Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-17 00:00:00

Позивач ЛКП «№ 504» звернувся до суду з позовом до відповідачів, який у встановленому законом порядку неодноразово уточнював, останній раз заявою від 07.02.2014р., якою зменшив розмір позовних вимог, та в кінцевому, просить ухвалити рішення, яким стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за надані послуги з утримання будинку в розмірі 5 613,14 грн. за період з 01.01.2007р. по 31.12.2013р., заборгованість за надані послуги з теплопостачання в розмірі 2138,04 грн. за аналогічний період та заборгованість за надані послуги з холодного водопостачання в розмірі 2298,98 грн. за період з 01.07.2008р. по 31.12.2013р. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що ЛКП «№ 504» являється виконавцем житлово-комунальних послуг будинку по [ADDRESS] проживають відповідачі. За період з січня 2007р. по грудень 2013р. останні частково не сплачували витрат за надані послуги з утримання будинку, холодне водопостачання та теплопостачання, внаслідок чого у них перед позивачем виникла заборгованість в загальному розмірі 9979,26 грн. На підставі різних договорів, які позивач уклав з комунальними службами м. Львова, ним надавались та надаються житлово-комунальні послуги, які затверджені рішенням виконавчого комітету ЛМР, зокрема послуги прибирання прибудинкової території та сходової клітки, підготовка будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання та водовідведення і зливної каналізації, поточний ремонт будинку та ін., однак внаслідок того, що відповідачі не вносять плати за такі послуги, створюючи тим самим підприємству важке фінансове становище, останній позбавлений можливості належним чином виконувати умови договору по наданню житлово-комунальних послуг населенню та сплачувати за них. Оскільки внесення такої плати є обов'язком відповідачів, який ними не виконується, згадану вище суму заборгованості просить стягнути з них в примусовому порядку. Крім того, просить врахувати, що позивач раніше був позбавлений можливості пред'явити позов у зв'язку з відсутністю необхідних коштів для сплати судових витрат через несвоєчасну оплату мешканцями спожитих комунальних послуг. Вважає таку обставину поважною причиною пропущення загального строку позовної давності, і як наслідок, переконаний, що порушене право позивача підлягає захисту в повному обсязі, а до стягнення підлягає заборгованість в повному обсязі за весь вказаний в позовній заяві період. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 05.03.2014р. Гринів Т.В. позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні вищенаведеним та просить позов задовольнити. Також просить не застосовувати наслідки спливу трьохрічного строку позовної давності, про що заявив відповідач в судовому засіданні, оскільки протягом періоду, за який виникла заборгованість, відповідачі частково сплачували витрати за надані послуги. В такому випадку перебіг позовної давності переривається та починається обраховуватись спочатку, і відповідно, не є пропущеним. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти обґрунтованості позову заперечив. Вважає мотиви позову надуманими і такими, що не відповідають дійсності. Заборгованість за надані послуги з теплопостачання та водопостачання у нього не може існувати, оскільки за такі послуги він справно сплачував згідно отриманих квитанцій. Її відсутність підтверджується довідкою ЛМКП «Львівводоканал», і відповідно, в цій частині примусове стягнення є неможливим. Щодо вимоги про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території, то цю частину позову заперечує з тих мотивів, що такі послуги йому не надавались, що і було підставою для відсутності платежів з його сторони. Якість таких послуг залишає бажати кращого, з приводу чого неодноразово звертався в ЛКП, однак всі його вимоги залишались проігнорованими. Протягом періоду, за який позивач бажає стягнути цю заборгованість він не отримував послуг з утримання будинку та прибудинкової території, договору про їх надання позивач з ним не уклав, його зауваження до такого договору залишив без розгляду, і на його думку, обов'язок по їх оплаті у нього відсутній. Тому, в цій частині, як і в загальному, просить позов залишити без задоволення, а також застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Позивач просить стягнути заборгованість, яка хоч і не існує, однак на думку останнього виникла з 01.01.2007р., що поза межами трьохрічного строку позовної давності, наслідком пропуску якого є відмова в задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача та відповідача [PERSON] суд вважає можливим розглянути справу у її відсутності на підставі зібраних доказів, обсяг яких є достатнім для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку. що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані в квартирі [ADDRESS] та є її співвласниками, що стверджується копією довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку від 03.07.2013р. (а.