Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі №23 буд. № 25а по просп.. Шевченка в м. Одесі однією сімєю без реєстрації шлюбу з 1997 року по листопад 2014 року, визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на спадкове майно, а саме на кв. № 23 буд. № 25а по просп.. Шевченка в м. Одесі. У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, позов просили задовольнити. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 1997 року і до моменту смерті [PERSON] у листопаді 2014 року вона з померлим проживала у кв. №23 буд. № 25а по просп.. Шевченка в м. Одесі однією сімєю без реєстрації шлюбу. Після смерті [PERSON] позивачка звернулася до нотаріальної контори з заявою про вступ у спадщину проте їй було відмовлено, так як вона не є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач та його представник позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити, зазначивши, що [PERSON] проживала за адресою кв. №23 буд. № 25а по просп.. Шевченка в м. Одесі тільки у якості квартирантки, а не дружини померлого, а також зазначили, що [PERSON] склав заповіт, яким заповів своє майно [PERSON] Треті особи [PERSON], [PERSON] та їх представник у судовому засіданні позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяви про слухання справи у їх відсутність. Суд вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивачки, відповідача та його представника, третіх осіб, вважає позов необґрунтованим, недоведеним та таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав Судом встановлено, що 25.11.2014 року помер [PERSON], який був власником кв. № 23 по просп.. Шевченка, 25А в м. Одесі. Відповідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Пунктом 23 Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування», викладена правова позиція в якій зазначено, що якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Шлюб - це сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб - це добровільний, рівноправний союз, спільність чоловіка та жінки, спрямований на створення сім'ї. Пунктом 21 Постанову Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що при розгляді справ щодо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно керуватися правилами ч.2 ст. 3 СК України: « сім'ю складають особи, що спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки». Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Сім'я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, що й є ознаками сім'ї. Відповідно до ч.ч. 1,3 статті 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частинами 2,3 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, позивачка посилається на те, що вона проживала з померлим з 1997 року по день його смерті. Відповідно до документів витребуваних у КУ « Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Малиновського району м. Одеси» встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. За зазначеною адресою позивачка зареєстрована, також її вона вказує у заяві про надання їй грошової та натуральної допомоги. Також [PERSON] не було надано жодних доказів на підтвердження її проживання з померлим [PERSON] з 1997 року до його смерті. Довідку з ЖКП про те, що [PERSON] проживає за адресою: м. Одеса, просп.. Шевченка, 25а, кв. 23, з 1997 року по час смерті [PERSON] суд не приймає до уваги, так як вона спростовується документами наданими з КУ « Територіальний центр соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Малиновського району м. Одеси», в яких вказано, що [PERSON] проживає за адресою [INFO]. Враховуючи, що [PERSON] не було надано належних доказів щодо її проживання з померлим [PERSON] суд приходить до висновку про відмову в задоволенні її позовних вимог. Щодо визнання права власності на спадкове майно, що залишилось після смерті [PERSON], суд також відмовляє у задоволенні цих вимог на підставі нижченаведеного. Відповідно до ст.. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] склав заповіт, зо яким заповів усе своє майно [PERSON], який не відмовився від прийняття спадщини. [PERSON] не є сспадкоємцем ні за заповітом, ні за законом, а тому підстав для набуття за нею права власності на спадкове майно [PERSON] не має.

Outcome: dismissed