Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] і зняти його з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої вимоги тим, що у комунальній квартирі [ADDRESS] зареєстровані: вона [PERSON] , її мати [PERSON] , її неповнолітній син [PERSON] та її брат відповідач по справі [PERSON] . Відповідач у вказаній квартирі не проживає з квітня 2015 року, що підтверджується Актами про непроживання. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вважає, що позовні вимоги позивачки є незаконними, безпідставними та необґрунтованими та не відповідають фактичним обставинам. Позивачка навмисно спотворює фактичні обставини справи, приховуючи дійсні причини його тимчасової відсутності за місцем реєстрації. Позивачка має намір позбавити його житла, позбавивши права на приватизацію. Зазначає, що його батькам, як працівникам заводу «Ніконт» виділена квартира [ADDRESS] . Ордер на квартиру видано на ім`я батька. Квартира до цього часу не приватизована. З 2015 року та по сьогоднішній день він мешкає у будинку, який належить матері його дружини. В 2016 році помер його батько, позивачка вмовила матір та його на надання згоди прописати її та її неповнолітнього сина у спірній квартирі. Разом з сім`єю він не має можливості проживати за місцем реєстрації, оскільки позивачка чинить перешкоди. Вона зайняла майже всю квартиру, весь час влаштовує матері [PERSON] , яка є літньою людиною, сварки. Особові рахунки оформлені на матір, на сьогодні він допомагає матері, в тому числі матеріально, сплачує частково комунальні послуги. Він має намір вирішити питання щодо приватизації квартири, а в подальшому щодо її продажу. Це дасть змогу купити окреме житло, де зможе жити мати. Окрім спірної квартири, він не має іншого житла, а тому у разі якщо судовим рішенням він буде визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, то фактично залишиться безхатьком. Від позивачки надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що вона не чинила перешкоди для проживання її батька [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відсутністю його звернень до неї з цього питання , а також він не звертався до поліції, а ні до суду для усунення перешкод у користуванні зазначеним майном. У відзиві на позов відповідач зазначає, що з 2015 року він погодився на пропозицію своєї дружини переїхати до її матері в приватний будинок, де і проживає й по теперішній час. Тобто, [PERSON] додатково підтверджує свою відсутність за місцем своєї реєстрації понад строки, встановлені чинним законодавством та зазначає, що погодився добровільно переїхати жити до своєї дружини. Твердження відповідача, про те, що у нього відсутнє будь-яке інше власне майно не відповідає дійсності, оскільки на підставі договору дарування від 10.08.2010, він є власником житлового будинку [ADDRESS] . Крім того, [PERSON] не підтримує спірну квартиру в належному стані та не оплачує вартість комунальних послуг, що підтверджується копіями квитанцій про оплату комунальних послуг, особистих речей відповідач, за вказаним місцем не зберігає, спальне місце його відсутнє, поштової кореспонденції не отримує. Щодо тверджень відповідача про те, що вона влаштовує сварки матері [PERSON] є голослівними та неправдивими. Вона робить все для того, щоб її мати жила в кращих умовах та мала все необхідне для комфортного життя. Ухвалою суду від 04.02.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 03 березня 2019 року між житлово-комунальним підприємством Миколаївської міської ради «Південь» (далі - наймодавець) та [PERSON] (далі наймач) укладено Договір найму житла (житлового приміщення) № 4, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим Договором, наймодавець зобов`язується передати наймачу у строкове безоплатне користування, а наймач зобов`язується прийняти у строкове безоплатне користування житлове приміщення, а саме, квартиру [ADDRESS] , яка складається з трьох житлових кімнат. 21 травня 2021 року між КЖЕП Центрального району м. Миколаєва та [PERSON] укладено Типовий Договір № 43 найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду, відповідно до якого наймодавець надає наймачу і членам його сімї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у безстрокове користування квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки про склад сімї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги з ЖКП ММР «Південь» від 20.12.2016 за вих. № 5586, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . З Акту від 20.10.2015, підписаного сусідами позивачки та посвідченого начальником та паспортистом ЖЕКу № 11 ЖКП ММР «Південь», [PERSON] , 1977 року народження, починаючи з квітня 2015 року у квартирі [ADDRESS] не проживає. Як вбачається з відомостей про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 11.12.2020 за вих. № 23005-000412825-037-08, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до Акту про не проживання від 07.05.2019 та від 27.12.2020, підписаного сусідами позивачки та посвідченого директором ТОВ «Місто для людей», [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з квітня 2015 року. Вказане підтверджується письмовими поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12-14, 16-17). З квитанцій, які долучені до відповіді на відзив, вбачається, що [PERSON] сплачуються комунальні послуги, які надають до квартири [ADDRESS] , за період з грудня 2017 року по квітень 2021 року (а.с. 48-110). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, сформованої 27.04.2021, вбачається, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] на підставі Договору дарування від 10.08.2010, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Сидоренко Л.М., зареєстрованого в реєстрі за № 714. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такий висновок викладено у Постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 листопада 2018 року, справа № 591/4595/16-ц, провадження № 61-28757св18. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз`яснено у пункті 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 липня 2020 року (справа 519/875/14-ц). Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зазначили, що є сусідами позивачки. Протягом щонайменше п`яти років [PERSON] , який є братом Астремської не проживає у спірній квартирі, він мешкає в приватному будинку разом із сім`єю. Ніяких ситуацій щодо не допуску [PERSON] до спірної квартири вони не бачили. Твердження відповідача про те, що позивачка чинить перешкоди у користуванні спірною квартирою, судом не береться до уваги, оскільки доказів на підтвердження зазначеного (звернення до правоохоронних органів, акти про ненадання доступу до житла, покази свідків, тощо), суду не надано. Так само не береться до уваги посилання відповідача на відсутність у нього іншого житла, оскільки це спростовується дослідженими матеріалами. За таких обставин, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, належних та достатніх доказів щодо створення йому перешкод у користуванні квартирою відповідачем не надано, суд вважає, що факт непроживання відповідача у квартирі [ADDRESS] , більш ніж рік підтверджений в ході розгляду справи, а тому вимога про визнання відповідача втратившим права користування, підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про зняття [PERSON] з реєстраційного обліку з квартири [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. У ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Таким чином, реєстрація фіксує офіційне місце проживання особи. За цією адресою особа має право проживати, на неї надсилаються усі офіційні документи, відповідно до даних про реєстрацію нараховуються усі комунальні послуги і таке інше. Наявність осіб, зареєстрованих по квартирі, на яку звертається, негативно відобразиться на її ціні, а також буде перешкоджати реалізації цього предмета іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Оскільки зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі рішення суду, вимоги про зняття з реєстраційного обліку є похідними від вимог про позбавлення права користування житловим приміщенням, а тому позов в частині вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідача не підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial