Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Подружжя має дитину - [PERSON] , [INFO] . З жовтня 2012 року син тяжко хворів онкологічним захворюванням та з цього часу позивач виїхала з дитиною до Ізраїлю на лікування. На теперішній час позивач з відповідачем проживають окремо. Дитина проживає разом із позивачем у м. Києві та вони взяті на облік внутрішньо переміщених осіб. Потреба у виїздах дитини за межі України та неконтрольовану територію обумовлена тим, що позивач разом із дитиною декілька разів на рік виїжджає до Держави Ізраїль на обстеження стану здоров`я. Також позивач планує поїздки до інших країн Європи та Азії з метою оздоровлення та розвитку дитини. Також, у м.Донецьк знаходиться нерухоме майно позивача та це майно необхідно відвідувати і проводити обстеження, ремонт комунікацій. На неконтрольованій території проживає бабуся [PERSON] і друзі дитини. Тому позивач разом із дитиною кожний місяць виїжджає на неконтрольовану територію у м.Донецьк. Відповідач раніше надавав нотаріальну згоду від 08.04.2016 року на виїзд дитини за кордон строком дії на три роки до 20.04.2019 року, але з причин відсутності відповідача в Україні позивач позбавлена можливості отримати від нього нотаріально посвідчену заяву про дозвіл на вивезення дитини за межі України. З урахуванням уточнених позовних вимог просить надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон до Держави Ізраїль сина [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] на період з 01 червня 2019 року по 01 червня 2022 року; надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення на тимчасово неконтрольовану територію Донецької та Луганської областей сина [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , на період з 01 червня 2019 року по 01 червня 2022 року; надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон до Республіки Іспанії та інших країн Шенгенської угоди сина [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , на період з 15 серпня 2019 року по 15 вересня 2019 року; надати дозвіл на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14 червня 2019 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи здійснюється в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25 червня 2019 року закрито підготовче провадження і справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не заявились, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Надали суду заяви про підтримання пред`явлених позовних вимог у повному обсязі та просили розгляд справи здійснювати без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом. Дослідивши всі матеріали справи, суд вважає, що пред`явлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.11.2007 року, який рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 05.12.2017 року, що набрало законної сили 18.12.2017 року, розірвано. Подружжя є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28.07.2009 року Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Донецької області. Відповідно до довідки від 31 січня 2017 року №0000101839 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зазначено, що [PERSON] є переміщеною особою та її фактичне місце проживання зазначено; [ADDRESS] , Печерський район . Згідно із копією паспорту серії [NUMBER] , виданого Ворошиловським РВ ДМУ ГУМВС України в м.Донецьку 20.07.2007 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки від 31 січня 2017 року №0000101845 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, зазначено, що [PERSON] , [INFO] , є переміщеною особою та його фактичне місце проживання зазначено: [ADDRESS] , Печерський район , зареєстроване місце проживання зазначено: [ADDRESS] . Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питання про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Дане роз`яснення викладено у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 643/1090/17 (провадження № 61-28548св18) та узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Також, відповідно до п.п.5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької Луганської областей в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до преамбули Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» суверенітет України, яка є незалежною державою, поширюється на всю її територію, яка в межах існуючого кордону є цілісною і недоторканною. Перебування на території України підрозділів збройних сил інших держав з порушенням процедури, визначеної Конституцією та законами України, Гаазькими конвенціями 1907 року, IV Женевською конвенцією 1949 року, а також всупереч Меморандуму про гарантії безпеки у зв`язку з приєднанням України до Договору про нерозповсюдження ядерної зброї 1994 року, Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією 1997 року та іншим міжнародно-правовим актам є окупацією частини території суверенної держави Україна та міжнародним протиправним діянням з усіма наслідками, передбаченими міжнародним правом. Статтями 2 - 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що територія АР Крим та м.Севастополя через її тимчасову окупацію внаслідок збройної агресії Російської Федерації набуває статусу тимчасово окупованої території і на ній встановлюється особливий правовий режим, у тому числі особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Отже, для поїздки позивача з дитиною, зокрема до Донецької та Луганської областей необхідні документи, які передбачені для перетину кордону. Перелік документів та порядок перетину кордону визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Суд враховує той факт, що нерухоме майно позивача знаходиться у м.Донецьк, що підтверджується наданими позивачем доказами. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що підтверджують необхідність отримати дозвіл на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію Донецької області, окрім м.Донецька, а також до Луганської області. За таких обставин, суд вважає за можливе, надати дозвіл на в`їзд на тимчасово неконтрольовану територію м.Донецьк Донецької області, малолітньому [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без дозволу і супроводу батька [PERSON] , з дня набрання рішення суду законної сили і до 01 червня 2022 року, в зв`язку з тим, що позивачка та дитина зареєстровані в м. Донецьк Донецької області і на зазначеній території знаходиться нерухоме майно позивача. Також, наданими позивачем доказами підтверджується, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , перебував на лікуванні у Ізраїлі з діагнозом «нейробластома спинного мезга». З листа Клініці Хадасса Єрусалим Ізраїль від 10.05.2017 року вбачається, що [PERSON] , 2009 року народження, потребує проходження нагляду у клініці кожні пів року згідно із рекомендаціями лікаря. Крім того, відповідачем позивачу було надано згоду на виїзд дитини за кордон строком дії на три роки до 20.04.2019 року, яку посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.04.2016 року, яку зареєстровано у реєстрі за №715. З урахуванням зазначеного та того, що дитина потребує кожні пів року прибувати до клініці Хадасса Єрусалим Ізраїль для проходження обстеження, суд вважає за можливе надати позивачу дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон до Держави Ізраїль, а також надати дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення на тимчасово неконтрольовану територію м.Донецьк Донецької області, сина [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , на період з дня набрання рішення суду законної сили по 01 червня 2022 року із наданням дозволу на виготовлення проїзних документів на виїзд дитини за кордон без згоди батька, оскільки це буде відповідати найкращим інтересам дитини. Щодо позовних вимог про надання дозволу позивачу на тимчасове вивезення за кордон до Республіки Іспанії та інших країн Шенгенської угоди сина [PERSON] , [INFO] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , на період з 15 серпня 2019 року по 15 вересня 2019 року, необхідно зазначити наступне. Чинним законодавством України передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його початку і закінчення, із зазначенням конкретного місця перебування дитини. Враховуючи, що позовні вимоги стосуються тимчасового вивезення дитини до Республіки Іспанії та інших Країн Шенгенської угоди без згоди батька, суд вважає, що ці позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме про надання дозволу на тимчасове вивезення дитини без згоди батька до Республіки Іспанії з дня набрання законної сили судовим рішенням по 15 вересня 2019 року, оскільки інші країни не конкретизовані в позовних вимогах. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76,77 ЦПК України докази та оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи інтереси малолітнього [PERSON] , 2009 року народження, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial