Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

Позивач ПАТ\~АБ «Укргазбанк»\~звернулося в\~суд з\~позовом до\~відповідача про\~стягнення 3%\~річних від\~простроченої суми\~грошового зобов`язання\~за кредитним\~договором,\~мотивуючи позовні\~вимоги тим,\~що 13\~березня 2008\~року між\~ВАТ АБ\~«Укргазбанк» (правонаступником\~якого є\~Публічне акціонерне\~товариство Акціонерний\~банк «Укргазбанк»\~та [PERSON] \~був укладений\~кредитний договір\~№36/08.\~Відповідачу надано\~кредит у\~сумі 13\~000,00\~доларів США, на строк з 13 березня 2008р. по 12 березня 2011 р, із сплатою процентів за користування кредитом, виходячи із 13,5 % річних. В забезпечення зобов`язань відповідача за кредитним договором між банком та відповідачем було укладено договір застави (транспортного засобу) №36/08-01 від 13.03.2008 року, згідно якого передано в іпотеку рухоме майно - автомобіль марки ІVЕСО, модель МL 75 Е 17, 2003 року випуску, номер шассі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] , належний на праві власності [PERSON] . Свої зобов`язання\~за кредитним\~договором №36/08\~від 13.03.2008\~р.\~Позивач виконав\~повністю і\~належним чином.\~Відповідно до\~норми частини\~4\~ст.\~82\~ЦПК України\~факт видачі\~Відповідачу (Позичальнику)\~кредитних коштів\~у сумі\~13\~000,00\~доларів США встановлений рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 05 травня 2010 року у цивільній справі №2п-1489/10 за позовом АБ «УКРГАЗБАНК» до [PERSON] , про стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, а тому, не потребує додаткового доказування у даній справі, участь у якій беруть ті ж особи. За умовами кредитного договору (п. 3.3.3., п.3.3.4) Відповідач зобов`язувався повертати суми кредиту щомісячно з першого по десяте число, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, в розмірі 361,11 дол. США. А також, щомісячно, один раз на місяць, не пізніше 10-го числа місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами та в день закінчення строку на який надано кредитні кошти, а також в день дострокового погашення заборгованості по кредитній лінії, а також в день дострокового розірвання цього договору, зобов`язувався сплачувати проценти за користування кредитними коштами, виходячи з процентної ставки, зазначеної в п. 1.1. Кредитного договору, а саме у розмірі 13,5% річних. 21 вересня 2009 року у зв`язку з тим, що позичальник, перестав і належним чином виконувати зобов`язання за кредитним договором, банк звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про дострокове стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет застави. 05 травня 2010 року Ужгородським міськрайонним судом у цивільній справі №2п-1489/10 за вказаним позовом ухвалив рішення, яким позовні вимоги банку задовольнив повністю та ухвалив стягнути з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 10 882,01 доларів США та 11 813,07 грн. та судові витрати, а також звернути стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості. 09.06.2010 року на підставі вказаного судового рішення було видано виконавчий лист №2п- 1489/10 від 05 травня 2010 року, щодо боржника [PERSON] який банком було подано для примусового виконання до відповідного органу ДВС. Проте, рішення суду до цього часу не виконано і заборгованість, встановлена рішенням суду, погашена лише частково шляхом реалізації предмету застави в ході проведення виконавчих дій, тому на підставі ст. 625\~УК України\~банк має право та скористався ним із стягненням з боржника [PERSON] 3% річних простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором № 36/08 від 13.03.2008 року в розмірі 753 долари США 59 центів, що по офіційному курсу НБУ станом на 15.07.2021 року 1,00 дол. США=27,3047 грн. еквівалентно 20 576,67 грн. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін. Представник позивача Артимич М.М. у судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення, копію рішення просить надіслати за адресою: 88018, м. Ужгород, вул. Швабська, 70, Закарпатська ОД АБ «Укргазбанк». Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, а тому суд в порядку\~ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. В зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, виходячи з їх належності, допустимості, достовірності та достатності, суд приходить до наступного висновку. Судом, належними доказами по справі установлено, що між ВАТ АБ «Укргазбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір кредиту №36/08 від 13.03.2008 року. Відповідно до умов договору ВАТ АБ «Укргазбанк», правонаступником якого є правонаступником якого є ПАТ АБ «Укргазбанк», надав [PERSON] кредит у розмірі 13000,00 доларів США на строк з 13 березня 2008 року по 12 березня 2011 року, зі сплатою 13,5% річних, в якості забезпечення позичальником виконання зобов`язань на здійснення забезпечення іпотекою, об`єктом якої є автомобіль марки ІVЕСО, модель МL 75 Е 17, 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . У зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору, позивач звернувся до суду із позовною заявою до відповідача про дострокове стягнення кредитної заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки. 05 травня 2010 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області у цивільній справі №2п-1489/10 винесено рішення, яким позовні вимоги банку задоволені повністю та стягнуто з відповідача кредитну заборгованість у розмірі 10 882,01 доларів США та 11 813,07 грн. та судові витрати, а також звернуто стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості. На підставі даного рішення 09.06.2010 року судом було видано виконавчий лист, копія якого долучена до матеріалів справи. Згідно протоколу проведення електронних торів №239240 від 28.02.2017 року, суму заборгованості було частково погашено, шляхом реалізації заставного майна, а саме автомобіля марки ІVЕСО, модель МL 75 Е 17, 2003 року випуску, номер шасі (кузова) [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] . Відповідно до вимог ч.4\~ст.82 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно частини першої\~статті 18 ЦПК України\~судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Предметом позову у справі є стягнення трьох процентів річних простроченої суми грошового зобов`язання за кредитним договором відповідно до\~статті 625 ЦК України\~у зв`язку з неналежним виконанням судових рішень про стягнення грошових коштів. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої\~статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей\~524,\~533-535\~і\~625 ЦК України\~грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Відповідно до частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Стаття 625 ЦК України\~розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5\~ЦК України\~поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5\~ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5\~ЦК України), а тому її приписи поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (686/21962/15-ц) щодо необхідності відступити від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, який полягав у тому, що правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Аналіз практики застосування\~ст. 625 Цивільного кодексу України\~в цивільному судочинстві. Відповідно до положень пункту 3 частини першої\~статті 40 Закону України від 7 липня 2010 року № 2453- VI «Про судоустрій і статус суддів»\~Верховний Суд України здійснив аналіз практики застосування\~статті 625 Цивільного кодексу України\~в цивільному судочинстві з метою забезпечення однакового застосування законодавства у вирішенні справ зазначеної категорії, виявлення проблемних і спірних питань у судовій практиці. Грошові зобов`язання охоплюють усі сфери суспільного життя і насамперед виникають у сфері приватноправових (цивільно-правових) відносин. Питання про цивільно-правову відповідальність за порушення грошових зобов`язань потребує ретельного вивчення та удосконалення, що зумовлено, зокрема, теперішньою ситуацією із кризою неплатежів. Відповідальність за порушення грошових зобов`язань регламентується\~главою 51 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України),\~Законами України від 7 грудня 2000 р. №2121-ІІІ «Про банки і банківську діяльність», від 12 липня 2001 р. № 2664-ІП «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», від 3 липня 1991 р. № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» (далі - Закон № 1282-ХІІ)… Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція Індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. А, отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов`язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується. За період прострочення виконання рішення суду стягувач на підставі\~ст. 625 ЦК України\~має право стягнути з боржника 3% річних та інфляційні витрати, про що зазначено у постанові ВСУ від 30 березня 2016 р. у справі № 6-2168цс15 ). ВСУ в цьому випадку, підкреслив, «що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання…», тобто сума, яка розраховується на підставі\~ст. 625 ЦК\~повинна розраховуватись у валюті зобов`язання. Якщо порушене зобов`язання в гривні, то в гривні, якщо в доларах США, то в іноземній валюті. Відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, встановлених\~статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. З огляду на викладене правовідносини, що склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, в якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша\~статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Передбачене\~законом\~право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Частиною 1\~статті 612 ЦК України\~передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Правовий аналіз положень статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК України\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У постанові об`єднаної плати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 зазначено, що відповідно до\~статті 264 Цивільного кодексу України\~визнання боржником основного боргу, в тому числі і його сплата, саме по собі не є доказом визнання ним також і додаткових вимог кредитора (зокрема, щодо неустойки, процентів за користування коштами), а так само й вимог щодо відшкодування збитків і, відтак, не може вважатися перериванням перебігу позовної давності за зазначеними вимогами. Згідно зі\~статтею 625 Цивільного кодексу України\~стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Верховний суд (в рамках цієї справи) наголошує, що положення статей\~3,\~509,\~625 ЦК України, передбачають нарахування інфляційних втрат і 3% річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, нараховані за попередній період, таким чином помилковим є твердження , що під час нарахування інфляційних втрат урахуванню (обчисленню) підлягає не тільки основний борг, а й сума, на яку збільшився цей борг за попередні періоди внаслідок інфляційних процесів. Наведену правову позицію також викладено у постанові Верховного Суду від 21.05.2019 у справі №916/2889/13. У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.07.2019 у справі №905/600/18 (ЄДРСРУ № 82887781), з урахуванням правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 04.06.2019 у справі № 916/190/18, зазначено, що нарахування інфляційних втрат за наступний період з урахуванням збільшення суми боргу на індекс інфляції попереднього місяця є обґрунтованим, оскільки інфляційні втрати не є штрафними санкціями, а входять до складу грошового зобов`язання. За змістом положень частини 1\~статті 526 ЦК\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК). Згідно з положеннями\~статті 611 ЦК\~у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема,\~статтею 625 ЦК\~врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання\~статті 625 ЦК, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень\~статті 549 ЦК\~і\~статті 230 Господарського кодексу України. Отже, за змістом наведеної норми\~закону\~нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно положення статей\~526,\~599,\~611,\~625 ЦК\~дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 ЦК, за час прострочення. За положеннями ст.81 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових і електронних доказів, висновків експертів, показаннями свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України\~сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Згідно\~ст.15 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.4 Цивільно-процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановлену цивільно-процесуальним кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. На підставі наведеного,

Outcome: approved