Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, яким просила суд надати їй дозвіл на оформлення всіх пов'язаних із перетинанням державного кордону України документів, для виїзду за кордон неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди його батька [PERSON], та дозволити тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] без згоди та супроводу його батька до Королівства Іспанії строком до 15 днів перебування у період з 01.07.2015 року по 15.08.2015 року у супроводі матері [PERSON]. Крім того просила суд стягнути з відповідача в її користь 243 грн. 60 коп. Заявлені вимоги мотивувала тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27.01.2015 року. В даному шлюбі у них народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу залишився проживати з нею та перебуває на її матеріальному утриманні. Крім того вона належним чином піклується про здоров'я сина, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Стверджувала, що по рекомендації лікарів син потребує санітарно-курортного лікування, зокрема в умовах середземноморського клімату, оскільки у дитини є певні захворювання, а тому з метою медичного оздоровлення сина та відпочинку за межами України, її матір [PERSON], яка постійно проживає за кордоном, запрошує їхнього сина на відпочинок у літній період в Іспанію (м. Мадрид). Вказувала, що вище зазначена поїздка можлива лише після отримання дозволу батька на виїзд дитини за кордон, однак відповідач безпідставно не надає згоди на тимчасовий виїзд дитини за межі України, при цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову, не наводить. З огляду на наведене, вона вважає, що така позиція батька шкодить інтересам сина та не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. Представник позивачки в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задоволити. Відповідач проти позову заперечив, зсилаючись на укладений між сторонами договір щодо участі у вихованні дитини, через який вважає, що надання судом дозволу на виїзд дитини за кордон порушить умови даного договору, а також безпосередньо його права як батька, оскільки припускає, що позивачка залишиться з дитиною на постійне місце проживання за кордоном. Представник третьої особи - Відділу у справах дітей Шевченківської районної державної адміністрації м. Львова в судове засідання не з'явився, однак подав заяву, в якій просив суд розглянути справу без його участі; позовні вимоги підтримує та просив прийняти рішення з врахуванням інтересів дитини. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м. Львова розірвано 27.01.2015 року. У період шлюбу в сторін народилася одна дитина - син [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з матір'ю - позивачкою у справі. Спір між сторонами виник з тих причин, що відповідач, як батько, не надає згоди на тимчасовий виїзд малолітнього сина за кордон для відпочинку та оздоровлення. Згідно довідок лікарської консультації вбачається, що малолітній [PERSON] дійсно хворіє та на даний час йому встановлено діагноз: алергічний риніт, хронічного аденоїду. Відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, що їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Статтею 11 цього ж Закону передбачено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.51 Конституції України турбота про дітей, їх виховання є рівним правом і обов'язком батьків. Статтею 141 СК України визначена рівність обсягу прав і обов'язків батьків відносно дитини, незалежно від розірвання шлюбу чи проживання їх окремо від дитини. Принцип загальної і рівної відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини закріплений і нормами міжнародного права. Статтею 18 Конвенції про права дитини проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Особисте немайнове право на свободу пересування фізичної особи закріплене ст.313 ЦК України. Згідно з ч.3 даної статті фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 року № 231, визначено, зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Для дітей віком від 14 до 18 років у заяві зазначається відсутність обставин, що обмежують згідно із законодавством право їх виїзду за кордон. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57, передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4). Відповідно до п.п.1 п.4 даних Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Як встановлено судом, в обґрунтування заявлених вимог, позивачка посилається на те, що по рекомендації лікарів син потребує санітарно-курортного лікування, зокрема в умовах середземноморського клімату, оскільки у дитини є хронічне захворювання, а тому з метою медичного оздоровлення сина та відпочинку за межами України, її матір [PERSON], яка постійно проживає за кордоном, запрошує її та їхнього сина на відпочинок в Іспанію (м. Мадрид) у літній період з 01.07.2015 року по 15.08.2015 року. В свою чергу, відповідач проти того факту, що син сторін хворіє, не заперечив, однак зсилаючись на укладений між сторонами договорів про участь у вихованні дитини від 08.12.2014 року, зокрема п.15, де вбачається, що відпочинок як «Батька», так і «Матері» з дитиною може здійснюватися лише на території України; у випадку, якщо відпочинок планується за кордоном, один із «Батьків» зобов'язаний отримати згоду іншого у встановленому законом порядку. Відтак вважає, звернення позивачки до суду для надання тимчасового дозволу на виїзд дитини за кордон, таким що порушує його права як батька. Вказані обставини підтверджуються: поясненням сторін; копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 06.10.2009 року; копією рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 27.01.2015 року; копія Договору про участь батьків у вихованні дитини від 08.12.2014 року; копіями листів-запрошень від 05.05.2015 року (з додатком перекладів даних запрошень); копією довідки № 233 від 13.05.2015 року; копією довідки (консультації лікаря) від 05.05.2015 року; копією довідки-розрахунку про заборгованість по аліментах від 17.04.2015 року, а також іншими матеріалами справи. Аналізуючи вищенаведені обставини, суд розцінює, що заперечення відповідача носить швидше суб'єктивний характер щодо позивачки, однак жодним чином не стосується дитини, зокрема в частині належного забезпечення інтересів дитини, оскільки відповідач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували загрозу вивезення дитини за кордон. Крім того, як вбачається з довідки-розрахунку відповідач неналежно сплачує аліменти на утримання сина, що в свою чергу також є порушенням інтересів дитини, та даного факту в судовому засіданні відповідачем жодним чином не спростовано. Відтак, в даному випадку суд вбачає спір між сторонами, який в результаті має наслідком порушення інтересів дитини, зважаючи тим більше, що на даний час йдеться не лише про відпочинок дитини, а зокрема про покращення її стану здоров'я. Таким чином, суд, виходячи з загальних принципів процесуального права сторін, де суд повинен сприяти повному та всебічному з'ясуванню обставин справи, а також п.22 укладеного між сторонами Договору про участь батьків у вихованні дитини, де вбачається що питання щодо виховання дитини між «Батьками» вирішується, виходячи з інтересів дитини, принципів справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства, приймаючи до уваги необхідність забезпечення інтересів малолітньої дитини, та те, що батько дитини [PERSON] своїми діями безпідставно перешкоджає матері дитини [PERSON] забезпечити належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивачки слід задовольнити. На підставі викладеного,

Outcome: approved