Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, уточнивши позовні вимоги в березні 2016 року, до відповідачів про визнання недійсними кредитного договору та договору страхування наземного транспорту посилаючись на те, що 05 липня 2005 року між нею та відповідачем ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір № СVА0АК00040400 про надання їй кредиту в сумі 47709,00 грн. на споживчі цілі з кінцевим терміном погашення 04 липня 2012 року. Згідно даного кредитного договору банком було перераховано 13284 грн. на погашення страхових платежів та була знята комісія в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту. Також банк знімав щомісячну комісію за користування кредитом у розмірі 0,18% від суми виданого кредиту, в зв'язку з чим заборгованість зменшується, а ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» наживається на довірливих клієнтах. Кредитним договором передбачено комісія за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору, даний пункт договору точно «найсправедливіший» та відповідає загальним засадам цивільного судочинства в Україні. Іноді в судових рішеннях вказується, що якщо споживач добровільно підписав договір, то він погодився, що всі умови є справедливими. Закон України «Про захист прав споживачів» не передбачає визнання недійсними не підписаних договорів, а тому норми закону передбачені саме для визнання недійсними договорів і їх окремих положень, що були добровільно підписані. Цей закон забороняє включати у договори зі споживачами несправедливі умови, незалежно від статусу договору, дій споживача та його мотивів. У Рішенні Конституційного Суду України №15-рп/2011 від 10.11.2011 року (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) зазначено, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. У п.3.2 даного Рішення зазначається, що одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 Кодексу. Разом з тим зазначена свобода є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності пропорційності, розумності. Конституційний Суд України вважає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини другої статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Конституційний Суд України виходить також з того, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 Кодексу). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно ч. 2 п. 2. ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Згідно п. 1. ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Суд, при ухваленні рішень повинен врахувати вимоги п. 9 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів», які передбачають, що під час розгляду вимог споживача про відшкодування збитків, завданих недостовірною або неповною інформацією про продукцію, необхідно виходити з припущення, що у споживача немає спеціальних знань про властивості та характеристики продукції, яку він придбаває. У даному випадку продукцією банку є кредитна послуга, інформацію про яку банк зобов'язаний надати у письмовому вигляді відповідно до вимог п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». До того ж треба звернути увагу на те, що безумовним є факт ознайомлення позичальника з умовами договору, а закон зобов'язує надавати інформацію про кредитні умови, а це не одне і те саме. Спростуванням цього може бути тільки один єдиний доказ, а саме банк має надати цей інформаційний лист з її підписом під ним. Кредитним договором передбачено комісія за дострокове погашення кредиту у відповідності до п. 3.11 даного договору. Згідно з ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки, відповідно до умов кредитного договору, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до п. 17 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Зазначені зміни були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року. Банк надав їй кредит в сумі 47709,00 грн. на споживчі цілі, з яких 13284 гри. було перераховано на погашення страхових платежів без її відповідного доручення. В даному випадку, банк ввів її в оману щодо суми виданого та фактично отриманого кредиту. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді настати не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін, тоді як при помилці обидві сторони можуть невірно сприймати обставини правочину. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. В даному випадку є кілька доказів умислу зі сторони банку ввести її в оману, а саме: перед укладанням кредитного договору не надано інформацію про сукупну вартість кредиту на підставі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; не укладався графік погашення кредиту; відповідно до Правил надання банкам інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача, тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо); матеріали справи не містять доказів того, що банком здійснено резервування коштів на суму виданого кредиту та того, що нею використовувалися саме зарезервовані кошти банку; перерахування по не існуючих договорах коштів на страхування; банк в порушення норм до ст. 44 Закону України «Про банки і банківську діяльність» не розрахував та не проаналізував як мінімум 4 ризики, а якщо проаналізував, то не повідомив її про це, чим ввів її в оману саме перед укладенням даного договору не ознайомив її з реальною вартістю кредиту, що впливає на істотну зміну обставин - вона не змогла би взяти цей кредит та відповідно не мала б в даний час проблем з погашенням. Невірне уявлення стосовно правочину, що вчиняється, яке сформувалося у сторони під впливом обману, стосується більш широкого кола обставин, ніж у випадку застосування ст. 229 ЦК України. Так, обман може стосуватися, насамперед, як елементів та обставин самого правочину, що мають істотне значення (природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей речі, які значно знижують її цінність або унеможливлюють використання за цільовим призначенням), так і обставин, що знаходяться за межами елементів правочину, в тому числі мотиву й мети правочину. Наприклад, громадянин, який продає крадену річ, запевнюючи покупця у необхідності йому коштів на термінове лікування. Якщо б покупець знав про істинні мотиви правочину (збут краденого), договір не був би укладений. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки або повідомлення про будь-які обставини, яких насправді немає (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроби их документів про право власності на продавану річ, про право на вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, які можуть перешкодити укладенню правочину. Не можуть визнаватися недійсними за коментованою статтею правочини сторін, одна з яких обіцяла другій стороні допомогти у працевлаштуванні, навчанні, будівництві тощо, але таких обіцянок не виконала. Суб'єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Згідно з ч.1 ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має помилка (обман) щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Таким чином, введення в оману щодо суми кредиту та безпідставних комісій при укладанні кредитного договору щодо розміру процентної ставки та суми кредиту за кредитом договором, що безумовно є істотною умовою кредитного договору, є підставою для визнання кредитного договору недійсним в цілому, як такого, що укладено з введенням в оману, на підставі ч.1 ст.230 ЦК України. Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Таким чином дії банку є неправомірним. Оскільки вона не є фахівцем в галузі права, а тому про те, що правочин суперечить чинному законодавству дізналась, коли звернулась за правовою допомогою до [PERSON] та видала йому нотаріальну довіреність 27 липня 2015 року, тому вважає, що строк на звернення до суду пропущено з поважних причин. 27.01.2016 року на адресу ПАТ «СК «ІНГОССТРАХ» її представником направлено запит на інформацію щодо договору особистого страхування, укладеного між нею та ЗАТ «Страхова компанія «ІНГОССТРАХ», та інших документів, однак з відповіді, яка надійшла 04.02.2016 року, виявилась, що між нею та ПРАТ СК «ІНГОССТРАХ» договори страхування не укладалися, а були укладені з ТДВ СК «КРЕДО». Вважає їх також недійсними в наступних підстав. В п.1.1 кредитного договору укладеного між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» вказано, що банк надає кредит в сумі 47709,00 грн., з яких, 34425,00 грн. на придбання рухомого майна і 13284,00 грн. на оплату страхових платежів. Їй для купівлі автомобіля потрібно було кредит в сумі 34425,00 грн., але банк не пояснюючи причин і підстав додав в п.1.1. умову, що кредит видається ще у розмірі 13284,00 грн. на сплату страхових при видачі кредиту. Однак про яку сплату страхових платежів може йти мова, коли вона могла самостійно їх сплачувати, а тому потреби брати 13284,00 грн. на сплату страхових платежів не було і немає. При оформленні кредитного договору їй не надано примірники договору особистого страхування та договору страхування заставного майна, а тому їй стало не зрозуміло на яких підставах, використано 13284,00 грн. саме на сплату страхових платежів. Банк стверджує, що дані кошти використав саме на оплату страхових платежів ТДВ СК «КРЕДО», з яким укладено правочини особистого страхування та страхування майна. Однак вона не підписувала заявку на укладення договору на особисте страхування та страхування предмету застави. Примірники договору особистого страхування № СVА0АКР0348 від 06.07.2005 року з заявою про його укладення та договору страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 від 06.07.2005 року з заявою про його укладення вона отримала разом із відповіддю на запит. Дані договори нібито підписані між нею та Товариством з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «КРЕДО», однак ні договорів страхування ні заявки на їх укладення вона не могла підписувати, оскільки не бачила їх. Разом з тим навіть якщо припустити, що її підпис на спірних договорах дійсний, то правочини укладені з ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО» є недійсними ще із таких підстав. ЦК України визначає страховика як юридичну особу, спеціально створену для здійснення страхової діяльності та яка одержала у встановленому порядку ліцензію на здійснення страхової діяльності. Вимоги, яким мають відповідати страховики, встановлюються законом (ч. 1 ст. 984 ЦК). У випадку здійснення страховою компанією добровільного виду (видів) страхування вона зобов'язана прийняти й зареєструвати в Державній комісії з регулювання ринків фінансових послуг правила страхування, які розробляються дня кожного виду страхування окремо. Правила повинні містити: порядок розподілу розмірів страхових сум і (або) розмірів страхових виплат; страхові ризики; виключення зі страхових випадків і обмеження страхування; строк і місце дії договору страхування; порядок укладання договору страхування; права та обов'язки сторін; дії страхувальника у випадку настання страхового випадку; перелік документів, які підтверджують настання страхового випадку й розмір збитків; порядок і умови здійснення страхових виплат; строк ухвалення рішення про здійснення або відмову в здійсненні страхових виплат; причини відмови в страховій виплаті або виплаті страхового відшкодування; умови припинення договору страхування; порядок рішення спорів; страхові тарифи по інших договорах страхування, ніж договори страхування життя; страхові тарифи й методику їхнього розрахунку по договорах страхування життя; особливі умови. Другим обов'язковим учасником (стороною) страхового зобов'язання є страхувальник. Страхувальниками визнаються юридичні та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до чинного законодавства (ч. 2 ст. 984 ЦК; ст. 3 Закону). Ці правила повинні бути доведені до страхувальника. Крім цього страховик має забезпечувати відкрите інформування клієнтів про банки-партнери, з якими здійснюється співпраця щодо страхування, пов'язаного з кредитуванням та які включили страховика до переліку тих, що відповідають вимогам банку. Таке інформування страховик здійснює, зокрема, шляхом розміщення на власному офіційному веб-сайті в мережі Інтернет та на інформаційних стендах філій та відділень, через які здійснюється співпраця з банками. Крім страховика та страхувальника, у страховому право відношенні можуть брати участь також інші особи: вигодонабувачі, застраховані особи та страхові посередники. Вигодонабувач - це юридична або фізична особа, призначена страхувальником для одержання страхової виплати (ч. 2 ст. 985 ЦК). Договір страхування, яким передбачено призначення вигодонабувача, є договором на користь третьої особи (ст. 636 ЦК). Вигодонабувачем по даних договорах страхування є ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Страхова діяльність в Україні може провадитися також із залученням страхових посередників: страхових або перестрахових брокерів та страхових агентів, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти. Основними принципами співробітництва страховиків та банків є: забезпечення права позичальника на вільний вибір страховика з переліку страховиків, що відповідають вимогам банку; прозорість та відкритість банків та страховиків; відповідність винагороди банку чи страховика наданим послугам; недопущення обмеження конкуренції на банківському та страховому ринках; рівність сторін в процесі кредитування та страхування: незалежність сторін, однак в порушення цих вимог, ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» повністю обмежив конкуренцію на страховому ринку з тих підстав, що він крім Вигодонабувача виступав і Страховим агентом. Страхові агенти - громадяни або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності (укладення договорів страхування, одержання страхових платежів, виконання робіт, пов'язаних з виплатами страхових сум і страхового відшкодування). Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за комісійну винагороду на підставі договору із страховиком. Діяльність страхових агентів оплачується у вигляді комісійної винагороди або комісії, розмір якої обумовлюється агентською угодою і, як правило, виражається у відсотках від страхової премії, сплаченої страхувальником за конкретним договором страхування. Тому, між відповідачами повинна діяти агентська угода, згідно з якою банк отримує винагороду від страхової компанії. Банки, які виступають в якості страхових агентів, мають право вільно обирати партнерів - страховиків з числа тих, які відповідають вимогам банку. Банк не має права впливати на встановлення розміру страхових платежів (тарифів) за договорами, укладеними із позичальниками банку. Ця заборона не поширюється на випадки, коли банк виступає в якості страхового агента (страхового посередника) чи проводить зі страховиком спільну акцію щодо продажу банківського та/або страхового продукту. Якщо банком та страховиком об'єднано послуги кредитування та страхування в сукупність нерозривно зв'язаних послуг (єдиний продукт чи пакет послуг) такий договір страхування має відповідати вимогам банку до договорів страхування. Розмір винагороди, яку може вимагати банк від страховика за виконання функцій страхового агента, має бути недискримінаційним та економічно обґрунтованим. Вона вважає, що страхові тарифи на страхові послуги є завищеними і тому є всі підстави вважати їх дискримінаційними, а відповідно і винагороду банку як страховому агенту завищену і не обґрунтовано велику. Відповідно до вимог чинного законодавства, добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов'язковою передумовою при реалізації інших правовідносин. Виходячи із цього, банк зобов'язаний забезпечувати відкрите інформування страхових компаній про вимоги банку до страховиків, в тому числі до Договорів страхування, які приймаються банком в якості забезпечення за кредитом та/або укладення яких є умовою надання (подальшого обслуговування) кредиту, дана інформація має включати: вичерпний перелік вимог банку до страхової компанії та її договорів, які при ньому виключають їх неоднозначне тлумачення та розуміння; вичерпний перелік відомостей і документів, які необхідно подати страховій компанії з метою проведення її перевірки на відповідність вимогам, які висуває банк до страхових компаній та договорів страхування майна, особистого страхування, страхування життя та відповідальності позичальників та/чи майнових (фінансових) поручителів, які приймаються банком в якості забезпечення за кредитом та/або укладення яких є умовою надання (подальшого обслуговування) кредиту; інформацію про максимальні терміни, необхідні банку для перевірки страхової компанії та узгодження типових договорів страхування після подання відомостей та документів, порядок та терміни підтвердження відповідності страховика вимогам банку в подальшому, однак все це їй банк не надав. Факт укладення договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом). Договір страхування набуває чинності з моменту внесення першого платежу, якщо інше не передбачене договором. Страховий поліс - це документ, іменний або на пред'явника, що видається страхувальнику і безпосередньо засвідчує факт страхування за договором добровільного страхування або підтверджує умови обов'язкового страхування відповідно до чинного законодавства (без укладення договору) та містить зобов'язання страховика виплатити страхувальнику в разі настання страхового випадку, визначеного умовами договору страхування, певну суму коштів (страхову компенсацію чи відшкодування). Однак вона полісу не отримувала по жодному із договорів страхування. Окрім того, на договорах страхування відсутні реквізити сторін, які уклали дані договори. Згідно ст.ст. 203 та 215 ЦК України особа, яка укладає договір, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. При укладанні вище вказаних договорів ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не підтвердив повноваження особи, яка підписувала договір зі сторони страхового агента, таким чином, можна поставити під сумнів факт підписання договору особами, повноваження яких не підтверджено, тому спірний договір має бути визнаний недійсним. А тому просила визнати пропуск строків позовної давності поважними, поновити їх, визнати недійсним кредитний договір № СVА0АК00040400 від 05.07.2005 року, який укладений між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», визнати недійсним договір страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 від 06.07.2005 року, який укладений між нею та ТДВ «Страхова компанія «КРЕДО». Представники позивачки в судовому засіданні позов підтримав і в своїх поясненнях підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідачів в судовому засіданні позов не визнала і просила відмовити в його задоволенні за безпідставністю, в своїх поясненнях підтвердила обставини, викладені в запереченнях на позов. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено, що 05 липня 2005 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] було укладено кредитний договір № СVА0АК00040400 про надання споживчого кредиту в сумі 47709 грн., з них на придбання рухомого майна в сумі 34425 грн., на оплату страхових платежів в сумі 13284 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,17%, комісії в розмірі 1,5%, щомісячної комісії в розмірі 0,18% та комісії за дострокове погашення кредиту у відповідності до п.3.11 даного договору з кінцевим терміном погашення до 04 липня 2012 року (а.с.5-6). В кредитному договорі прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов'язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись із самим текстом договору, який надається клієнту для ознайомлення перед підписанням, позивачка отримала повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписала кредитний договір. Відповідач ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язання за даним договором виконав у повному обсязі та надав позивачці кредит у розмірі, передбаченому умовами Кредитного договору. Позивачка [PERSON], в порушення умов кредитного договору, не сплачує грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією та іншими витратами відповідно до умов договору, в зв'язку з чим в неї існує заборгованість по кредиту, що підтверджується випискою по рахунку та розрахунком заборгованості (а.с.134-148, 155-163). Згідно ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел в діях однієї із сторін правочину. Для визнання правочину недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України необхідна наявність одночасно трьох підстав, а саме: сам факт обману; істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману; наявність умислу в діях відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, наявність умислу в діях ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, тобто позивачка. Суд вважає, що позивачка [PERSON] не довела належними та допустимими доказами наявність умислу, а рівно і сам факт обману зі сторони відповідача ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки сума кредиту, сума комісії оговорена та узгоджена сторонами в кредитному договорі, адже саме вони є предметом даного виду договору. У кредитному договорі сума страхових платежів прописується для зручності і наперед невідомо буде вона використана чи ні, чи настануть умови для її використання обумовлені п.п. 2.З.1., 2.2.7 кредитного договору. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Посилання позивачки на редакцію ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є невірними, оскільки кредитний договір укладено 05.07.2005 року, а дана стаття чинна з 01.12.2005року, тобто після укладення між сторонами кредитного договору. Крім того, Постанова Національного Банку України №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», на яку теж посилається позивачка, прийнята 10.05.2007 року. Тобто, ті законодавчі норми на які, посилається позивачка та її представник набрали чинності після підписання між сторонами кредитного договору. По закону, який діяв на момент укладення договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримано всіх необхідних умов щодо видачі та оформлення кредиту. Відповідно до ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно ч.1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Тому, нормативні акти на які посилався представник позивачки в судовому засіданні не можуть регулювати відносини, які виникли до моменту набрання чинності цими законодавчими актами. Чинне законодавство України не містить будь-яких обмежень стосовно розміру процентних ставок, які можуть встановлюватися банками за кредитними договорами. Статтею 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» встановлено, що банки самостійно визначають розмір процентних ставок та комісійних винагород. Єдине застереження з цього приводу міститься у ст. 49 цього ж Закону, де вказано, що розмір відсотків за кредитом не може бути менше відсотків, встановлених за депозитними договорами та відсотками, за якими кредити бере сам банк. Таким чином, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чинним. Посилання позивачки на положення Закону України «Про страхування» про недопустимість обов'язковості страхування у конкретного страховика, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивачкою не надано доказів про те, що її вимусили оформити договір страхування, причому в кредитному договорі встановлено добровільність страхування і перерахунок сум за «дорученням» позичальника. До того ж там не зазначено назву конкретного страховика. Позивачка отримала кошти у розмірі 34425,00 грн., а інша сума, у розмірі 13284 грн., які передбачені п.1.1 договору, були списані з її рахунку. Крім того, позичальник повинен надати банку докази сплати чергового страхового платежу, у разі ненадання таких доказів, банк за дорученням позичальника самостійно перераховує страховий платіж страховій компанії, тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» перераховував страхові платежі щорічно, що підтверджується випискою по рахунку №22036051603538 (а.с.144-148). Згідно виписки по рахунку №29099051634990 (а.с.134-143) вбачається, що позивачка до певного часу належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитом, що свідчить про те, що позивачка знала про умови кредитування та визнала свої зобов'язання за кредитним договором, тому суд не приймає до уваги посилання позивачки про те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування. У п.1.1 Договору зазначено, що періодом сплати вважати період з 20 по 24 кожного місяця. Погашення заборгованості за цим Договором (за виключенням комісії, яка виплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 708 грн. на рахунок для зарахування коштів для погашення заборгованості за кредитним Договором, що складається із заборгованості по кредиту та відсотків, комісії, а також інші витрати Банку згідно з п.п.2.2.9, 4.3. Також, у вищевказаному пункті Договору вказано, що кредит надається на придбання рухомого майна у сумі 34 425 грн., зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,17% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом. Тобто 1,17% помножити на 12 місяців = 14,04 % річних. Тому посилання позивачки про відсутність графіку погашення кредиту, в результаті чого вона не знала коли та яку суму необхідно вносити для погашення заборгованості не відповідає дійсності та не приймається судом до уваги. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 27.05.2013 року змінено рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 22.02.2013 року, а саме: вилучено у [PERSON], належне їй на праві власності заставне майно (автомобіль марки «DAEWO») та передано банку у володіння, в рахунок погашення боргу за кредитним договором № СVА0АК00040400 від 05.07.2005 року звернуто стягнення на заставний автомобіль, що належить [PERSON] на праві власності шляхом продажу цього автомобіля банком з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем. Тобто, даним рішенням суду встановлено, що [PERSON] отримала кредит в сумі 47709,00 грн., встановлено факт наявності заборгованості з урахуванням сплати страхових платежів банком за позичальника, питання суми виданого кредиту, суми фактично отриманого кредиту та питання сплати страхових платежів, які неповернуті позичальником і відображені в розрахунку, як борг досліджувалося судом при винесенні вище вказаного рішення. 06.07.2005 року між ТДВ «КРЕДО» та [PERSON] був укладений договір особистого страхування № СVА0АКР0348 (а.с.50-53) та договір страхування наземного транспорту № СVА0АК0486 (а.с.55-60). Згідно договорів страхування щорічна сума особистого страхування становить 172,13 грн. по особистій страховці і 1701,00 грн. по страхуванню наземного транспортного засобу. Згідно п. 2.1.3 позичальник звертається до Банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до Договорів страхування, укладених відповідно до п. 2.2.7 кредитного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів згідно договору страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується проводити у випадку не пред'явлення Позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел до дат їхньої сплати, передбачених Договором страхування. Згідно п. 2.2.7 Позичальник зобов'язується погасити суму кредиту, направлену на оплату чергового страхового платежу, і сплатити відсотки за його користування не пізніше 30 днів з дня перерахування Банком страхового платежу. У разі не погашення цієї частини кредиту в зазначений термін, воно вважається простроченою і Позичальник зобов'язаний сплатити відсотки за її користування у відповідно до п.3.2, п.3.8 кредитного договору. Відповідно до п.2.2.7 кредитного договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» здійснював сплату страхових платежів за позичальника, що підтверджується платіжними дорученнями (а.с.179-191). В липні 2008 року [PERSON] подавала страховій компанії заяви про виплату страхового відшкодування (а.с.192-195), оскільки із заставним автомобілем трапилися страхові випадки. По застрахованому автомобілю складалися протоколи огляду транспортного засобу (а.с.196-201), та оформлялися інші документи необхідні для розгляду страхового випадку, а саме: довідка за фактом ДТП від 16.07.2008 року (а.с.202-203), довідка виконавчого комітету Мамаївської сільської ради Кіцманського району Чернівецької області від 04.08.2008 року (а.с.204), по наслідках розгляду документів страховою компанією складено акти № К-2466 від 02.10.2008 року (а.с.205-206) та № К-2525 від 09.10.2008 року (а.с.207-208). Таким чином, суд вважає, що матеріали справи доводять факт укладення та виконання між сторонами договорів страхування належним чином. Позивачка [PERSON] була ознайомлена із «Правилами страхування від нещасних випадків», «Правилами страхування здоров'я на випадок хвороби», «Правилами страхування наземного транспорту (крім залізничного)» та умовами страхування, що підтверджується підписом [PERSON] на останніх сторінках договорів страхування перед її підписом, а також висновком № 4845 криміналістичної експертизи з дослідження підписів від 31.10.2016 року, згідно якого підписи від імені [PERSON], розташовані у рядках «Страхувальник» на зворотній стороні усіх аркушів договору страхування наземного транспорту та договору особистого страхування виконані самою [PERSON] Відносини, які виникають у сфері страхування регулюються Законом України «Про страхування», який спрямований на створення ринку страхових послуг, посилення страхового захисту майнових інтересів підприємств, установ, організацій та фізичних осіб. Дія цього Закону не поширюється на державне соціальне страхування. Відповідно до ст. 18 вищевказаного Закону факт укладання договору страхування може посвідчуватися страховим свідоцтвом (полісом, сертифікатом), що є формою договору страхування. Договір страхування набирає чинності з моменту внесення першого страхового платежу, якщо інше не передбачено договором страхування. Таким чином суд вважає, що позивачка не вірно витлумачила чинне законодавство, оскільки існування та засвідчення факту страхування ніяким чином не слід пов'язувати з наявністю чи відсутністю страхового полісу. Крім того, відповідно до умов п. 10.5 договору страхування, який укладено між сторонами, договір набуває чинності з моменту надходження на поточний рахунок Страховика повної суми відповідної частки страхового платежу, зазначеного в п. 11 та п.12 договору страхування наземного транспорту та договору особистого страхування відповідно, що повністю узгоджується з вимогами ст. 18 вказаного Закону. Між ТДВ СК «КРЕДО» та ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено агентську угоду №1 від 01.11.2002 року, відповідно до умов якої Страховик доручає, а Страховий агент (Банк) здійснює за винагороду від імені Страховика частину його страхової діяльності відповідно до вимог чинного законодавства. Умови зазначеної агентської угоди не містять положень щодо нав'язування позичальнику страхової компанії, страхових послуг та тарифів на такі послуги, тому суд вважає посилання позивачки в цій частині безпідставними та надуманими. Згідно ч.2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими умови договору можуть бути визнані у разі, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того згідно з висновком експертизи дослідження підписів Львівського НДІСЕ від 31.10.2016р. підписи від імені позивача в договорі страхування наземного транспорту виконані самою позивачкою. А тому суд вважає, що твердження позивачки про введення її в оману, про завищення страхових тарифів на страхові послуги, дискримінаційність та несправедливість умов договорів кредиту та страхування, не надання їй всієї необхідної інформації не доказано належними та допустимими доказами по справі, а тому немає правових підстав для визнання договорів кредиту та страхування наземного транспорту недійсним, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог належить відмовити. Крім того суд вважає, що позивачка пропустила строк звернення до суду з цим позовом ( про це заявила в судовому засіданні представник відповідачів ) оскільки обставини, на які вона посилається як на поважні для поновлення цього строку, не є такими, відповідно підстав для його поновлення немає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed