Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

Позивачка звернулася з вказаним позовом в порядку, передбаченому п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст. 3 та ч.5 ст.110 ЦПК України, ч.1 ст.15 та ч.1 ст.16 ЦК України, за правилами яких, кожна особа має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру; кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу і позивачу в справах про захист прав споживачів надано право на свій розсуд пред'являти позов чи то за місцезнаходженням відповідача, чи то за зареєстрованим місцем проживання чи перебування споживача або за місцем заподіяння шкоди чи виконання договору, тому вона звернулась до суду за місцем своєї реєстрації до Вільнянського районного суд, що не суперечить Закону. У своєму позові позивачка вказує, що 22.08.2013 року до неї додому за адресою - вулиця Першотравнева, б.145, місто Вільнянськ, Запорізької області, прибули раніше їй незнайомі 3 особи, які назвали себе представниками приватного підприємця [PERSON] та приватного підприємця [PERSON], а також, представниками заводу «СТАТУС - ГРУПП», який виготовляє металопластикові вікна і запропонували на умовах проведення акції, що проводиться завод «СТАТУС - ГРУПП» спеціально для пенсіонерів, тобто зі зменшенням звичайної ціни на 25 % для пенсіонерів придбати металопластикові вікна. Ця ж скидка буде застосована і при встановленні, тобто проведенні монтажу цих вікон в її будинок, оскільки у заводу йде розпродаж метало-пластикових вікон саме для соціально-незахищених осіб.. Вказані прибулі особи почали її всі разом вмовляти погодитися укласти такий договір на придбання вікон та їх монтаж і демонструвати вигідність запропонованої пропозиції щодо придбання саме в цей день вікна чи вікон саме за акційною ціною з 25 % знижкою від їх вартості. Після деяких вагань, зважаючи на тривалі вмовляння прибулих осіб та будучи впевненою в придбанні товару з суттєвою знижкою, як зазначає в позові позивачка, вона повірила прибулим особам і вирішила придбати 2 таких вікна. З цією метою, прибулі особи тут же у неї вдома запропонували їй укласти договір з приватним підприємцем [PERSON] на виготовлення метало-пластикових вікон та їх передачу в мою власність, за умови сплати при цьому завдатку в сумі 2000 грн., а також 50 грн. в якості завдатку за угодою про завдаток на придбання, виготовлення (встановлення) метало-пластикових виробів. При укладенні договору вона його не читала, оскільки він надрукований дуже дрібним шрифтом і навіть в окулярах вона не могла розібрати його текст, а тому, повірила на слово прибулим особам. Ці ж особи показали на аркушах з текстом договору, де необхідно розписатися і вона розписалася у вказаних місцях. Вказані особи взяли з неї 2050 грн. і завірили, що це всі гроші, які мені необхідно сплатити за виготовлення, доставку, демонтаж старих вікон в моєму будинку та установку на їх місце нових. На всіх документах, на яких, за вказівкою прибульців вона ставила свій підпис, вже стояли відтиски печаток та підписи. Своїх документів вказані особи мені не показували, а тільки один з них назвався [PERSON] і на звороті однієї з рекламних карточок, де стяла інформація про знижку в 25 % він власноруч написав вищевказане прізвище, ім'я та по батькові. В подальшому, ввечері того ж дня, коли дочка та онука позивачки прочитали їй текст тих документів, на яких стояв її підпис, вона зрозуміла, що її ошукали, оскільки, як з'ясувалося у вказаних текстах підписаних нею Договорів, за умовами Договору на організацію робіт по виготовленню метало-пластикового вікон та їх передачу у власність позивачки, вона ще повинна доплатити за одним з варіантів, як це слідує з тексту Договору - 856 грн. - (п.2.3 Договору), а за іншим варіантом - 852 грн., (п.3.1 Договору), оскільки 2000 грн., які вона передала прибулим особам 22.08.2013 року є тільки завдатком і відповідно до п.2.2. Договору, її остаточний борг на момент майбутньої передачі їй вікон у власність становитиме ще додатково 856 грн., які вона зобов'язана буде додатково доплатити. Після всього цього вона зрозуміла, що прибулі особи, які представлялися довіреними особами відповідачів і які наче б то діяли від їх імені, ввели її в оману і шахрайським методом видурили в неї 2050 грн., оскільки в тексті договору, який позивачка, будучи введеною в оману підписала, ні про яку акцію заводу-виробника, так само як і про і знижку по оплаті за придбані вікна в розмірі 25 % від ціни виробу не йдеться. Так само, як з'ясувалося, в тексті договору відсутні обов'язки виконавця з демонтажу старих вікон та монтажу нових, а відтак, вона повинна ще окремо або доплачувати їм же, або проводити демонтаж та монтаж самостійно, знову ж таки, за додатковими угодами з іншими особами, оскільки позивачка не є спеціалістом-будівельником. З споживчими властивостями тих виробів, які позивачці обіцяли встановити, її ніхто не знайомив. А саме, які саме мають бути профіль, скільки в ньому має бути камер, яке саме має бути скло, яка кількість шиб повинна бути у склопакеті, яка повинна бути фурнітура в тих вікнах, які їй обіцяли встановити і хто є виробником всіх комплектуючих та самих вікон та пластикового профілю їй не пояснювали та не демонстрували. Сам договір такої інформації не містить, хоча позивачку завірили, що в тексті договору все зазначено, при цьому називали якісь ГОСТи та запевняли, що виробники з європейськими іменами та європейською якістю. Так само, договір не містить і інформації про те, якою саме має бути конструкція одного та другого вікна та інші необхідні комплектуючі предмети, як то: підвіконня, протимоскітна сітка та ін. Крім того, на угоді про завдаток на придбання (встановлення) метало-пластикового виробу від того ж числа - 22.08.2013 року, значиться, що Відповідач 2 - [PERSON] є представником якогось суб'єкту підприємництва на ймення «ІМЕХ», який наче б то є поставщиком. У цьому ж договорі не зазначено, яке відношення цей суб'єкт має до вікон, які позивачці обіцяли продати та встановити та чому саме цьому суб'єкту позивачка зобов'язана сплатити завдаток в сумі 50 грн., оскільки сам договір на придбання вікон вона укладала з [PERSON], а з суб'єктом підприємництва на ймення «ІМЕХ», який наче б то є поставщиком, вона жодного договору не укладала. Крім того, вказана угода взагалі не містить підпису [PERSON], а під текстом угоди в графі де повинен міститися її підпис, поставщиком зазначена інша особа - Завод «СТАТУТС ГРУПП», хоча [PERSON] у цій угоді вказана як повноважний представник саме суб'єкту підприємництва на ймення «ІМЕХ». Також, свої позовні вимоги позивачка обгрутновувала тим, що як вбачається з Договору на організацію робіт по виготовленню метало-пластикового вікон та їх передачу в її власність та Угоди про завдаток на придбання (встановлення) метало-пластикового виробу, особи, які зазначені як сторона кожного з правочинів, тобто - Відповідачі не є виробниками товару, який вони мали намір передати за мої кошти мені у мою власність. При цьому, хто саме є виробником метало-пластикових вікон, профіль якого виробника профілів буде використано в тих вікнах, які їй мали намір привезти вищевказані особи, в Договорі не зазначено. Позивачка також вважає, що їй фактично нав'язали придбання метало-пластикових вікон та обманули зі знижкою і всіма іншими аспектами, тому в подальшому, вона вирішила відмовитись від послуг відповідачів, в зв'язку з чим, діючи відповідно до вимог ч.3 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» вирішила розірвати укладені правочини і повернути назад собі сплачені кошти. З цією метою, наступного дня - 23.08.2013 року її представник прибув безпосередньо в торговий офіс обох відповідачів, що розташований за адресою - [ADDRESS] і від імені позивача подав заяву про розірвання основного Договору щодо придбання нею вікон. Однак, в торговому офісі їй повідомили, що ніяких грошей, сплачених нею, їй повертати не буде, оскільки такий вид товару як металопластикові вікна, поверненню не підлягають. Після цього, з метою досудового врегулювання спору вона через своїх представників ще декілька разів просила повернути їй гроші, сплачені нею при укладенні оспорених договорів, однак, відповідачі грошові кошти в сумі 2050 грн. їй не повернули. В подальшому їй неодноразово телефонувала особа, яка називала себе представником [PERSON] та говорила про те, що організація готова привезти їй вікна, але необхідно доплатити обумовлену договором суму. Все це і змусило позивачку звернутися до суду з зазначеним позовом, оскільки, як вона вважає, під час укладення оспорених договорів при фактичному невиконанні відповідачами вимог Закону України «Про захист прав споживачів», були порушені її права споживача та вимоги норм ЦК України. При цьому, дії обох відповідачів вона вважає солідарними, оскільки вони і їх представники діяли протиправно та злагоджено. Позивачка також вважає, що неправомірними діями відповідачів їй спричинена моральна шкода, оскільки вона перенервувалася, дії відповідачів, які заволоділи її грішми, призвели до погрішення її стану здоров'я фізичних і психічних страждань і інших негативних емоцій, які були викликані неправомірними діями відповідачів. У своєму позові позивачка просить суд визнати недійсними Договір на організацію робіт по виготовленню 2-ох метало-пластикових вікон та їх передачу в мою власність від 22.08.2013 року, що укладався між нею та ПП [PERSON], Угоду про завдаток на придбання (встановлення) метало-пластикових виробів від 22.08.2013 року, що укладався між нею та Відповідачем 2 - ПП [PERSON], визнати протиправними дії відповідачів при укладенні цих договорів і їх бездіяльність щодо неповернення їй 2050 грн. та солідарно стягнути з них на її користь 2050 грн., а також стягнути з цих же осіб спричинену їх протиправними діями та бездіяльністю матеріальну шкоду в сумі 850 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн., а також, віднести всі судові витрати, понесені нею у зв'язку з пред'явленням та розглядом цього позову на обох відповідачів, як сторону недійсного правочину та стягнути ці витрати з них на її користь. В судове засідання відповідачі не з'явились, до суду своїх представників не направили, відзиву та заперечень проти позову в суд не надали, хоча про час та місце судового засідання були повідомлені завчасно належним чином. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги [PERSON] та наполягає на задоволенні позовних вимог його довірительки в повному обсязі. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд розглядає дану цивільну справу за наявністю у справі доказів, ухвалює заочне рішення, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, взявши до уваги заяви позивача та його представника, врахувавши пояснення допитаного свідка, вивчивши матеріали справи та проаналізувавши вищевказану ситуацію, вважає, що заявлені позовні вимоги в частині визнання оспорених Договорів недійсними, визнання протиправними дії відповідачів при укладенні цих договорів і бездіяльність відповідачів при неповерненні позивачці 2050 грн. та стягнення солідарно з обох відповідачів сплачених нею 2050 грн. обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі, а в частині інших вимог, підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Як було встановлено, позивачка [INFO], дійсно є пенсіонером та особою похилого віку, оскільки на момент укладення спірних договорів їй виповнилось 77 повних років. 22.08.2013 року позивачка дійсно мала намір придбати металопластикові вікна саме за акційною ціною зі знижкою у 25% вартості вікон, демонтажу старих вікон та монтажу придбаних, про яку їй вказали представники відповідачів і з цією метою нею було укладено оспорені правочини. Позивачка з цього приводу надала суду самі договори з відтисками печаток відповідачів - приватних підприємців [PERSON] та [PERSON], а також інші документи, що є письмовими доказами, як то - рекламну продукцію з відтисками печаток відповідача [PERSON] і з цією метою передала представникам відповідачів 2000 грн. при укладенні Договору на організацію робіт по виготовленню метало-пластикового вікон та їх передачу у власність позивача та 50 грн. при підписанні Угоди про завдаток на купівлю (встановлення) метало-пластикових виробів. В подальшому, позивачка, використовуючи свої права споживача намагалася розірвати укладені правочини та повернути сплачені при їх укладенні кошти, для чого на другий день звернулася в офіс відповідачів з відповідною заявою, що підтверджується копією цієї заяви. Як вбачається з тексту наданого суду Договору на організацію робіт по виготовленню метало-пластикового вікон та їх передачу в її власність особа, яка зазначена як сторона цього правочину - відповідач [PERSON] не є виробником товару, який він реалізовував, при цьому, хто саме є виробником метало-пластикових вікон, профілю, фурнітури, інших частин вікон, в Договорі не зазначено. Текст цього оспореного договору дійсно виконаний дрібним розміром шрифту, більша і суттєва його частина - розміром в 10 поліграфічних пунктів. Крім того, на угоді про завдаток на придбання (встановлення) метало-пластикового виробу від того ж числа - 22.08.2013 року, значиться, що Відповідач 2 - [PERSON] є представником суб'єкту підприємництва на ймення «ІМЕХ», який наче б то є поставщиком. У цьому ж договорі не зазначено, яке відношення цей суб'єкт має до вікон, які позивачці обіцяли продати та встановити та чому саме цьому суб'єкту позивачка зобов'язана сплатити завдаток в сумі 50 грн., оскільки сам договір на придбання вікон вона укладала з [PERSON], а не з суб'єктом підприємництва на ймення «ІМЕХ». З цього ж договору вбачається, що позивачка передала, а [PERSON] - відповідачка за позовом прийняла 50 грн. в якості завдатку на покупку, виготовлення та встановлення метало-пластикових вікон. Крім того, вказана угода взагалі не містить підпису [PERSON], а під текстом угоди в графі де повинен міститися її підпис, поставщиком зазначена інша особа - Завод «СТАТУТС ГРУПП», хоча [PERSON] у цій угоді вказана як повноважний представник саме суб'єкту підприємництва на ймення «ІМЕХ». Як вбачається з цих же договорів, реалізація товару та надання послуг відповідачами здійснювалось поза межами торговельних або офісних приміщень, оскільки місцем розташування офісу відповідачів в договорі зазначене приміщення за адресою - [ADDRESS]. Відповідно до вимог п.22 ст.1 Закону «Про захист прав споживачів», споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Відповідно до пунктів 3, 18 ч.1 ст.1 цього ж Закону, виконавець - це суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги; продавець - суб'єкт господарювання, який згідно з договором реалізує споживачеві товари, або пропонує їх до реалізації. Тобто, згадуваний Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва, а відтак, розповсюджується і на ті правовідносини, які виникли між мною та Відповідачами. Як вже зазначалось, в даному випадку, Відповідачі реалізовували продукцію та надавали послуги поза торговельними або офісними приміщеннями. Згідно з положеннями, що передбачені ч.ч.2, 3 та 4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) зобов'язаний надати споживачеві документ, який засвідчує факт укладення договору і є підставою для виникнення взаємних прав та обов'язків. Такий документ повинен містити інформацію про: 1) дату укладення договору; 2) найменування та місцезнаходження продавця (виконавця); 3) найменування продукції; 4) ціну; 5) строк виконання робіт (надання послуг); 6) інші істотні умови договору; 7) права та обов'язки сторін договору. У разі ненадання такої інформації суб'єкт господарювання несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом чотирнадцяти днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж. У разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору і будь-які витрати, пов'язані з поверненням продукції, покладаються на продавця (виконавця). Стверджуючи про правомірність своєї вимоги до відповідачів і наявність підстав для розірвання оспорених правочинів зразу ж після їх укладення, позивачка виходила з того, що з урахуванням вимог, які містяться в ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів», вона мала таке право і використала його, а відтак, як вважає суд, у відповідачів виник обов'язок щодо повернення отриманих від неї грошових коштів та відшкодування відповідних витрат та спричиненої шкоди. Також, у відповідності з вимогами, що містяться в ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо інформування споживача стосовно товарів та послуг, то у вказаній нормі зазначено, що перед укладанням договору про придбання товарів чи надання послуг, споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію чи послуги, що забезпечує можливість їх свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Інформація про продукцію повинна містити: - назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються; - найменування нормативних документів, вимогам яких повинна відповідати вітчизняна продукція; - дані про основні властивості продукції, а щодо продуктів харчування - про склад (включаючи перелік використаної у процесі їх виготовлення сировини, в тому числі харчових добавок), номінальну кількість (масу, об'єм тощо), харчову та енергетичну цінність, умови використання та застереження щодо вживання їх окремими категоріями споживачів, а також іншу інформацію, що поширюється на конкретний продукт; - відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами; - дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції; - дату виготовлення; - відомості про умови зберігання; - гарантійні зобов'язання виробника (виконавця); - правила та умови ефективного і безпечного використання продукції; - строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій; - найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Стосовно продукції, яка підлягає обов'язковій сертифікації, споживачеві повинна надаватись інформація про її сертифікацію. Стосовно продукції, яка за певних умов може бути небезпечною для життя, здоров'я споживача та його майна, навколишнього природного середовища, виробник (виконавець, продавець) зобов'язаний довести до відома споживача інформацію про таку продукцію і можливі наслідки її споживання (використання). Інформація споживачеві повинна надаватися згідно із законодавством про мови. Інформація, передбачена частиною першою цієї статті, доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування. Продавець (виконавець), який реалізує продукцію, повинен обов'язково зазначати ціну кожної одиниці такої продукції або однієї категорії продукції та ціну однієї стандартної одиниці цієї продукції. Написи щодо ціни реалізації продукції мають бути чіткими і простими для розуміння. Ціна продукції повинна включати в себе всі податки та неподаткові обов'язкові платежі, які відповідно до законодавства сплачуються споживачем під час придбання відповідної продукції. Ціна товару зазначається за одну упаковку такого товару, а якщо товар поставляється без упаковки - за одиницю вимірювання, яка звичайно застосовується до такого товару. У разі коли за одну ціну пропонується кілька товарів, робіт або послуг чи їх поєднання або якщо продавець (виконавець) надає споживачеві при реалізації однієї продукції право одержати іншу продукцію за зниженою ціною, до споживача доводиться інформація щодо змісту та вартості пропозиції та у разі пропонування товарів, робіт або послуг за одну ціну - ціни таких товарів, робіт або послуг, взятих окремо; Вживання понять «знижка» або «зменшена ціна» або будь-яких інших, аналогічних за значенням, дозволяється лише з додержанням таких умов: 1) якщо вони застосовуються до продукції, яку безпосередньо реалізує суб'єкт господарювання; 2) якщо такого роду знижка або зменшення ціни застосовується протягом визначеного та обмеженого періоду часу; 3) якщо ціна продукції є дійсно нижчою від її звичайної ціни. Вживання поняття «розпродаж» або будь-яких інших, аналогічних йому, дозволяється лише з додержанням таких умов: 1) якщо здійснюється розпродаж усіх товарів у межах певного місця або чітко визначеної групи товарів; 2) якщо тривалість розпродажу обмежено в часі; 3) якщо ціни товарів, що підлягають розпродажу, є дійсно меншими від їх звичайної ціни. Після публічного повідомлення про початок проведення розпродажу, застосування знижок або зменшення ціни до споживачів повинна доводитися інформація про ціну продукції, що була встановлена до початку проведення відповідного розпродажу, застосування знижок або зменшення ціни, а також ціну цієї ж продукції, встановлену після їх початку. Також, вказаною нормою того ж Закону передбачено, що у разі коли надання недоступної, недостовірної, неповної або несвоєчасної інформації про продукцію та про виробника (виконавця, продавця) спричинило: - придбання продукції, яка не має потрібних споживачеві властивостей, - споживач має право розірвати договір і вимагати відшкодування завданих йому збитків; - заподіяння шкоди життю, здоров'ю або майну споживача - споживач має право пред'явити продавцю (виробнику, виконавцю) вимоги, передбачені законом, а також вимагати відшкодування збитків, завданих природним об'єктам, що перебувають у його володінні на праві власності або на інших підставах, передбачених законом чи договором. Також, вказаною нормою того ж Закону передбачено, що збитки, завдані споживачеві недобросовісною рекламою, підлягають відшкодуванню винною особою у повному обсязі і продавець не звільняється від відповідальності у разі неодержання ним від виробника (імпортера) відповідної інформації про товар. Також, вказаною імперативною нормою того ж Закону визначено, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію чи недобросовісною рекламою, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. Відтак, Відповідачі були зобов'язані надати позивачці таку інформацію та зазначити її в договорі, з огляду на що, дії відповідачів при укладенні договорів не відповідають вимогам чинного законодавства, оскільки з подібною інформацією позивачка ознайомлена не була і з огляду на подальші події та дії відповідачів, суд вважає, що в даному випадку, відповідачі навмисно ввели в оману позивачку через свідомо ненадану інформацію, яку, вона, як споживач, повинна була отримати перед укладанням правочинів для всебічного і повного ознайомлення з їх умовами, ціною, способами розрахунку за товар та послуги та іншими суттєвими умовами, тобто, тим самим, відповідачі допустили зловживання своїми правами та допустили по відношенню до споживача, яким позивачка є у спірних правовідносинах, нечесну (несправедливу) підприємницьку діяльність, чим порушили її права, що як наслідок і спричинило укладення нею вищевказаних договорів та допустили щодо позивачки нечесну підприємницьку практику, яка заборонена законом. Так, ст.13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не вчиняти дії з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в інших формах. Частиною 1 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика забороняється. Згідно тієї ж ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, якщо така діяльність спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він би не погодився і якщо така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції чи послуг, таких як: їх наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, очікувані результати споживання. За тією ж нормою (ст.19 Закону), підприємницька практика вважається нечесною, якщо вона вводить споживача в оману стосовно дійсної ціни послуги або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг, стосовно прав споживача або небезпеки чи ризиків, що йому загрожують. Та ж практика є такою, що вводить споживача в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору і вчинення правочину, і така діяльність розцінюється як нечесна підприємницька практика. При цьому, вказаною нормою - (ст.19 Закону), законодавець встановив, що перелік форм підприємницької практики, що вводить в оману, не є вичерпним, однак, поза всяким сумнівом, під оманою слід розуміти умисне введення в оману учасника угоди шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, що мають істотне значення для угоди, що укладається. В даному випадку, саме ці обставини - свідоме ненадання відповідачами повної та докладної інформації щодо того товару, який позивачка мала намір придбати та послуг, які їй мали намір надати відповідачі, в т.ч. щодо самого товару, його дійсної ціни та послуг, їх кількості, обсягу та ціни, яка є необхідною для здійснення свідомого вибору під час укладення подібного роду договорів, призвело до того, що саме щодо цих обставин позивач була введена в оману і в цьому сенсі її вибір не був і не міг бути свідомим. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12.04.1996 року з наступними змінами визначено, що при вирішенні спору у справах за позовами про захист прав споживачів, порушених внаслідок недостовірної або неповної інформації про товар (роботу, послугу) чи недобросовісної його реклами, суд має виходити з припущення, що споживач не має спеціальних знань про властивості та характеристики товарів (робіт, послуг). Вищевказані конкретні дії представників відповідачів саме в день підписання договорів, суд розцінює як агресивні та нечесні щодо позивачки. У відповідності з правилами, встановленими ч.1 ст.1 ЦК України, чинним цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), які засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні їх учасників. Загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. (ст.3 ЦК України) Вимога щодо справедливості добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах; закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу; одночасному поєднанні вимог норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому, справедливість необхідно трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до вимог правових норм. Добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Згідно зі ст.627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Отже, як вважає суд, при укладенні оспорених позивачкою правочинів відповідачами був порушений один із принципів цивільно-правових відносин, які закріплені у ст.3 ЦК України - принцип справедливості. Відповідно до вимог ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з приписами ч.ч. 1 та 5 ст. 203 того ж Кодексу, як я вже зазначала, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсність правочину, серед інших підстав, виникає і через те, що хоча дія і схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів, в т.ч. дефектів волі -невідповідність волі та волевиявлення сторони. Відповідно ж до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В даному випадку, як вже зазначав суд, при укладенні вищевказаних правочинів була відсутньою дійсна воля позивачки, оскільки протиправними діями обох відповідачів вона була введена відповідачами в оману при вищезазначених обставинах. Тим самим, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорених договорів, відповідачами були порушені вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідачі не вчинили обов'язкові для них при укладенні такого типу договорів дії, не виконали обов'язкові для них при укладенні такого типу договорів вимоги та приписи і не зазначили в самих договорах всі вищенаведені умови та приписи, а відтак, оспорені договори підлягають визнанню недійсними з підстав, передбачених ст.ст. 203 та 215 ЦК України, оскільки, при їх укладенні дії відповідачів суперечили вимогам п.6 ч.1 ст.3, п.п. 1 та 5 ст.203 ЦК України і були укладені з використанням нечесної підприємницької практики з їх сторони, а тому, відповідно і до вимог ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживача», вказані правочини підлягають визнанню недійсними і з цих підстав. Крім того, недотримання відповідачем при укладенні оспорених правочинів вимог ст.ст.12, 15, 19 Закону України «Про захист прав споживача», іншого чинного законодавства, відповідно до вимог п.п. 1, 2, 4, 5 та 7 ч. 4 ст. 21 того ж закону, є порушенням прав позивачки, як споживача, а тому, зазначене, відповідно до вимог ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», п.3 ст.215, п.1 ст.230 ЦК України, є підставою для визнання укладених правочинів недійсними і підставою для задоволення позову і з цих підстав. Крім того, недодержання відповідачем в момент вчинення правочину вимог, встановлених п.п. 1 та 3 ст.203 ЦК України є також підставою для визнання судом укладених позивачкою правочинів недійсними, оскільки, самі договори не відповідають вимогам закону, а в результаті протиправних дій відповідачів під час укладення правочинів позивачка була введена представниками відповідачів в оману, що, як наслідок, відповідно до вимог ч.1 ст.215 та ст.230 ЦК України тягне недійсність правочину. Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а тому, суд приходить до висновку, що в даному випадку до сторін слід застосувати двосторонню реституцію. Крім того, як вважає суд, протиправними діями відповідачів позивачу спричинена і моральна шкода. Так, допитана в якості свідка [PERSON] пояснила суду, що зразу ж після того, як позивачка зрозуміла, що її ошукали при укладенні спірних договорів, вона стала нервувати, стан її здоров'я погіршився, в неї піднявся кров'яний тиск і вона була змушена викликати карету невідкладної швидкої допомоги для надання медичної допомоги позивачці. Також, вона та представник позивачки суду пояснили, що в подальшому, в результаті бездіяльності і дій відповідачів вже після укладення договору та повідомлення про його розірвання, представники відповідачів телефонували позивачці в різний час, в тому числі вечірній і нічний та вимагали сплатити додаткову суму грошей і забрати вікна, що призвело до додаткових моральних переживань, фізичних страждань і інших негативних емоцій у вигляді фізичних страждань, пов'язаних із завданою їй, особі похилого віку, образою її особистості і приниженням її честі і гідності внаслідок обману, погіршенням стану здоров'я позивачки. В цьому зв'язку, всі разом узяті пережиті позивачкою події, пов'язані з придбанням у відповідачів вікон викликали в неї погіршення стану її здоров'я, викликали погіршення стану її загального самопочуття, погіршили її взаємини з оточуючими, створили у них неправильну про позивачку думку і змусили її до часткової зміни звичного устрою і ведення способу життя, вона стала більш замкнутою та лякливою. В цьому ж зв'язку, виходячи зі всіх вищенаведених обставин, ураховуючи тяжкість і глибину заподіяних позивачці протиправними діями відповідача страждань та моральних переживань, заподіяну позивачці моральну шкоду суд оцінює в суму 2500 грн. і вважає, що саме така сума, з урахуванням наведеного, буде адекватною тій моральній шкоді, яка була заподіяна винними діями відповідачів, а також достатньою і справедливою для відновлення її фізичного здоров'я і приведення її морального стану в норму. Відповідно до вимог ст.241 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Суд також враховує, що відповідно до вимог ст.60 ЦПК, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених ст. 61 цього Кодексу. Вказане правило діє, якщо в нормах матеріального права немає вказівки про перерозподіл обов'язків доказування. Однак, при вирішенні спорів про захист прав споживача слід ураховувати, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі і за спричинену шкоду, лежить на продавцеві. В даному випадку, відповідач не скористався своїм правом на надання доказів для спростування позовних вимог Також, в даному випадку, позивачкою та її представником в судовому засіданні не надано доказів спричинення позивачці матеріальної шкоди в заявлені сумі на поїздки представників позивачки в офіс до відповідачів для врегулювання спору та консультацій у фахівців в сумі 850 грн. Що ж стосується вимог позивачки про віднесення судових витрат на відповідачів та стягнення понесених нею судових витрат на ї користь, то в даному випадку суд до таких відносить судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена за законом при зверненні до суду з цим позовом, але який підлягає стягненню з відповідачів в дохід місцевого бюджету, як осіб, винних в порушенні прав позивачки в розмірі відповідно до задоволеної суми, тобто - 575 грн., що становить 1% від загальної суми, що підлягає стягненню з відповідачів - (2050 + 2500 + 1200 = 5750). Також, суд вважає, що відповідно до ст.ст.79, 84 ЦПК України на користь позивачки слід стягнути судові витрати у вигляді суми, витраченої [PERSON] на надання їй правової допомоги в сумі 1200 грн., які нею були сплачені при наданні їй правової допомоги як при підготовці позову, так і безпосередньо в судовому засіданні, оскільки ці витрати підтверджені договором про надання позивачці правової допомоги та актами виконаних робіт. Суд також вважає, що визнання оспорених правочинів недійсними, а дій і бездіяльності відповідачів під час укладення оспорених правочинів та в подальшому - неправомірними, стягнення матеріальної та моральної шкоди відповідно до вимог п.п. 2, 8 і 9 ч.2 ст.16 ЦК України є вірним способом захисту порушених прав позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: partial