Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивачка (з урахуванням уточнень позовних вимог а.с. 16-17) звернулася до суду із вказаною позовною заявою, вимоги якої мотивувала тим, що в період з 1984 року по 30.05.2017, вона та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет та вели спільне господарство. На підставі договору «Про передачу робітнику у власність індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями» від 08 серпня 1983 року колгосп «Ім. Кірова» (правонаступник Сільськогосподарський виробничий кооператив «Лідія») передав працівнику колгоспу [PERSON] у власність житловий будинок з надвірними будівлями житловою площею 60 кв. м. загальною 70 кв. м. Рішенням виконкому Новомиколаївської сільради народних депутатів від 24 серпня 1988 року №36 [PERSON] надано дозвіл побудувати на присадибній ділянці літню кухню, лазню, комору, котельню. Позивачка зазначає, що за час спільного проживання, житлова та нежитлова площа житлового будинку збільшилася з 70 кв. м. до 107 кв. м., в тому числі за рахунок її коштів. Спільною працею побудовані кухня, лазня, котельня, комора для продуктів. Окрім того, проведено газифікацію житлового будинку, каналізацію, водопостачання, збудовані санвузол, прибудова та інші господарські будівлі та споруди для обслуговування помешкання. [INFO] [PERSON] помер. Рішенням Скадовського районного суду Херсонської області від 17 лютого 2020 року визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] на житловий будинок з господарським будівлями та спорудами за вище зазначеною адресою, без врахування нерухомого майна, яке набуте внаслідок спільної праці осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі. Посилаючись на вказані обставини позивачка просила суд визнати побудовану кухню, лазню, котельню, комору для продуктів спільною працею набутою [PERSON] та [PERSON] під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Ухвалою суду від 27 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання (а.с. 21-22). Ухвалами суду від 27 листопада 2020 року: --- відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження по справі (а.с. 68-69); --- призначено судову будівельно-технічну експертизу, на час проведення якої зупинено провадження по справі (а.с. 70-71). Ухвалою суду від 28 січня 2021 року відновлено провадження у справі (а.с. 103). Ухвалою суду від 23 лютого 2021 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 108-109). В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги з підстав викладених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача під час підготовчого засідання висловлювала незгоду із заявленими позивачкою вимог, проте під час судового розгляду визнала позовні вимоги та не заперечувала, що зазначене позивачкою нерухоме майно дійсно побудоване внаслідок спільної праці позивачки та батька відповідача під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Заслухавши доводи учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Частиною четвертою статті 206 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Частинами першою та третьою статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1 та 2 статті 12\~ЦПК України). Відповідно до статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі частини 4 статті 84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. Рішенням Скадовського\~районного суду\~Херсонської області\~від 12\~грудня 2017\~року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , однією сім`єю як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу понад п`ять років (з 1984 року по [INFO] ) (а.с. 124). За умовами договору «Про передачу робітнику у власність індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями» від 08 серпня 1983 року колгосп «Ім. Кірова» (правонаступник якого є Сільськогосподарський виробничий кооператив «Лідія») передав працівнику колгоспу [PERSON] у власність житловий будинок з надвірними будівлями житловою площею 60 кв. м. загальною 70 кв. м. До складу будинку входять чотири кімнати та надвірні будівлі (а.с. 4-5). Як вбачається з довідки від 01 серпня 2017 року (долученої до матеріалів справи з інвентарної справи на житловий будинок), СГВК «Лідія » підтверджує, що працівник господарства [PERSON] виплатив кредит в сумі 7000,00 грн. за побудований колгоспом ім. Кірова будинок з кухнею згідно зобов`язання від 08 серпня 1983 року (а.с. 125). На підставі рішення виконкому Новомиколаївської сільради народних депутатів від 24 серпня 1988 року №36 [PERSON] надано дозвіл побудувати на присадибній ділянці по [ADDRESS] , літню кухню, лазню, комору, котельню, які внесені в будівельний паспорт на будівництво господарських будівель 29 серпня 1988 року (а.с. 6). Право власності на вказаний житловий будинок не оформлено. Співставивши дані зазначені в технічному паспорті на житловий будинок [ADDRESS] , складеному станом на 05 лютого 2018 року, а також акті розбивки ділянки в натурі від 26 серпня 1988 року, в якому відображено схему виносу в натурі господарських будівель (для запланованого будівництва літньої кухні, бані, котельні, комори для продуктів), суд вважає, що прибудова літ. «а», побудована після 1984 року, а зазначення в оцінному акті про її побудову в 1983 році є помилковим. Такий висновок суду підтверджується також даними щодо площі житлового будинку, який було передано [PERSON] за умовами договору «Про передачу робітнику у власність індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями» від 08 серпня 1983 року, а саме житловою площею 60 кв. м. загальною 70 кв. м., тоді як на день розгляду справи сумарно з вказаною прибудовою загальна площа житлового будинку становить 135 кв.м. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім`єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української\~РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~22\~грудня 1995\~року №20 Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності. Правила статей 22, 28, 29\~КпШС України в цих випадках не застосовуються. Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність, статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Представник відповідача не заперечувала, що зазначене позивачкою нерухоме майно дійсно побудоване внаслідок спільної праці позивачки та батька відповідача під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини та визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог. Разом з тим, вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Як вбачається з технічного паспорту до складу прибудови літ. «а» житлового будинку літ. «А» по [ADDRESS] , входять в тому числі: санвузол літ. «ІІІ»; туалет літ. «IV»; топкова літ. «V»; кухня літ. «VI». Серед господарських споруд наявний погріб літ. «п/д». Такі приміщення як лазня та комора для продуктів, - відсутні, а позовні вимоги з цього приводу у визначений законом строк не були уточнені. Отже, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства визначеного статтею 13 ЦПК України, суд вважає необхідним визнати топкову літ. «V», кухню літ. «VІ», які входять до складу прибудови літ. «а» житлового будинку літ. «А», а також погріб літ. «п/д», що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , такими, що побудовані спільною працею [PERSON] та [PERSON] , померлого [INFO] , під час їх проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. У задоволенні вимог про визнання лазні, комори для продуктів, такими, що побудовані спільною працею [PERSON] та [PERSON] слід відмовити у зв`язку з ненадання доказів, які б в сукупності свідчили про наявність правових підстав для задоволення позову в цій частині. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на визнання позову, представник позивачки просив залишити понесені позивачкою витрати за нею, тому судом не вирішується питання розподілу судових витрат.

Outcome: partial