Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, у якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату у розмірі 27 169 грн. за період із серпня 2017 року по березень 2018 року. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебуває у трудових відносинах з Комунальною 3-ою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді медичної сестри із стоматології. Починаючи з 01 серпня 2017 року, після призначення на посаду головного лікаря [PERSON] та по сьогодні заробітна плати працівникам не нараховується та не виплачується, що унеможливлює отримати довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату. Розмір заробітної плати, гарантований законом становить 3200 грн., тому заборгованість за вказаний вище період становить 27 169 грн., які просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 06.04.2018 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження. Визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк з для вручення даної ухвали для відзиву на позовну заяву. Встановлено позивачу п'ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п'ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. Також роз'яснено сторонам, що відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами справи, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалу про прийняття до розгляду та відкриття провадження у справі позивач отримав 16.04.2018 року про що розписалася при врученні, а відповідач отримав вищевказану ухвалу 14.04.2018 року, при цьому, станом на 23.07.2018 року відповідачем відзиву на позовну заяву не подано. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 10.05.2018 року судове засідання призначено по справі за позовом [PERSON] до Комунальної 3-ї стоматологічної поліклініки м. Львова про стягнення заробітної плати на 12:00 год. 15 червня 2018 року у приміщенні Залізничного районного суду м. Львова (м. Львів, вул. С. Бандери, 3), у яке викликано сторони. Позивачка у судове засідання не з'явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, однак у позовній заяві просила провести розгляд справи у її відсутності. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі представника відповідача, який до суду не з'явився, відзиву суду не подав, будучи належним чином повідомлений про час і місце судових засідань повістками, котрі направлялися рекомендованими листами, проте наявних у справі доказів достатньо для ухвалення рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 01.03.1996 року зарахована на посаду медичної сестри ортопедичного відділу у 3-тю стоматологічну поліклініку м. Львова, що підтверджується записами у трудовій книжці (а.с.12). З виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що за період із вересня 2017 року по березень 2018 року [PERSON] не нараховано заробітну плату (а.с.2-7). Згідно із ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.. Відповідно до ст.7 ч.4 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. Частинами 1, 7 ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. У частині першій статті 1 Закону України«Про оплату праці»від 24 березня 1995 року, який є спеціальним нормативно-правовим актом, що регулює правовідносини у сфері оплати праці, міститься аналогічне визначення поняттязаробітна плата. Згідно ст. 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. У відповідності до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 95 Кодексу законів про працю України мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно п.8 ч.1 ст. 40 Бюджетного Кодексу України розмір мінімальної заробітної плати на відповідний бюджетний період визначається Законом про Державний бюджет України. Так, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір мінімальної заробітної плати становив 3200 грн. Однак, як убачається з індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON] /а.с.2-7/, позивачці була виплачена заробітна плата у розмірі мінімальної заробітної плати 3200 грн. у період з січня по серпень 2017 року включно, а відтак суд не бере до уваги твердження позивачки про те, що позивачці взагалі не виплачувалась заробітна плата з серпня 2017 році. За таких обставин, суд вважає, що відсутні правові підстави про стягнення з відповідача заробітної плати за серпень 2017 року у розмірі 3200 грн. Разом з тим, це не позбавляє позивачку права звернутись до суду із позовом щодо стягнення з відповідача недорахованої заробітної плати за вересень 2017 року. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що існували законні підстави для того, щоб протягом з вересня 2017 по березень 2018 року не проводити нарахування та виплату позивачці заробітної плати у мінімальному розмірі, який гарантований чинними нормами трудового законодавства. Враховуючи наведене, суд вважає, що заборгованість по заробітній платі за період з з вересня 2017 по березень 2018 року підлягає стягненню з відповідача у повному об'ємі, оскільки відповідач, перебуваючи з позивачем у трудових відносинах, не проводив нарахування та виплату гарантованої законом мінімальної заробітної плати. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності, прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 23 969 грн. Крім того, на користь держави слід стягнути з відповідача відповідний розмір судового збору.

Outcome: partial