Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що з 19 вересня 1992 року по 25 вересня 2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем 1. У період шлюбу, а саме у 1994 році на ім`я відповідача 1 було виділено земельну ділянку для будівництва, на якій вони спільними зусиллями та за спільні кошти побудували житловий будинок, який введено в експлуатацію у 2000 році. Зазначає, що усіма юридичними питаннями з оформлення права власності займався відповідач 1. 16 лютого 2000 року останній отримав свідоцтво про право власності на житловий будинок на своє ім`я. Після розлучення у 2008 році поділу спільного майна не відбулося, а позивачка переїхала проживати у м. Черкаси та періодично навідувалася до будинку. У 2016 році дізналася про те, що відповідач 1 у 2014 році подарував указаний будинок відповідачу 2, у зв`язку з чим просить суд визнати недійсним договір дарування та визнати майно об`єктом права спільної сумісної власності. Представником відповідача 1 подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачка пропустила строк позовної давності на звернення до суду, оскільки договір укладено у 2014 році, тобто на момент подачі позовної заяви минуло більше року. Також вказує, що позивачкою не наведено жодних підстав недійсності правочину. Крім того зазначає, що з моменту розірвання шлюбу та до моменту укладення договору дарування сплинув значний проміжок часу. У зв`язку з наведеними обставинами просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Представником позивачки подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідно до ст. 261 ЦК України початком перебігу строку є день, коли особа довідалася або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права. Вказує, що позивачка дізналася про таке порушення права, а саме про укладення договору дарування від 16 липня 2014 року між відповідачем 1 та відповідачем 2, лише 01 вересня 2016 року. Тому початком перебігу строку позовної давності слід вважати 01 вересня 2016 року. Також зазначає, що саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про забезпечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права такого подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Вказує, що правовий режим подружнього майна після розірвання шлюбу визначається ч. 1 ст. 68 СК України та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який полягає в тому, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже, житловий будинок з надвірними спорудами та земельна ділянка, на якій розташований цей будинок, залишилися спільною сумісною власністю позивачки з відповідачем 1. Зазначає, що відповідно до ст. 369 ЦК України розпорядження нерухомим майном, яке є в спільній сумісній власності, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників, а згідно з ч. 1 ст. 219 ЦК Україниу разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Таким чином, вважає, що є достатньо підстав для визнання договору дарування недійсним та визнання майна об`єктом права спільної сумісної власності. Представником відповідача 2 подано додаткові письмові пояснення, в яких зазначає підстави визнання правочину недійсним та просить застосувати строки позовної давності, оскільки з моменту розірвання шлюбу до моменту звернення позивачки з позовом до суду минуло 8 років. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав та пояснив, що позивачка перебувала у шлюбі з 19 вересня 1992 року по 25 вересня 2008 року з відповідачем 1. Будинок було побудовано у 1994 році, але свідоцтво про право власності на жилий будинок отримано лише 16 лютого 2000 року на ім`я відповідача 1, хоча будувалося у шлюбі за спільні кошти та спільними зусиллями. У 2014 році будинок подаровано відповідачем 1 відповідачу 2, що вважає порушенням, оскільки позивачка письмової згоди не давала, у зв`язку з чим просить визнати договір дарування недійсним. Зазначив, що оскільки позивачка не збиралася розривати шлюб, то не заперечувала, щоб свідоцтво про право власності було оформлено на ім`я відповідача 1. Крім того, зазначив, що хоча позивачка з відповідачем 1 побудували будинок у 1994 році, однак повністю роботи на той час завершені не були, будівництво продовжувалося до 2000 року та тільки після цього було зареєстровано будинок. У 1993 році, у зв`язку з народженням дочки [PERSON] позивачка перебувала у декретній відпустці. У 1996 році почала займатися підприємницькою діяльністю. Пояснив, що на будівництво позивачка та відповідач 1 брали позики, які згодом повертали. Також відповідач 1 їздив у Чехію та в Росію заробляти кошти для будівництва житла. З 2011 року позивачка виїхала з будинку. Влітку 2016 року, прийшовши у сільську раду для оформлення документів, дізналася, що будинок продано. Вказав, що відповідач 1 з 2009 року періодично чинив перешкоди у користуванні житлом, а навесні 2016 року взагалі вигнав її з будинку. Зазначив, що з 2014 року донька позивачки проживає у Києві, а до цього жила то у позивачки, то у відповідача 1. Просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач 1 у судовому засіданні пояснив, що хоча будинок будувався під час шлюбу, однак він не може бути розділений у рівних частинах між ним на позивачкою, оскільки у період дарування будинку відповідачу 2 останній зробив значні поліпшення, а саме: ремонт у трьох кімнатах, заміна вікон, зробив вимощення. Вважає, що на якусь частку позивачка мала право, оскільки приймала участь у будівництві, однак дозволу щодо дарування будинку відповідачу 2 він у неї не запитував. Зазначив, що частину грошей, подарованих їм на весілля, близько 15 000 грн., було вкладено у будівництво. Крім того, позивачка фізично приймала участь у даному будівництві. Вказав, що позивачка працювала на ринку, займалася підприємницькою діяльністю і отримувала не дуже великі кошти, але також вкладала їх у будівництво. Не заперечив, що будинок є спільною сумісною власністю, але вважає, що частки нерівні. Зазначив, що земля, на якій побудовано будинок, виділялася відповідачеві 2, однак оформлено її було на його ім`я. Зауважив, що позивачка після виїзду з будинку за період з 2011 року по 2014 рік навідувалася лише 1 раз, а потім з`явилася з ріелтером у 2016 році. Вказав, що певні речі останньої залишилися і він виніс їх на горище, однак чи є вони там зараз - не знає. Зазначив, що подарував будинок відповідачеві 2, оскільки останній його будував, а про договір дарування указаного будинку позивачці не повідомляв. У судовому засіданні представник відповідача 2 заперечив проти задоволення позовних вимог та пояснив, що відповідач 2 правомірно набув будинок. Так як він був заслуженим працівником, то у нього існувала можливість одержати земельну ділянку, однак права оформити її не мав, оскільки у володінні вже перебувала інша земельна ділянка. Вказав, що оскільки молода сім`я коштів не мала, будівництво продовжувалося з 1994 року по 2000 рік за кошти відповідача 2. Зауважив, що оскільки позивачка знала звідки кошти на будівництво будинку, тому у 2014 році юридично було оформлено на відповідача 2. У зв`язку з чим позов і не подавався раніше. Відносно взяття позик та їх повернення відповідачу 2 нічого не відомо. Зазначив, що доказів того, що відповідач 2 вкладав кошти у будівництво, останній не має. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що знайома з позивачкою та відповідачем 1 з 2006 року, так як вели спільну підприємницьку діяльність з позивачкою. Знає їх як сім`ю, що в них є донька, будинок, город, садок, була машина. Зазначила, що коли зараз проїжджає повз їх будинок, то візуально останній не змінився, тільки пофарбували паркан. Вказала, що десь з 2008-2009 років позивачка в указаному будинку постійно не проживала, жила у м. Черкаси, однак до будинку навідувалася. Також пояснила, що до 2010 року донька [PERSON] деякий час проживала з відповідачем 1, вирощувала перепелів та пропонувала їй продавати яйця. Зазначила, що у невимушеній розмові з позивачкою та відповідачем останні говорили, що будували будинок спільно. У судовому засіданні свідок [PERSON] , який є другом сторін по справі, показав, що з відповідачем 1 він познайомився у 1993 році, коли той привіз йому виклик для виїзду у Словаччину. В цей же період у позивачки та відповідача 1 народилася донька. Оскільки він проживав метрів 400 від останніх, то почали товаришувати. Зазначив, що позивачка з відповідачем 1 перебували у шлюбі з 1992 року по 2008 року та будували разом будинок. Пам`ятає, що він будувався одночасно з сім`єю [PERSON], у зв`язку з чим допомагали один одному, ходили на толоку. Під час будівництва був присутній і відповідач 2. Під час толоки допомагало чоловік 50-60, навіть до 100 осіб, допомагали безкоштовно один одному. Вказав, що відповідач 1 працював у Словаччині, в Росії, на меблевих фабриках, а позивачка та займалася підприємницькою діяльністю, торгуючи на Кривалівському ринку. Зауважив, що не знає на кого оформили будинок та за які кошти його будували. Пояснив, що зовні будівля не змінилася, дах теж. З 2008 року він не бував у будинку сторін. Свідок [PERSON] , яка є подругою сторін по справі, у судовому засіданні показала, що позивачка та відповідач 1 перебували у шлюбі десь з 1990-1992 років, спільно сумісно проживали, разом будували будинок. Зазначила, що вона з чоловіком були свідками спільної побудови будинку, сараю, паркану. Оскільки товаришували, то допомагали один одному у мазанні будинку. Вказала, що працювали обоє з подружжя [PERSON], позивачка була підприємцем. Десь з 2008 року після розлучення позивачка у будинку не проживає. З того часу, як позивачка виїхала, якихось візуальних поліпшень не помітила. Зазначила, що їй не відомо чи є у будинку речі останньої та чи допомагав відповідач 2 у будівництві спірного будинку. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є колегою позивачки, показала, що знає останню з 2000 року, так як вони разом працювали на ринку. Позивачка та відповідач 1 спільно будували будинок у [ADDRESS]. Вказала, що неодноразово була у них в гостях. Зазначила, що десь у 2008 році позивачка з відповідачем 1 розлучилася. Вказала, що всі кошти, які позивачка заробляла на ринку, вкладала у будівництво. Після розлучення позивачка переїхала зі спірного будинку та змінила квартиру у м. Черкаси. Пояснила, що зустрічалася з позивачкою неодноразово, коли та переїхала у м. Черкаси. Щодо будинку в [ADDRESS] зазначила, що він був новий, одноповерховий, точно не пам`ятає, але здається трикімнатний, була кухня, при вході ванна, великий коридор. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показав, що він товаришував з відповідачем 2, допомагали один одному. Останній запрошував його будувати фундамент, крокви та оплачував роботу. Фундамент крім нього будувало ще чоловік 4-5. Під час будівництва даху відповідач 2 купував у нього залізо. Вказав, що допомагав із здійсненням електромонтажних та оздоблювальних робіт. Не знає чи розраховувався відповідача 2 власними коштами та чи повертав ці кошти йому відповідач 1. Крім того зазначив, що відповідач 2 був заможним, оскільки працював лісничим, будівництво відбувалося після 70-х років. Вказав, що для будівництва як наймали людей, так і робили толоку, на яку приходили куми та друзі. Зазначив, що після розлучення позивачки з відповідачем 1 будинок був добудований, щодо сараю, то було побудовано лише коробку. За останні 5-6 років у будинку замінено вікна, відремонтовано дах, замінено газовий котел. У судовому засіданні свідок [PERSON] , який є двоюрідним братом відповідача 1, показав, що на час одруження з позивачкою у відповідача 1 була земельна ділянка, оскільки відповідач 2 брав цю земельну ділянку для відповідача 1 коли той був в армії. Будинок будували спільними зусиллями, відповідач 2 надавав кошти, допомагали родичі відповідачів. Позивачка з відповідачем 1 розлучилися десь у 2008-2009 роках. Саме будівництво розпочалося у 1989 році. Відповідач 1 після приходу з армії почав заробляти кошти, їздив на заробітки, тому всі роботи з будівництва організовував відповідач 2. На час спільного проживання позивачки з відповідачем 1 облагороджування будинку не відбувалося. Після розірвання ними шлюбу було збудовано сарай з гаражем, облагороджено будинок всередині, замінено дерев`яні вікна на металопластикові, пробито свердловину, проведено газопостачання у літню кухню. Під час будівництва будинку позивачка була присутня, готувала їсти, доглядала дитину, ходила на роботу. Свідок [PERSON] , який є дядьком відповідача 1, у судовому засіданні показав, що будинок будував відповідач 2 за допомогою друзів, рідних, знайомих, винаймав людей. Вказав, що будівництво відбувалося після 90-х років. Зазначив, що він періодично десь раз у 2-3 місяці бував в гостях у відповідача 1. За останні 5 років відповідач 1 пробив свердловину, здійснив благоустрій будинку. Коли позивачка виїхала, сарай був недобудований, стояла лише коробка. Відповідач 1 замінив у будинку вікна з дерев`яних на металопластикові, зробив ремонт у ванній кімнаті, опалення. Позивачка працювала на ринку, однак чи вкладала кошти у будівництво йому не відомо. При ньому за роботу завжди розраховувався відповідач 2. Зазначив, що допомагав майже у всіх роботах, зокрема у зварювальних, електромонтажних. