Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про позбавлення його батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Свої вимоги мотивувала тим, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами син не бачив батька, вони не спілкуються, фактично відповідач покинув дитину, життям дитини не цікавиться, не навідує його, не забезпечує матеріальні потреби дитини, тобто не виконує свої батьківські обов'язки, у зв'язку з чим позивачка змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Позивачка в підготовче судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у підготовче судове засідання також не з'явився, надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки визнав в повному обсязі, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітнього сина. Представник третьої особи - Кілійської районної державної адміністрації Одеської області в підготовче судове засідання не з'явився, але надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Білгород-Дністровської місцевої прокуратури в підготовче судове засідання також не з'явився, але надіслав до суду лист, згідно якого зазначив, що прокурор не здійснює представництво інтересів громадян у суді у справах, порушених після 30.09.2016 року. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється,що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб між сторонами розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 05.05.2004 року (а. с. 7). У зв'язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила своє дошлюбне прізвище «[PERSON]» на наявне «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER] від 21.10.2011 року, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кілійського районного управління юстиції Одеської області (а. с. 8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Виконкомом В.Плосківської ради В.Михайлівського району Одеської області 12.05.2013 року, [PERSON] народився [INFO], його батьком зазначений [PERSON] - відповідач по справі (а. с. 9). Відповідно до характеристики [PERSON], остання за час роботи проявила себе кваліфікованим, творчим, досвідченим спеціалістом, бере активну участь у роботі шкільного методичного об'єднання учителів початкових класів (а. с. 14). Згідно довідки про доходи № 372 від 01.11.2017 року позивачка [PERSON] працює у Кілійській НВК ЗОШ І-ІІІ ст. № 1 ліцей на посаді вчителя та її дохід за період з 01.05.2017 року по 31.10.2017 року становить 42393,15 грн. (а. с. 12). Як вбачається з характеристики [PERSON] він навчається у 9-Б класі, мати приділяє належну увагу вихованню сина, постійно відвідує батьківські збори, під час навчання дитини батько жодного разу не відвідував школу та не був на батьківських зборах (а. с. 13). Відповідно до виконавчого листа № 1513/3591/12, виданого Кілійським районним судом Одеської області 29.03.2013 року з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягуються аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 400,00 грн., починаючи з 23.11.2013 року до досягнення дитиною повноліття, а саме до 05.05.2021 року (а. с. 10). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах від 21.09.2017 року, виданого відділом державної виконавчої служби Арцизького районного управління юстиції, заборгованість по аліментам боржника [PERSON] станом на 21.09.2017 року складає 22266,67 грн. (а. с. 11). Як вбачається з акту від 01.11.2017 року, під час перевірки з'ясовано, що [PERSON] проживає разом зі своїм сином [PERSON], його батько [PERSON] не займається вихованням дитини, не піклується про нього та не допомагає, не виплачує аліменти (а. с. 15). Згідно висновку № 20/461 від 05 березня 2018 року Кілійської районної державної адміністрації Одеської області, як органу опіки та піклування доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а. с. 36-37, 47). Як вбачається із заяви [PERSON], відповідача по справі, складеної у присутності секретаря Вознесенської сільської ради Арцизького району Одеської області, відповідач просив посприяти позбавленню його батьківських прав відносно його сина [PERSON], так як він не може виконувати свої батьківські обов'язки по вихованню та утриманню дитини (а. с. 38, 48) Судом достовірно встановлено та про це зазначив в своїй заяві відповідач, а також підтверджено наданими позивачкою доказами, що відповідач не проявляє до своєї дитини щонайменшої батьківської турботи, хоча має таку можливість, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, абсолютно не цікавився ні здоров'ям, ні долею дитини у зв'язку з чим, суд вважає, що в судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Отже, ч. 2 ст. 155 СК забезпечує, в першу чергу, інтереси дитини. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» із змінами і доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року № 20, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В силу ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. При прийнятті рішення у наявній справі судом також береться до уваги, що Європейський суд з прав людини (Справа «Савіни проти України» (Заява № 39948/06) у своєму рішенні від 18.12.2008 року наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Згідно ст. ст. 111, 112 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам допомогу у виконанні ними своїх обов'язків щодо виховання дітей, захищає права сім'ї. Крім того, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ст. 114 вищенаведеного вище Закону). В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає спільно з дитиною і самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків по її вихованню, що підтверджується письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а саме: актом від 01.11.2017 року (а. с. 15), заявою відповідача [PERSON] (а. с. 38, 48). Таким чином, судом з достовірністю встановлено, що відповідач у даній справі є батьком неповнолітнього [PERSON], проте він самоусунувся від виконання покладеного на нього батьківського обов'язку у вихованні дитини, він свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Відповідач протягом навчання дитини жодного разу не відвідував батьківських зборів, зацікавленості в її навчанні не приймав. Також, судом не встановлено жодних обставин, які б унеможливлювали виконання [PERSON] обов'язків по вихованню дитини, не встановлено обставин чинення йому будь-ким, в тому числі і матір'ю дитини, перешкод у спілкуванні з дитиною, перешкод участі у її вихованні. З'ясувавши повно, всебічно, об'єктивно обставини справи, суд, з урахуванням, в першу чергу, інтересів дитини, враховуючи встановлені судом обставини справи, приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], оскільки належними та допустимими доказами підтверджено свідоме ухилення батька від виконання батьківських обов'язків, який свідомо нехтує своїми обов'язками по вихованню дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не цікавиться станом її здоров'я, її навчанням. Відповідно до ст. 141 ЦПК України вимоги позивачки щодо відшкодування судових витрат підлягають задоволенню, оскільки її позов задоволено та понесені витрати підтверджені відповідною квитанцією (а. с. 1). На підставі ст. ст. 15, 150, 152, 155, 164, 165, 166, 171 СК України, ст. ст. 7, 8, 19, 76-81, 141, 200, 206, 211, 247, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved