Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Державного підприємства «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» про стягнення заборгованості заробітної плати та середнього заробітку за час затримки. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що 03.05.2007 її на підставі трудової угоди № 1/07 від було прийнято на посаду бухгалтера в Державному підприємстві «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Позивачка 22.06.2007 була звільнена з посади у звязку з закінченням строку дії трудового договору за п. З ст. 23 КЗпПУ. Згідно наказу № 3-к від 25.06.2007 року вона була прийнята на посаду головного бухгалтера в Державному підприємстві «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Все вищевказане підтверджується даними трудової книжки АА № 271230. Позивач 24.06.2016 була звільнена з займаної посади на угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати становить 9245,91 грн. Розмір її середньоденної заробітної плати складає 203,08 грн. що підтверджується довідкою виданою відповідачем № 6 від 21.11.2016 року. Просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку. У судовому засідання позивачка позовні вимоги підтримала частково та просила суд стягнути на її корсть заборгованість по заробітній платіву сумі 6895,91 грн., оскільки з 22.11.2016 по 01.12.2016 їй частково виплати заборговансть по заробітній платі, а також середній заробіток за час затримки. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 03.05.2007 [PERSON] на підставі трудової угоди № 1/07 від 03.05.2007 було прийнято на посаду бухгалтера в Державному підприємстві «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» (далі - Відповідач). [PERSON] 22.06.2007 була звільнена з посади у звязку з закінченням строку дії трудового договору за п. 3 ст. 23 КЗпПУ. Згідно з накаому № 3-к від 25.06.2007 позивчка була прийнята на посаду головного бухгалтера в Державному підприємстві «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі». Вказані відомості підтверджуються даними трудової книжки АА № 271230. [PERSON] 24.06.2016 була звільнена з займаної посади за угодою сторін, на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 2-к від 21.06.2016 про звільнення з посади. Відповідно до довідки №2 від 17.11.2016 [PERSON] дійсно працювала у Державному підприємстві «Черкаський обласний фонд підтримки індивідуального будівництва на селі» за основним місцем роботи та займала посаду головного бухгалтера, заборгованість по заробітній платі складає 9245,91 грн. Довідкою №6 від 21.11.2016 середня заробітна плата [PERSON] складала 4061,61 грн. за місць, та 203,08 грн. за день. Згідно із ст.ст. 21,43 Конституції України, ст.ст.94, 115 КЗпП України, ст.ст.21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст.З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно- правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст. 115 ч. 1 КЗпП України). Як передбачено ст. 116 КЗпПУ при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні складається із сум середньоденної заробітної плати за кожен день затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто фактично середній заробіток за весь час затримки це сума середньої заробітної плати звільненому працівникові, яку має сплатити роботодавець. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній в постанові від 21.01.2015 року у справі №6-195цс14, механізм здійснення розрахунку середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволеггя, оскільки відповідач при звільненні [PERSON] не виплатив їй нараховану заробітну плату, яка підлягає до стягнення з відповідача. Крім того, до стягнення підлягає також заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25.06.2016 по день винесення рішення. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору то він підлягає до стягнення з відповідача.

Outcome: approved