Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

Позивачка звернулася\~до суду\~із позовною\~заявою,\~в обґрунтування\~вимог якої\~зазначила,\~що 13 червня 2017 року між нею і відповідачкою було укладено договір довічного утримання. Посилаючись на положення вказаного договору та відповідні норми Цивільного кодексу України, позивачка вказує, що з грудня 2020 року відповідачка не виконує свої обов`язки за укладеним між ними договором, а тому просить розірвати зазначений договір. Представник позивачки в судовому засіданні не заявив жодних клопотань та просив прийняти рішення по справі у зв`язку із визнанням позову відповідачкою. Відповідачка в судовому засіданні визнала позов та, на запитання головуючого, повідомила суду, що дійсно з грудня 2020 року вона припинила виконувати свої обов`язки за укладеним із позивачкою договором довічного утримання та не приносила позивачці продукти харчування, одяг, ліки, не надавала їй грошових коштів і не відвідувала позивачку. Факт укладення між сторонами договору довічного утримання від 13 червня 2017 року, учасники процесу в судовому засіданні визнали і не оспорили. Зазначаючи про визнання позову, відповідачка в судовому засіданні пояснила і підтвердила, що відповідають дійсності вказані позивачкою за змістом позову обставини відповідно до яких з грудня 2020 року вона припинила виконувати свої обов`язки за укладеним із позивачкою договором довічного утримання та не приносила позивачці продукти харчування, одяг, ліки, не надавала їй грошових коштів і не відвідувала позивачку. Відповідно до норми\~частини першої статті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Норма статті 629 ЦК України\~встановлює, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 610\~ЦК України\~визначає,\~що порушенням\~зобов`язання є\~його невиконання\~або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до норми частини другої статті 651 ЦК України, договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом; істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як підсумок, суд приходить до висновку, що невиконання відповідачкою її обов`язку по утриманню позивачки є істотним порушенням нею умов договору, оскільки внаслідок цього позивачка значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні даного договору, а тому існують передбачені законом підстави для дострокового розірвання укладеного між сторонами договору. Відповідно до норми частини третьої статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачкою позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Одночасно, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати слід покласти на відповідачку. На підставі викладеного,

Outcome: approved