Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

Позивач, орган опіки та піклування Лугинської РДА Житомирської області в інтересах неповнолітньої [PERSON], [INFO], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно доньки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що батьки [PERSON] розлучилися 02.07.2010, дівчина лишилася проживати разом з мамою [PERSON] Однак, [INFO] [PERSON] померла. Неповнолітня [PERSON] проживає разом із бабою [PERSON] Батько дитини не піклується про її стан здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не виконує обов'язки по її утриманню. [PERSON], як батько байдужий до подальшої долі дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками, не виявляє бажання спілкуватися з дочкою, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про позбавлення батьківських прав відповідача. В судовому засіданні представник позивача органу опіки та піклування Лугинської райдержадміністрації Житомирської області - [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила задоволити їх. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіслав на адресу суду заяву, в якій просить суд слухати справу без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. В ході судового розгляду за клопотанням представника позивача були допитані свідки. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є бабою (по материній лінії) неповнолітньої [PERSON]. З листопада 2016 року, після смерті її дочки, а [PERSON] матері - онука проживала разом з нею і перебуває повністю на її утриманні. [PERSON] не підтримує зв'язок з дочкою і жодним чином не допомагає її. Свідок [PERSON] суду показала, що працює з 1986 року секретарем Липниківської сільської ради Лугинського району. З березня 2013 року відповідач [PERSON] не проживає в селі, з донькою не спілкується та матеріально не допомагає. Відповідно до рішення виконавчого комітету Липниківської сільської ради від [INFO], була надана згода на позбавлення відповідача батьківських прав по відношенню до його неповнолітньої дочки [PERSON] Суд, вислухавши представника позивача, свідків, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, вважає встановленим наступні обставини. Згідно висновку органу опіки та піклування Лугинської РДА Житомирської області від 05.01.2017 №5-17/08, [PERSON] не приділяє належної уваги відносно виховання своєї дочки [PERSON], не цікавиться її життям та здоров'ям, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, не виконує обов'язки по її утриманню. Як батько, байдужий до подальшої долі дитини, свідомо нехтує своїми обов'язками. Дитина знаходиться на утриманні та вихованні баби [PERSON] Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 Сімейного кодексу України (далі-СК України) встановлено обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Визначено, зокрема, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Ті ж самі принципи закріплені Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, відповідно п. 6. та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. За змістом ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» встановлено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Таким чином, обов'язок нести відповідальність за дитину, її фізичний і моральний розвиток, її соціальне буття, здійснення прав щодо її захисту покладено на батьків. [PERSON] підтвердив про небажання займатися вихованням своєї дитини, а саме: відсутність будь-яких дій, які б свідчили про його намір змінити обставини свого життя та вчинити дії, спрямовані на виховання дочки. Доказів, щодо спростування таких обставин відповідачем не надано і в матеріалах справи відсутні. Водночас пленум Верховного Суду України в п. 15 зазначеної вище постанови роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо доньки [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved