Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі у власність АТ «Дельта Банк», в обґрунтування позову вказавши наступне. 06.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0711/0808/45-041, згідно якого позичальнику надано кредит у розмірі 45400 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9 % на рік. З метою забезпечення виконання кредитних зобовязань, між сторонами укладено договір іпотеки №0711/0808/45-041-Z-1 від 06.08.2008 року, згідно якого [PERSON] передав банку в іпотеку однокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» набуло статус Нового кредитора у зобовязанні. Оскільки Позичальником належним чином не виконувалися грошові зобовязання, передбачені Кредитним договором, утворилася заборгованість, яка станом на 28.07.2015 року складає 488\~060,83 гривень, що складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 444\~974,08 гривень; заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 43 086,75 гривень. У звязку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, позивач звернувся до суду та просить в рахунок виконання грошового зобовязання щодо оплати заборгованості за кредитним договором, звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «Дельта Банк». В судове засідання представник позивача не зявився, суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій вказав, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач та представник відповідача до судового засідання не зявилися, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, відповідно до ст. 197 ЦПК України та заперечення на позов, відповідно до змісту яких просить в задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст. 197 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0711/0808/45-041, згідно якого позичальнику надано кредит у розмірі 45 400 доларів США на строк по 06 серпня 2017 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,50 % річних. 06.08.2008 року в рахунок забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0711/0808/45-041 від 06.08.2008року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки №0711/0808/45-041-Z-1, згідно умов якого відповідач [PERSON] передає в іпотеку нерухоме майно квартиру №19, загальною площею 27,47 кв. м., житловою площею 15,09 кв. м., в буд. 54 вул. Патріотична в м.Запоріжжя. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладення стають однаково обов'язковими для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 2 ст. 1050 ЦК України, передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно достатні 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, кредитний договір та договір іпотеки, підписані уповноваженою на це особою банку та кредитний договір - особисто позичальником [PERSON], іпотечний договір - особисто відповідачем [PERSON] Іпотечний договір посвідчений у нотаріальному порядку. Факт укладання кредитного та іпотечного договору, а також факт отримання кредитних коштів сторонами не заперечується. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами були укладені вище вказані договори, відповідно до умов яких, сторонами були прийняті на себе взаємні права та обов'язки. Відповідно до наданого Банком розрахунку заборгованості від 28.07.2015року за кредитним договором, факт наявності заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором №0711/0808/45-041 від 06.08.2008 року підтверджено і загальна сума заборгованості за цим кредитним договором станом на 28.07.2015року складає 22121,96 доларів США, що в перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 28.07.2015року складає 488060,83 грн., з яких: тіло кредиту 20169 доларів США, що в еквіваленті складає 444974,08 грн.; відсотки 1952,96 доларів США, що в еквіваленті складає 43086,75 грн. Статтею 512 ч. 1 п. 1 ЦК України, передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» (який є правонаступником ВАТ «Сведбанк) та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно якого до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до ч. 1 ст.589, ст.590 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином в зв'язку з тим, що позичальник [PERSON] неналежним чином виконував свої зобов'язання за укладеним кредитним договором, через що виникла заборгованість за кредитом, то у іпотекодержателя виникло право вимагати задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку», звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст.36 Закону України «Про іпотеку», договір про задоволення вимог іпотеко держателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Статтею 37 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобов'язання. В той же час порядок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду врегульовано ст.39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленоїст.38 цього Закону. Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - ст.ст.38, 39 Закону, так позасудове врегулювання - ст.36, 37 Закону, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками. Відповідно до ст.629 ЦК України,договір є обов'язковим для виконання сторонами. Аналогічні положення щодо можливості судового і позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки містить іпотечний договір, укладений між ВАТ «Сведбанк» і [PERSON], право вимоги за яким набув ПАТ «Дельта Банк». Зокрема, у п.12 іпотечного договору передбачено, що за вибором Іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог Іпотекодержателя: за рішенням суду (п.12.1); у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (п. 12.2); згідно з договором про задоволення вимог Іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, викладене в 12.3.1 та 12.3.2 цього Договору (п. 12.3). Згідно з п.12.3.1 Іпотечного договору, задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст.37 ЗУ «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 Договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на Предмет іпотеки. При цьому, вважається, що Предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття Іпотекодержателем рішення обрання передбаченого цим пунктом Договору способу звернення стягнення на Предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта-субєкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом субєкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовилися, що кандидатура субєкта оціночної діяльності визначається іпотекодержателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені діючим законодавством на момент оцінки. Зі змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень пункту п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. При вирішенні вказаного позову про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, суд бере до уваги умови договору іпотеки від 06.08.2008 року, укладеного між сторонами, а саме пункт 12.3.1, який регулює умови задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки та передбачає, що у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у ст.335 та ст.376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1ст.328 ЦК України). Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851 цс15, яка відповідно до положень ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх судів України. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги умови іпотечного договору, фактичні обставини справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя у спосіб, який визначено позивачем, а саме шляхом визнання за позивачем права власності на предмет іпотеки не підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки такий спосіб згідно Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання такого питання, що повністю узгоджується із п. 12.3.1 іпотечного договору.

Outcome: dismissed