиву на позовну заяву, який би відповідав вимогам ст. 178 ЦПК України і виключно в якому в силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору відповідач не подав. Натомість, подав заяву про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Зокрема, позивачем заявлено вимогу про стягнення відсотків за користування кредитними коштами в сумі 9366,2 грн., які обраховані за період з 01.06.2013 по 30.06.2017, а також інфляційних втрат і трьох відсотків річних в загальному розмірі 10111 грн., обрахованих за період з 01.11.2007 до 30.09.2016 (за виключенням періоду з 27.04.2009 по 26.04.2012). Вказані суми обраховані поза межами строку позовної давності, яку і просить застосувати у даній справі. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні сторони не подали, а тому, суд розглядає дану справу в порядку письмового провадження без виклику сторін. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що 26.10.2007р. сторони уклали кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит в сумі 7000 грн. на термін 18 місяців із сплатою за користування кредитними коштами 36 % річних. (а.с.4-5). У зв`язку з невиконанням відповідачем грошового зобов`язання, заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2010р. (а.с.9) з останнього стягнуто на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 26.10.2007р. в розмірі 7\~783,34 грн., з яких 5\~357,80 грн. тіло кредиту, 2\~425,54 грн. відсотки за користування кредитом. Крім того, заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 14.10.2013р. (а.с.10) з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 7636,85 грн., з яких 4100,70 грн. заборгованість за відсотками, 3536,15 грн. завдані збитки. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 3 червня 2008 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 3 червня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами до 27 числа кожного місяця. Починаючи з 4 червня 2008 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. На основі аналізу вказаних правових норм Велика Палата Верховного Суду під час розгляду цивільної справи № 444/9519/12 (постанова від 28.08.2018) сформулювала правовий висновок, згідно якого роз`яснила, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У справі яка розглядається згідно п. 2.1, 3.3 кредитного договору строк кредитування становить 18 місяців та відповідно, завершується 26.04.2009. Отже, з цього моменту у кредитодавця припинилося право на нарахування відсотків за кредитним договором і тому, суд відхиляє позовну вимогу про стягнення заборгованості за відсотками за період з 01.06.2013р. по 30.06.2017р. в розмірі 9 366,20 грн. Одночасно, суд визнає обґрунтованою вимогу позивача про стягнення грошових коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України та звертає увагу на таке. Європейський суд з прав людини у своїй практиці виходить з ідеї про те, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134)). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Як уже зазначалось вище, відповідач належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором. У зв`язку із цим позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 13.07.2010 такий позов було задоволено. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2010 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за Кредитним договором не припинилося. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У справі яка розглядається відповідач не надав доказів про те, що він сплатив заборгованість за кредитним договором. Отже, немає підстав для висновку, що зобов`язання припинилось. Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 127/15672/16-ц (постанова від 08.11.2019) погодилась з висновками Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Водночас, відповідно до частини першої статті 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. За умовами кредитного договору (п. 9.5), сторони погодили, що до правовідносин, пов`язаних з укладенням та виконанням цього договору застосовується позовна давність тривалістю 5 років. Отже, з врахуванням правових висновків, висловлених у справі № 127/15672/16-ц, а також з врахуванням умов кредитного договору про збільшення строку позовної давності суд при розгляді позовної вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України обмежиться п`ятирічним строком звернення до суду. В іншій частині такої вимоги суд відмовить в її задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності, одночасно враховуючи той факт, що ніщо в матеріалах справи не свідчить про поважність причин пропуску такого строку та й зрештою, сам позивач не подав відповідного клопотання про поновлення цього строку. Згідно поштового штемпеля на конверті (а.с.36), позов пред`явлено до суду засобами поштового зв`язку 18.07.2017. Отже, п`ятирічний строк відносно вимоги про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних слід обчислювати з 18.07.2012. Крім того, з врахуванням приписів статті 13 ЦПК України суд не буде виходити за межі позовних вимог та при розгляді позовної вимоги про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних обмежить датою 30.09.2016. Таким чином, до задоволення підлягає позовна вимога про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних, обрахованих виключно за період з 18.07.2012 по 30.09.2016. Згідно матеріалів справи, заборгованість за тілом кредиту становить 5357,80 грн. і відповідач, як вбачається з його розрахунку (а.с.67), цього факту не оспорює. Як наслідок, саме з цієї суми слід обрахувати інфляційні втрати та три відсотки річних. Суд погоджується з розрахунком заборгованості, який надано відповідачем (а.с.67), оскільки такий проведено фахово у відповідності до вимог чинного законодавства. Водночас, в частині стягнення трьох відсотків річних такий розрахунок слід уточнити, оскільки початком періоду обрахунку заборгованості є 18.07.2012, а не 20.07.2012. Відповідно, у 2012 році було 167 днів прострочення, а не 165 і як наслідок, з 18.07.2012 по 31.12.2012 три відсотки річних становить 73,34 грн. (5357,80 * 3 : 100 : 365 * 167 = 73,34). Інфляційні втрати, а також інші періоди трьох відсотків річних обраховані вірно і тому, з відповідача на користь позивача належить стягнути інфляційні втрати і три відсотки річних в загальному розмірі 5541,52 грн. (4865,66 /інфляційні втрати/ + 678,86 /три відсотки річних/ = 5541,52). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, оскільки ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 03.08.2017р. (а.с.45) позивачу відстрочено сплату судового збору в розмірі 1600 грн. до ухвалення судового рішення в справі, враховуючи, що позовні вимоги судом визнаються обґрунтованими частково, такий судовий збір належить стягнути з відповідача безпосередньо в дохід держави, що відповідає положенням ч. 2 ст. 136 ЦПК України. При цьому, суд не буде зменшувати такої суми судового збору пропорційно до відхиленої частини позовних вимог, оскільки з огляду на ціну позову та приписи пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», вказаний розмір судового збору є мінімальним і позивач зобов`язаний був його сплатити незалежно від того, чи пред`являлась би ним позовна вимога, яку суд у цьому рішенні відхилив. Крім того, при поданні заяви про перегляд заочного рішення відповідач сплатив судовий збір в розмірі 420,40 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.66). Оскільки суд задовольнив таку заяву, вказаний судовий збір слід стягнути з позивача на користь відповідача. На підставі наведеного та

Outcome: partial