Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, яким просила розірвати шлюб, зареєстрований 27.04.1991 року виконавчим комітетом Кіровської сільської ради Комінтернівського району Одеської області, актовий запис № 9; після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище «[PERSON]»; стягнути з відповідача судові витрати. Від спільного шлюбу є неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO], що унеможливлює розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. В мотивування заявлених позовних вимог позивачка посилається на те, що спільне життя з відповідачем виявилось невдалим із-за несумісності характерів, відсутності взаєморозуміння, довіри та спільних інтересів. Вони втратили одне до одного почуття кохання та поваги. Вони не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільне господарство, тому надання строку для примирення є недоцільним, оскільки подальші сімейні відносини неможливі. Позивачка вважає, що шлюб має лише формальний характер, тому просить суд задовольнити її позов та розірвати між ними шлюб. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позові. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, проти задоволення позову заперечував. Проте, надавати строк для примирення вважав недоцільним, оскільки позивачка не бажає продовжувати з ним подальші сімейні стосунки. У судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем не має спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини разом з матір'ю. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами не має. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Стаття 16 Конвенції про дискримінацію жінок забезпечує на основі рівності чоловіків та жінок рівні особисті права чоловіка і дружини, в тому числі вибір прізвища, професії, заняття. Відповідно до ч. 8 ст. 235 ЦПК України у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачкою позовні вимоги про розірвання шлюбу та присвоєння їй шлюбного прізвища «[PERSON]» після розірвання шлюбу грунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до квитанції № 27-1141Q/1 від 26.05.2014 року, наявної в матеріалах справи, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved