Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням житловим приміщенням з вуличними будівлями за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, з урахуванням уточнення позовних вимог, мотивує тим, що вона є власником Ѕ частини будинку з вуличними будівлями за зазначеною вище адресою. На момент подачі позову вона є єдиним власником будинку. Інших власників в реєстрі не зареєстровано. Відповідач з 17 травня 1994 року зареєстрований у будинку та користується ним. Відповідач не є членом її сім`ї, а самостійно звільнити житловий будинок не бажає. В обґрунтування своєї позиції посилається на статті 317, 319, 391 ЦК України статтю 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Також у додаткових поясненнях до позовної заяви вказала, що відповідач був зареєстрований у період коли власник будинку [PERSON] помер, а його спадкоємець [PERSON] не вступила у спадщину, що викликає сумніви. Вказала, що відповідач не допускає її до будинку, встановив свій замок на вхідні двері. З травня 2017 року у будинок вона потрапити не може. Фактично ж відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , разом із своєю дружиною [PERSON] і цей будинок перебуває на одній земельній ділянці із будинком по [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 січня 2020 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 27 лютого 2020 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. Відповідач надіслав до суду відзив на позов у якому вказав, що проти позову заперечує. Також зазначив, що позивачка є власником лише Ѕ частини житлового будинку, власником іншої частини є [PERSON] , жителька с.Кінзягулово, Больщечернігівського району, Самарської області, Російської Федерації. Він зареєстрований у спірному будинку за згодою тодішнього власника [PERSON] . Претензій щодо його реєстрації за адресою: [ADDRESS] спадкоємець [PERSON] не мала і не заявляє їх на сьогоднішній день. Будь-яким майном позивачки він не користується, перешкод у праві користуванні не здійснює. Заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Позивачка направила до суду заяву в якій просила усю кореспонденцію, у тому числі судові повістки, направляти їй на електронну адресу. У судове засідання 27 лютого 2020 року позивачка не з`явилась, про час і місце розгляду справи позивачка повідомлена шляхом направлення судової повістки на електронну адресу. У позовній заяві просила розглянути справу без її участі. Відповідач у вступному слові проти позову заперечив та вказав, що він дійсно зареєстрований з 1993 року у житловому будинку по [ADDRESS] , однак фактично проживає із дружиною в іншому будинку по [ADDRESS] , що розташований поряд, - на одному подвір`ї. Будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] перебуває в аварійному стані. Вважає свою реєстрацію у вказаному будинку правомірною, оскільки зазначений будинок був придбаний його сім`єю у [PERSON] , спадкоємця [PERSON] , який і зареєстрував 17 травня 1993 року його місце проживання. У подальшому суд визнав договір купівлі-продажу недійсним і позивачка [PERSON] отримала свою частку в спадщині після смерті [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у вступному слові надав пояснення, аналогічні доводам відзиву на позов, а також додав, що відповідач був зареєстрований саме із дозволу [PERSON] , а в подальшому його спадкоємець [PERSON] , яка і є на даний час іншим співвласником будинку поряд з позивачкою [PERSON] , не заперечує проти його реєстрації. Суд, заслухавши відповідача та його представника, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. Із витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно (а.с.8) суд установив, що 25 травня 2017 року проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , вид спільної власності спільна часткова. Підставою виникнення права власності є рішення суду від 04 квітня 2017 року в справі № 680/856/16-ц. У судовому засіданні при огляді паспорта громадянина України, суд установив, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17 травня 1993 року, що спростовує посилання позивачки на те, що відповідач був зареєстрований у спірному житловому приміщенні 17 травня 1994 року. Із визнаних сторонами, як в усних поясненнях та і в заявах по суті справи, обвставин суд установив, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] належав [PERSON] - батькові позивачки [PERSON] [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить також копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті спадщину прийняла донька [PERSON] та отримала свідоцтво про право на спадщину. 07 вересня 2010 року [PERSON] , діючи в інтересах [PERSON] , та [PERSON] (дружина відповідача) уклали договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями за номером [ADDRESS] , про що свідчить також копія договору купівлі-продажу. Однак вказаний договір купівлі-продажу був визнаний судом недійсним та у подальшому позивачка в судовому порядку отримала у власність Ѕ частину спірного житлового будинку. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України). Таким чином позивачка є власником 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Водночас доводи позивачки [PERSON] про те, що вона є єдиним власником житловим будинку, оскільки інших власників не зареєстровано у державному реєстрі, суд відхиляє, оскільки державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Окрім того такі доводи спростовуються тим же витягом із Державного реєстру прав на нерухоме майно, де чітко зазначено, що [PERSON] є власником Ѕ частини будинку. Однак належних доказів щодо іншого співвласника спірного житлового будинку сторони не надали. Відповідач та його представник, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову вказували, що інший співвласник будинку [PERSON] не заперечує проти реєстрації права власності [PERSON] у спірному будинку, однак такі доводи не підтверджені жодними доказами, як і доводи про те, що відповідач є співвласником житлового будинку. Надані позивачкою копії рішень Новоушицького районного суду Хмельницької області від 14 березня 2018 року та від 22 грудня 2015 року суд не бере до уваги, оскільки в них містяться відомості про те, що вони не набрали законної сили, на що наголошував представник відповідача у справі. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~вимог статей\~ 355,\~356,\~357\~ЦК України\~майно,\~що є\~у власності\~двох або\~більше осіб\~(співвласників),\~належить їм\~на праві\~спільної власності\~(спільне\~майно).\~ Власність\~двох чи\~більше осіб\~із визначенням\~часток кожного\~з них\~у праві\~власності є\~спільною частковою\~власністю.\~Частки у\~праві спільної\~часткової власності\~вважаються рівними,\~якщо інше\~не встановлено\~за домовленістю\~співвласників або\~законом. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Положеннями норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд має чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Суд установив, що відповідач був зареєстрований у спірному приміщенні за згодою колишнього власника [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідач не є членом сім`ї позивачки. Суд зауважує, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням виникає та існує за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є. Із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Враховуючи те, що [PERSON] помер, доказів на підтвердження права власності за [PERSON] на іншу частину житлового будинку не здобуто, одним із його власників на даний час є позивачка, відтак суд вважає, що право відповідача на користування спірним жилим приміщенням припинилось. Доказів того, що відповідач проживає у будинку зі згоди іншого співвласника будинку суду не надано. Окрім того визначальним для суду є те, що відповідач проживає у іншому житловому будинку за [ADDRESS] , а у спірному будинку лише зареєстрований, тому припинення права на користування спірним приміщенням не становитиме для нього надмірний тягар, оскільки не позбавляє його житла. В той же час реєстрація відповідача у будинку обмежує право власності нового власника [PERSON] , зокрема, користуватись і розпоряджатись своїм майном на власний розсуд та підлягає захисту, відповідно наявні підстави для задоволення позову. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке у встановленому процесуальним законом порядку набрало законної сили, є безпосередньою підставою для внесення відповідних відомостей до реєстраційного обліку органом реєстрації (стаття 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору в сумі 704 гривень 80 копійок.

Outcome: approved