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, показання свідків, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачка та відповідач 1 перебували у шлюбі з 19 вересня 1992 року по 25 вересня 2008 року. За час шлюбу відповідачем 1 зареєстровано право власності на житловий будинок, що підтверджується свідоцтвом про право власності на жилий будинок № [NUMBER] від 16 лютого 2000 року. Згідно зі ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Указане свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Так, у судовому засіданні відповідач 1 у своїх поясненнях не заперечивав факт побудови спірного будинку за спільні кошти та спільними зусиллями з позивачкою, а отже майно набуте подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. Дані обставини також підтверджуються показаннями свідків. Крім того, відповідно до технічного паспорту від 25 лютого 2000 року, у характеристиці будівель та споруд зазначено наступні будівлі: жилий будинок, сарай, гараж, літня кухня, вбиральня, погріб, рік побудови - 1999. Тобто, на момент розірвання шлюбу у 2008 році вже були побудовані як жилий будинок, так і господарські споруди, що спростовує показання свідків, заявлених відповідачами, щодо того, що за період перебування позивачки та відповідача 1 у шлюбі було побудовано та здано в експлуатацію лише житловий будинок. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання домоволодіння [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності позивачки та відповідача 1. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У ч.ч. 1, 4 ст. 203 ЦК України зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з абз. 3 ч. 2 ст. 369 ЦК України, згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З інформації, наданої Черкаською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що під час оформлення договору дарування спірного житлового будинку між відповідачами 1 та 2, письмової згоди на здійснення такого договору від позивачки отримано не було. Даний факт був підтверджений у судовому засіданні і самим відповідачем 1. Оскільки згода позивачки, як співвласника на укладення такого правочину повинна бути обов`язковою та нотаріально посвідченою, так як цього вимагають приписи ч. 2 ст. 369 ЦК України та п. 4 глави 1 розділу ІІ Наказу міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, а також те, що відповідач 1 у судовому засіданні підтвердив факт неповідомлення позивачки про укладення договору дарування між ним та відповідачем 2, суд вважає, що є правові підстави для задоволення позовної вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 16 липня 2014 року серії НАА № 795772. У зв`язку із задоволенням позовної вимоги щодо визнання недійсним договору дарування від 16 липня 2014 року серії НАА № 795772, позовна вимога щодо визнання недійсним рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 14495163 від 16 липня 2014 року та скасування запису про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] , за відповідачем 2, що фактично є похідною від задоволених вимог, також підлягає до задоволення. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення позову по суті позовних вимог, то підстав для застосування строків позовної давності не вбачається. Крім того, посилання відповідачем 1 на застосування річного строку позовної давності є безпідставним, оскільки такий строк застосовується до права власності про розірвання договору дарування. У даних правовідносинах застосовується загальний строк позовної давності у три роки, який розпочинає свій перебіг з моменту коли позивачці стало відомо про порушення її права. Оскільки у судовому засіданні встановлено, що позивачка дізналася про оспорюваний правочин у 2016 році, відповідно на момент звернення до суду з указаним позовом строк позовної давності не пройшов, що кореспондується зі ст. 257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивачки понесені нею судові витрати при зверненні з позовом до суду, у зв`язку із задоволенням позовних вимог у розмірі 1653 грн. 60 коп., у рівних частинах по 826 грн. 80 коп. з кожного. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 65, 68, 69 СК України, ст. ст. 203, 215, 257, 368, 369 ЦК України,

Outcome: approved