Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, покликаючись на те, що 30 травня 2005 року вона подарувала частину житлового будинку та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Чапаєвський тупік 21 своїй доньці [PERSON], яка скориставшись її станом здоров'я та багаторічними умовляннями, спонукала її укласти договір довічного утримання, мотивуючи тим, що вона буде перебувати на її повному утриманні та під її доглядом. Вона була впевнена, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Нотаріус наслідки підписання даного договору їй не роз'яснив, а тому вона уклала договір дарування внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме внаслідок неправильного сприйняття істотних умов договору, що вплинуло на його волевиявлення посилаючись на вимоги ст.. 235 ЦПК України. Внаслідок укладеного договору вона залишилася без житла. Відповідачка на протязі останніх двох років не спілкується з нею, не допомагає у побуті, не допомагає в оплаті комунальних послуг. Просить визнати недійсним договір дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Чапаєвський тупік 21 своїй доньці [PERSON]. Позивач та його представник в судовому засіданні уточнили позовні вимоги та змінили підстави. Уточнений позов підтримали, давши аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві. Просять позов задовільнити посилаючись на вимоги ст..233 ЦПК України. У судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили та пояснили, що позивачка [PERSON] Павліна не мала жодних проблем зі здоров'ям та не потребувала матеріального забезпечення, догляду чи утримання ні на момент укладення договору, ні згодом, так як до травня 2005 року. Окрім того, вона жодним чином не спонукала позивача до укладення договору дарування та позивачка [PERSON] розуміла суть договору дарування і договору довічного утримання, різницю між ними і наслідками укладення кожного з них та була свідома щодо того, що укладає саме договір дарування. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Аналогічні пояснення дала Відповідачка [PERSON] будучи допитаною в судовому засіданні в якості свідка та попереджена про кримінальну відповідальність. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні уточнений позов [PERSON] підтримала, давши аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві. Просила позов задовільнити посилаючись на вимоги ст..233 ЦПК України. Представники третьої особи першої Білоцерківської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у її відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що 30 травня 2005 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договори дарування, згідно якого позивачка [PERSON] подарувала відповідачці [PERSON] частину житлового будинку та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Чапаєвський тупік 21. Дані договори посвідчено державним нотаріусом першої Білоцерківської міської нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі за № № 4-2519, 4-2522 відповідно. Як встановлено в судовому засіданні, 11 жовтня 2006 року між [PERSON] та відповідачкою [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого [PERSON] подарувала відповідачці [PERSON] частину житлового будинку та частину земельної ділянки, що знаходиться за адресою Київська область, м. Біла Церква, вулиця Чапаєвський тупік 21. Даний договір посвідчено державним нотаріусом першої Білоцерківської міської нотаріальної контори та зареєстровані в реєстрі за № № 4-4680. Відповідно до ст. 717, ч. 2 ст. 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 725 ЦК України передбачено, що договором дарування може бути встановлений обов*язок обдарованого вчинити певну дію майнового характеру на користь третьої особи або утриматися від її вчинення ( передати грошову суму чи інше майно у власність, виплачувати грошову ренту, надати право довічного користування дарунком чи його частиною, не пред*являти вимог до третьої особи про виселення тощо). Дарувальник має право вимагати від обдарованого виконання покладеного на нього обов*язку на користь третьої особи. У разі смерті дарувальника , оголошення його померлим , визнання безвісно відсутнім чи недієздатним виконання обов*язку на користь третьої особи має право вимагати від обдарованого особа, на користь якої встановлений цей обов*язок. У відповідності до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до вимог ст.. 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 Даної статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до вимог ст. 233 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Частиною 2 Даної статті передбачено, що при визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як зазначено в п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним», відповідно до ч. 1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У звязку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Окрім того в ході розгляду справи, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору дарування 30 травня 2005 року вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, а також у п. 6 договору дарування частини житлового будинку, п. 3.2 догоовору дарування частини земельної ділянки вказано, що дарувальник стверджує, що він здійснює дарування без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, що стверджується підписами сторін на договорах дарування від 30 травня 2005 року. Крім того, на переконня суду, визнання правочину недійсним, зокрема договору дарування, не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього, оскільки за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Окрім того, у судовому засіданні сам позивачка [PERSON] підтвердила, що вона була присутня при його укладенні, нотаріусом їй не було розяснено права, що спростовується матеріали справи та вбачається зі змісту самих договорів, а також позивач пояснив, що бажає визнати оспорюваний договір дарування недійсним, виключно через те, що відповідач не відвідує його, не доглядає, на переконання суду не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Суд не бере до уваги показання свідків, оскільки дані пояснення не мають жодного відношення до оспорюваного договору дарування та обставин його укладення 30 травня 2005 року, а відтак і до предмету спору, а саме визнання недійсним договору дарування в порядку ст. 233 ЦК України. Ст.. 233 ЦК України встановлено, що правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як передбачено ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). З позовом до суду до [PERSON] Павілвна про визнання договорів дарування недійсними звернулася 13 травня 2015 року, тобто з порушенням строку позовної давності встановленої ст.. 257 ЦК України. Оскільки відповідачка та її представник звернулися до суду з клопотанням про застосування строку позовної давності, а тому відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України в позові слід відмовити. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем та його представником не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту того, що договори дарування, які вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах,, обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах та на момент укладення спірних договорів дарування існували обставини передбачені нормами ст. 233 ЦК України, внаслідок яких оспорювані договоир дарування можуть бути визнані недійсними. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed