Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

Позивачка звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], де просила суд визнати останніх такими, що втратили право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS]. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що позивачка є власником вказаної квартири, але у цій квартирі залишається зареєстрованими донька [PERSON] та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON], які не проживають у ній. В грудні 2014 року відповідачі переїхали до м. Пскова, Псковської області, Російської Федерації, де [PERSON] отримала громадянство відповідної країни. Оскільки відповідач не проживає в цій квартирі з грудня 2014 року, а позивачі не бажають сплачувати кошти за комунальні платежі, тому позивачка звернулась до суду із цим позовом про визнання відповідачів таким, що втратили право на користування жилим приміщенням. В судове засідання позивачка позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд позов задовольнити з викладених у ньому підстав та не заперечувала проти винесення заочного рішення у справі. Відповідачі про час і місце судового розгляду оповіщалися у встановленому законом порядку, у судове засідання не з'явилися, про поважність причин неявки суд не повідомили, не просили розглядати справу у їх відсутність, представника до суду не направили, заперечення проти позову не подавали. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову, просив його задовольнити. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, розглянувши подані документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 02 квітня 2001 року [NUMBER] (а.с. 13-14). Судом встановлено, що [PERSON] є рідною донькою позивачки, та має двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] а.с. 10) та доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження [NUMBER] а.с. 8). Відповідно до Довідки виданої Товариством співвласників багатоквартирного будинку «Комфорт» № 08 від 20 січня 2016 року в даній квартирі зареєстрована позивачка разом з відповідачами по справі (а.с 15), але фактично в квартирі проживає лише позивач. В 2014 році [PERSON] добровільно залишила спірне житло та разом з дітьми переїхала на постійне місце проживання в Російську Федерацію. З того часу остання квартирою не цікавиться, не несе витрат по оплаті за квартиру та комунальні послуги. Крім того, 03.12.2015 року [PERSON] отримала російське громадянство, паспорт виданий відділом управління федеральної міграціонної служби Росії Псковської області в місті Пскове (а.с 6). Відповідно до Акту обстеження умов проживання від 01.03.2016р., вказаної квартири встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] під час обстеження були відсутні. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і немає права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, а в разі відсутності понад встановлений строк, така особа може бути визнана судом такою, що втратила право користування жилим приміщенням (стаття 72 ЖК України). Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Наявність рішення суду про право громадянина користуватися жилим приміщенням не є перешкодою до розгляду і задоволення позову про визнання його таким, що втратив це право з мотивів, що після набрання рішенням законної сили або після його виконання він був відсутнім понад шість місяців, у тому числі й в тих випадках, коли строк для виконання рішення не скінчився. Разом з тим, для встановлення настання правових наслідків не використання жилого приміщення для постійного проживання понад шість місяців необхідно встановити причини відсутності особи у квартирі, наявність чи відсутність у неї інтересу до даної квартири та безперервність не користування особою даною квартирою. З врахуванням наведенного, оскільки на даний час [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], а зареєстрованій в ній залишається донька позивачки [PERSON], яка не проживає в квартирі більше шести місяців без поважних причин, яку залишила добровільно, витрати по оплаті за квартиру та комунальні послуги не несе, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратила право користування жилим приміщенням квартирою [ADDRESS]. Щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS], слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно ч. 2 ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлено законом. Враховуючи те, що неповнолітні діти відповідача [PERSON] та [PERSON] в спірній квартирі не проживають, а відповідач [PERSON], як мати, в інтересах неповнолітніх дітей не зверталась з заявами до відповідних органів про усунення перешкод у користуванні цією квартирою, суд дійшов висновку, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] також втратили право користування квартирою [ADDRESS].

Outcome: approved