Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач Київська муніципальна академія естрадного та циркового мистецтв в липні 2018 р. звернулася до суду із вищезазначеним позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, в якому просила стягнути з відповідача 17702,00 грн. матеріальної шкоди та судовий збір. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач Київська муніципальна академія естрадного та циркового мистецтв посилається на наступне. Так, в період з 11.11.2003 р. по 21.04.2005 р., а також з 09.06.2005 р. по 10.12.2007 р. [PERSON] працював в Київському державному коледжі естрадного та циркового мистецтв на посаді звукорежисера з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Відповідач звільнився з займаної посади за власним бажанням. Рішенням Київської міської ради від 22.02.2007 р. № 169/830 «Про надання дозволу Київській міській державній адміністрації на реорганізацію Київського державного коледжу естрадного та циркового мистецтв» Київській міській державній адміністрації надано дозвіл на реорганізацію Київського державного коледжу естрадного та циркового мистецтв шляхом перетворення в Київську муніципальну академію естрадного та циркового мистецтв. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.12.2007 р. № 1729 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 22.02.2007 р. № 169/830» Київський державний коледж естрадного та циркового мистецтв реорганізовано шляхом перетворення в Київську муніципальну академію естрадного та циркового мистецтв. Як зазначає позивач, в наказі № 282-К від 09.06.2005 р. було зазначено, що відповідач прийнятий на роботу з укладенням договору про індивідуальну матеріальну відповідальність. Перевіркою наявності дебіторської та кредиторської заборгованості встановлено, що рахується прострочена дебіторська заборгованість по доходах на суму 17702,00 грн. за [PERSON] нестача матеріальних цінностей. 15.03.2018 р. за № 59 Київською муніципальною академією естрадного та циркового мистецтв було направлено претензію про повернення матеріальних цінностей або відшкодувати кошти в сумі 17702,00 грн. Претензію позивача про відшкодування коштів в сумі 17702,00 грн., відповідач відхилив. Зважаючи на відмову добровільно погасити нестачу матеріальних цінностей або відшкодувати кошти, позивач за захистом свого порушеного з боку відповідача права, звернувся до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 16.11.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. 04.03.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі в зв'язку з безпідставністю заявлених вимог. При цьому, відповідач звернув увагу суду на те, що в період з червня 2005 р. по 03.12.2007 р. він працював на посаді звукорежисера в Академії. Звільнився він за власним бажанням, претензій на період звільнення до нього не було. Договір про повну матеріальну відповідальність з ним за час роботи не укладався. Чинним законодавством України, а саме ч. 3 ст. 233 КЗпП України передбачено, що власник має право звернутися до суду з позовом про стягнення з працівника матеріальної шкоди заподіяної установі, не пізніше одного року з дня виявлення зазначеної шкоди. Перевіркою наявності дебіторської та кредитної заборгованості встановлено, що за ним рахується нестача матеріальних цінностей в сумі 17702,00 грн. (нестача матеріальних цінностей виявлена під час перевірки КРВ ГУКіМ в квітні 2011 р.). Тобто, Академії в строк до травня 2012 р. необхідно було звернутись до суду за захистом своїх прав. КМАЕЦМ пред'явлений до суду з пропуском річного строку позовної давності. Таким чином, зважаючи на те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, відповідач наполягає на застосуванні позовної даності і просить відмовити у задоволенні позову, про що подав відповідну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, врахувавши його доводи та поданий відповідачем відзив на позовну заяву, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судовим встановлено, що рішенням Київської міської ради від 22.02.2007 р. № 169/830 «Про надання дозволу Київській міській державній адміністрації на реорганізацію Київського державного коледжу естрадного та циркового мистецтв» Київській міській державній адміністрації надано дозвіл на реорганізацію Київського державного коледжу естрадного та циркового мистецтв шляхом перетворення в Київську муніципальну академію естрадного та циркового мистецтв. Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 26.12.2007 р. № 1729 «Про організаційно-правові заходи, пов'язані з виконанням рішення Київської міської ради від 22.02.2007 р. № 169/830» Київський державний коледж естрадного та циркового мистецтв реорганізовано шляхом перетворення в Київську муніципальну академію естрадного та циркового мистецтв. Встановлено, що відповідач [PERSON] в період з 11.11.2003 р. по 21.04.2005 р., а також з 09.06.2005 р. по 10.12.2007 р., працював в Київському державному коледжі естрадного та циркового мистецтв на посаді звукорежисера з посадовим окладом згідно штатного розкладу, що підтверджується наказами КМАЕЦМ від 11.11.2003 р. № 362-ОС, від 18.04.2005 р. №145-К, від 09.06.2005 р. №282-к, від 03.12.2007 р. №488-к. Згідно наказу Київського державного коледжу естрадного та циркового мистецтв №488-к, [PERSON], звукорежисера, звільнено з посади 10.12.2007 р. за власним бажанням, ст. 38 КЗпП України. Підставою звернення до суду з позовом стало те, що перевіркою наявності дебіторської та кредиторської заборгованості встановлено, що рахується прострочена дебіторська заборгованість по доходах, в тому числі за [PERSON] нестача матеріальних цінностей в сумі 17702,00 грн., що підтверджується довідкою від 02.11.2018 р. №201 та довідкою про залишки необоротних активів. Стаття 130 КЗпП України визначає що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику у справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» визначено, що у відповідності зі ст.130 КЗпП відшкодування шкоди провадиться незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності за дії (бездіяльність), якими заподіяна шкода підприємству, установі, організації. Виходячи з вимог ст.15 ЦПК суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. За шкоду, заподіяну внаслідок порушення трудових обов'язків, працівник несе відповідальність перед підприємством (установою, організацією), з яким перебуває в трудових відносинах. КЗпП України передбачає два види матеріальної відповідальності: обмежену (ст.ст.132, 133 КЗпП України) й повну (ст. 134 КЗпП України). Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 135-3 розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. На підприємствах громадського харчування (на виробництві та в буфетах) і в комісійній торгівлі розмір шкоди, заподіяної розкраданням або недостачею продукції і товарів, визначається за цінами, встановленими для продажу (реалізації) цієї продукції товарів. Законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір. Розмір підлягаючої покриттю шкоди, заподіяної з вини кількох працівників, визначається для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками від 29.12.1992 року № 14, при розгляді справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей переданих йому для зберігання або інших цілей ( п.1 ст.134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно ст.135-1 може бути укладено такий договір та чи був він укладений. За відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність. У правовому висновку Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, відповідач [PERSON] в період з 11.11.2003 р. по 21.04.2005 р., а також з 09.06.2005 р. по 10.12.2007 р., працював в Київському державному коледжі естрадного та циркового мистецтв на посаді звукорежисера з посадовим окладом згідно штатного розкладу. Для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Як на підставу своїх вимог, позивач посилається на те, що в наказі № 282-К від 09.06.2005 р. було зазначено, що відповідач прийнятий на роботу із укладенням договору про індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідач, заперечуючи проти позову, вказав, що договір про повну матеріальну відповідальність з ним за час роботи не укладався, що також підтверджується відповіддю відповідача на претензію. Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Трудове законодавство не містить визначення вини. Тому слід використовувати визначення вини, викладене в статтях 23-25 Кримінального кодексу з урахуванням особливостей трудових правовідносин. Вина працівника це його психічне ставлення до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності (за винятком випадків, коли шкоду нанесено джерелом підвищеної небезпеки). Умисел характеризується тим, що працівник усвідомлює протиправність свого діяння (дії чи бездіяльності), а також передбачає негативні наслідки своєї протиправної поведінки та бажає або свідомо допускає їх настання. Необережність працівника, яка спричинила шкоду, як правило, полягає в недостатній передбачливості при виконанні трудових обов'язків: працівник або не передбачив негативних наслідків своєї дії чи бездіяльності, хоча міг і повинен був передбачити їх; або передбачив, однак легковажно понадіявся їх попередити. Згідно із вимогами ст. 138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивач на свій розсуд обрав спосіб захисту порушеного права та розпорядився своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Суд вважає, що заявлені вимоги позивача недоведені та не підтверджені належними доказами. Так, позивачем не доведено, що відповідач, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей у відповідності до Договору про індивідуальну матеріальну відповідальність, порушив посадові обов'язки, в тому числі, щодо збереження ввірених йому матеріальних цінностей, чим спричинив позивачу збитки, оскільки самого договору суду надано не було та матеріали справи не містять. Позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру прямої дійсної шкоди, не доведено винне порушення працівником обов'язків за трудовим договором і наявність причинного зв'язку між його протиправною поведінкою і шкодою, яка наступила, та його вина. За встановлених обставин судом не встановлено будь-яких випадків повної матеріальної відповідальності, передбачених ст. 134 КЗпП України, та підстав покладення на відповідача за заподіяну ним шкоду обмеженої матеріальної відповідальності. Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог Київської муніципальної академії естрадного та циркового мистецтв до [PERSON] про відшкодування шкоди, заподіяної працівником при виконанні трудових обов'язків, слід відмовити за недоведеністю. 04.03.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, з підстав пропуску строку позовної давності. Відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Частинами 2-4 ст. 267 ЦК України, визначено, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» за №14 від 18.12.2009 зазначено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача.

Outcome: dismissed