Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 14.11.2003 року вона вступила в зареєстрований шлюб з відповідачем. [INFO] року від шлюбу у них народився син [PERSON]. Однак, в подальшому сумісне життя з відповідачем не склалося і вони стало проживати окремо, але син залишився проживати разом із відповідачем. 7 лютого 2008 року їх шлюб з відповідачем було розірвано. Після цього в травні 2009 року вона в судовому порядку відібрала у відповідача дитину і з того часу дитина проживає разом із нею. Але останнього часу у дитини виникло велике бажання проживати разом із батьком. При цьому позивачка вважає, що у відповідача є всі необхідні можливості для забезпечення їх сина, оскільки останній має постійне місце роботи, свій великий власний будинок, а тому батько зможе краще забезпечити всі умови для фізичного та духовного розвитку дитини.Тому позивачка просить суд визначити місце проживання їх неповнолітнього сина разом із батьком - відповідачем по справі. Відповідач [PERSON] позову категорично не визнав, пояснивши, що на даний час у нього є інша сім'я, він проживає разом із новою дружиною та їх малолітньою донькою, які є чужими людьми для сина [PERSON]. Тому зміна місця проживання для сина лише призведе до психологічної травми у дитини. Сам позов відповідач вважає надуманим, оскільки насправді позивачка піклується про свої власні інтереси, а не про інтереси дитини. Представник третьої особи позов також вважає не обґрунтованим і в його задоволенні просить відмовити. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки та її представника, пояснення відповідача, третьої особи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Так, судом встановлено, що14.11.2003 року сторони вступили в зареєстрований шлюб. [INFO] року від шлюбу у них народився син [PERSON]. 7 лютого 2008 року шлюб між сторонами було розірвано. Також судом встановлено, що з травня 2009 року неповнолітня дитина проживає разом із матір'ю - позивачкою по справі. Відповідно до ч.1 ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг 14 років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Також, відповідно до п.1 ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, чи трудових відносин. Отже, виходячи із змісту вищевказаних норм, можливість звернення до суду за захистом своїх прав або охоронюваних законом інтересів наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав. Відповідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Таким чином, виходячи із змісту вищевказаної норми, спір про місце проживання дитини може вирішуватись судом в тому разі, коли кожен з батьків бажає аби дитина проживала саме з ним. І навпаки, жодними нормами сімейного законодавства не передбачено право одного із батьків вимагати, щоб дитина проживала не з ним, а у іншого із батьків. Тому суд вважає, що в даному випадку позивачка не навела обставин і доказів, яким чином відповідач порушив її права, і які саме права позивачки він порушив, а тому вважає необхідним відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed