Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

Позивач Моторно (транспортне) страхове бюро України звернувся до суду із позовом до Бондар В.Б. , в якому просив стягнути з останнього на свою користь понесені витрати: 8791,53 грн. - регламентована виплата МТСБУ; 2335 витрати на правову допомогу, 2270 грн. сплаченого судового збору. Позовні вимоги, обґрунтував тим, що 20.07.2020 року о 10.00 [PERSON] керуючи автомобілем «ГАЗ-24» д.н.з. [NUMBER] по вул.Асмолова в м.Жмеринка, не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з електроопором, внаслідок чого вона була пошкоджена. В результаті дорожньо-транспортної пригоди (ДТП) частина жителів м.Жмеринка були залишені без світла. Постановою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2020 року, відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП.. Згідно з постановою на підставі досліджених доказів судом встановлено, що водій автомобіля «ГАЗ-24» д.н.з. [NUMBER] [PERSON] порушив вимоги п.п.12.1 Правил дорожнього руху України, що призвело до ДТП. Оскільки внаслідок пошкодження електроопори частина жителів м.Жмеринка залишилися без електропостачання, з метою відновлення електропостачання Структурна одиниця «Шаргородські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго» становила 8791,53 грн. Зазначена шкода у визначеному розмірі потерпілій особі особисто винуватцем ДТП не відшкодована.Оскільки на дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, на підставі п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», за заявою уповноваженого представника власника пошкодженої електроопори, МСТБУ виплатило потерпілій особі 8791,53 грн за шкоду заподіяну потерпілому в результаті ДТП. Таким чином позивач набув право вимоги, яке потерпіла особа (АТ «Вінницяобленерго») мало до відповідача, як осби відповідальної з завдані збитки. МТСБУ направляло відповідачу листи -претензії, щодо компенсації витрат в добровільному порядку, однак відповіді він не надіслав та не здійснив жодних перерахунків на реквізити позивача. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд, стягнути з [PERSON] в порядку регресу суму виплаченого страхового відшкодування та судових витрат. Ухвалою суду від 05.10.2021 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача адвокат Бондар В.Б. в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу у його відсутності, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачу [PERSON] направлялась копія ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви разом з копіями доданих документів, однак на адресу суду повернувся конверт з відміткою «Повернення. Адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями ч.7 та 8 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом, відзиву на позовну заяву не надіслав. З огляду на вищезазначене суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Таким чином, суд приходить до висновку про доцільність проведення спрощеного позовного провадження у даній справі, так як дана справа відноситься до малозначних, оскільки позовні вимоги позивача складають 8791,53 грн., тобто ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Крім того, ніхто із учасників по справі заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження не подавав. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 20.07.2020 року о 10.00 [PERSON] керуючи автомобілем «ГАЗ-24» д.н.з. [NUMBER] по вул.Асмолова в м.Жмеринка, не обрав безпечну швидкість руху, не впорався з керуванням та здійснив зіткнення з електроопорою, внаслідок чого вона була пошкоджена. Згідно постанови Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 13.08.2020 року, відповідача визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 КУпАП у вищезазначеній дорожно - транспортній пригоді (а.с.6). Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрали законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Перевіркою чинності страхового поліса встановлено, що поліс на транспортний засіб з номерним знаком д.н.з. [NUMBER] не знайдено; відповідно, на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , який керував транспортним засобом марки «ГАЗ-24» д.н.з. [NUMBER] не була застрахована (а.с.9 зв.). За довідкою, АТ «Вінницяобленерго» в особі структурної одиниці Шаргородські електричні мережі являється власником електороопори №45 лінія 2 ЩТП №44, яка має інвентаризаційний номер 5754 (а.с.11 зв.). В вересні 2020 року представник структурної одиниці «Шаргородські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго» на підставі ст.35 та п.41.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», звернулося з заявою про відшкодування оціненої шкоди заподіяної в результаті зазначеного ДТП (а.с.9) з участю [PERSON] на підставі наданої калькуляції вартості виконаних робіт на загальну суму 8791,53 грн. (а.с.7-8). Оскільки на дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, на підставі п.41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МСТБУ на підставі наказу виплатила потерпілій структурній одиниці «Шаргородські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго» відшкодування у розмірі 8791,53 грн. (а.с.16) . У відповідності зі ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Частиною першою ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (ст.ст.11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіював шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Так, за ст.1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Керування транспортним засобом становить джерело підвищеної небезпеки, а відповідач, як особа, яка здійснює керування, відповідає за шкоду, задану потерпілому незалежно від наявності або відсутності вини водія. За п.2.ст.1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пункт 5 ст.1187 ЦК містить лише два виключення, які звільняють водія від відшкодування. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вбачається з матеріалів справи та наданих позивачем доказів, при вчиненні ДТП відповідач не знаходився під впливом непереборної сили, як і не встановлено умислу потерпілої на завдання собі шкоди. Спеціальний Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон №1961-IV) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. Відповідно до п.21.1. ст. 21 Закону № 1961-IV з урахуванням положень пункту 21.3 цієї статті на території України забороняється експлуатація транспортного засобу без поліса обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на території України, або поліса (сертифіката) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного в іншій країні з уповноваженою організацією із страхування цивільно-правової відповідальності, з якою МТСБУ уклало угоду про взаємне визнання договорів такого страхування. Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об`єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам на території України. Пунктами 33.1, 33.1.4 ст.33 Закону №1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. За приписами п.22.1 ст.22 Закону, при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно із ст.38 Закону № 1961-IV МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність у розмірі виплаченого відшкодування. На підставі заяви структурної одиниці «Шаргородські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго`від 30.12.2020 та наказу МТС, МТС 27.10.2020 року виплатила потерпілій особі - структурній одиниці «Шаргородські електричні мережі» АТ «Вінницяобленерго відшкодування у розмірі 8791,53 грн. Отже, після виконання МТСБУ, свого обов`язку з відшкодування потерпілому шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки незалежно від наявності його вини, у останнього виникло право майнової вимоги у порядку регресу до [PERSON] , щодо стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 р. у справі № 202/4716/15-ц, провадження № 61-16306св18. Згідно ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Факт перерахування позивачем грошових коштів на компенсацію шкоди, завданої потерпілій особі не оспорюється та підтверджений матеріалами справи, враховано, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком, при тому, що відповідач до суду не з`явився. Також не оспорений розмір компенсації. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оскільки відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог та в добровільному порядку не вжито заходів щодо відшкодування понесених МТСБУ витрат, з відповідача на користь позивача слід стягнути 8791,53 грн. витрат, пов`язаних із здійсненням регламентної виплати. Щодо розподілу судових витрат по справі, суд враховує наступне. Відповідно до положень ч.1 п. 1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч.1-6 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Разом з тим, вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу представник позивача адвокат Бондар В.Б. додав копію Додаткової угоду №58 До Договору про надання послуг в сфері права №4.1/16-05-09/17 від 16.05.2017 року, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, понесених і які очікується понести у зв`язку з розглядом справи в сумі 2335 грн., копію довіреності, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. Згідно пункту 2 Додаткової угоди визначено, що оплата послуг виконавця, в розмірах, вказаних в п. 5.1 Договору, здійснюється Замовником шляхом безготівкового перерахунку на поточний рахунок Виконавця відповідно до п. 5.3. Договору. Однак, на день ухвалення судом рішення позивачем не надано Договору про надання професійної правничної допомоги, акту про надані-спожиті послуги або інші належні, допустимі та беззаперечні докази про те, що вартість таких робіт становить 2335 грн. та докази їх сплати. У ч.4 ст.263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2019 року у справі № 906/194/18, необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Натомість в даному випадку витрати позивача на послуги адвоката не підтверджені будь-якими фінансовими документами. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували фактичне здійснення витрат на правничу допомогу позивача. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, вимоги позивача про стягнення судових витрат на надання правничої допомоги не підлягають задоволенню. При зверненні до суду позивачем сплачено 2270 грн. 00 коп. судового збору, який відповідно до ст. 141 ЦПК України підлягає відшкодуванню з відповідача в користь позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial