Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 30 серпня 2003 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON], про що того ж дня Скалівсько-Хутірською сільською радою Новоархангельського району зроблено відповідний актовий запис №2. Від цього шлюбу сторони трьох спільних дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] які проживають позивачкою і перебувають на її утриманні. Сторони проживають разом з моменту реєстрації шлюбу до теперішнього часу, та ведуть спільне господарство. Однак спільне життя з ним не складається через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дітей. Також вони втратили почуття взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки. На даний час сторони хоч і проживають в одному будинку але майже не спілкуються. Крім того, відповідач зловживає спиртними напоями тому між ними постійно виникають сварки, у результаті яких він ображає позивачку та погрожує застосуванням фізичного насильства щодо неї. Позивачка переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме інтересам сторін. Шлюб розривають вперше. Позивачка в судове засідання не зявилася, але надала суду заяву в якій просила розгляд цивільної справи за її позовом проводити у її відсутність. Строк на примирення просила не надавати. В разі неявки відповідача не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином, причину неявки суд не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 30 серпня 2003 року позивачка з відповідачем зареєстрували шлюб у Скалівсько-Хутірській сільській раді Новоархангельського району Кіровоградської області /а.с.6/. Від сумісного подружнього життя сторони мають спільних дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (світлокопії свідоцтв про народження серії І-ОЛ №109647, І-ОЛ №016905, 1-ОЛ №075120) /а.с.8,9,10/. Статтею 111 СК України на суд покладено обовязок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно\~до ч. 2 ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання\~\~шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України\~\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сімю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сімя є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач проігнорував явку до суду, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених норм матеріального права суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі жінки (позивачки у справі) та чоловіка (відповідач у справі) після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Спору про поділ майна між подружжям не виникає. На підставі викладеного та

Outcome: approved