с.11). Балансоутримувачем та виконавцем житлово-комунальних послуг у цьому будинку є позивач. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому право відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обов'язок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно представленого розрахунку заборгованості відповідачів за надані послуги з холодного водопостачання (а.с.178-179), її розмір становить 2228,98 грн. і виникла вона у період з 01.07.2008р. по 31.12.2013р. Суд приймає такий розрахунок як належний та допустимий доказ цієї позовної вимоги, і при цьому, не приймає до уваги позицію відповідача про те, що вказана заборгованість у нього відсутня, оскільки, як вбачається з оригіналу довідки ЛМКП «Львівводоканал» від 20.04.2010р., про яку згадує відповідач і яка зберігається при матеріалах справи, заборгованість відсутня станом на 01.07.2008р. Не заперечує такого факту і представник позивача, та в пред'явленому позові та згаданому вище розрахунку, заборгованість обраховується саме з липня 2008 року. Оскільки відповідач не представив будь-якого іншого доказу в спростування заборгованості за послуги водопостачання у період після липня 2008 року, суд вважає представлений позивачем розрахунок належним доказом для стягнення визначеної в ньому суми в примусовому порядку. Більше того, не спростовують такої суми заборгованості і представлені відповідачем оригінали квитанцій про оплату послуг з холодного водопостачання за період з 2010 року по 2013р., які також зберігаються при матеріалах справи. Так, відповідач долучив до матеріалів справи 38 квитанцій за 2010р., 40 квитанцій за 2011р., 38 квитанцій за 2012р. та 30 квитанцій за 2013р. Відображені в них відомості за оплату цієї послуги, або ж не здійснення оплати у відповідний період повністю відповідають відомостям, які відображені в розрахунку. Навіть більше, в них міститься інформація про заборгованість за цю послугу, яка існувала на момент проведення оплати, і така інформація, знову ж таки, відповідає інформації, яка відображена в розрахунку. Тобто, долучені позивачем оригінали квитанцій лише підтверджують правильність розрахунку, представленого позивачем, і таким чином, підтверджують правильність висновків суду щодо доведеності суми заборгованості, яку слід стягнути з відповідачів в примусовому порядку, оскільки здійснення оплати цієї послуги, виходячи з вимог ст. 20 згаданого вище Закону та вимог ст. 68 ЖК України є їх обов'язком. При цьому, суд не може застосувати до вказаної вимоги наслідки спливу строку позовної давності. Як вірно вказує відповідач, загальний строк позовної давності, виходячи з вимог ст. 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки, а обчислюється він з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст. 253 ЦК України). Оскільки оплата за надані житлово-комунальні послуги, в силу ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинна сплачуватись щомісячними платежами, перебіг позовної давності, в таких випадках, повинен обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, сплив позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення сум, які обраховані поза межами трьохрічного строку звернення до суду, а не у відмові в задоволенні позову повністю, на що помилково покликається відповідач. Однак, як також вірно вказує представник позивача, законом передбачено випадки переривання строку позовної давності, після чого вона обчислюється заново. Так, згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Для того, щоб позовну вимогу про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, заявлену поза межами строку позовної давності можна було залишити без задоволення, необхідно щоб трьохрічний строк не переривався, так як після переривання він буде обчислюватись заново, і в позивача буде право протягом трьох років пред'явити відповідну вимогу до боржника. В даному випадку, виходячи з правової природи відносин, які установились між сторонами, вчинення дій, що свідчать про визнання свого боргу, є здійснення відповідачем оплати за житлово-комунальні послуги, і відповідно, не здійснення такої оплати є початком перебігу строку позовної давності. Враховуючи те, що відповідач систематично вносив плату за надані послуги з холодного водопостачання у період липень 2008р. - грудень 2013р., що відображено в розрахунку та підтверджується долученими квитанціями, тобто вичиняв дії, які Закон розцінює як початок нового обчислення строків позовної давності, такий строк пропущеним не є, і відповідно, наслідки його спливу застосовані бути не можуть. Тому сума заборгованості за надані послуги з холодного водопостачання і розмірі 2298,98 грн., яка обрахована позивачем та не спростована відповідачем підлягає до стягнення в примусовому порядку. Аналогічна позиція суду і щодо вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання, що утворилась у період з 01.01.2007р. по 31.12.2013р. в розмірі, який обраховано позивачем та становить 2138,04 грн., про що також долучено відповідний розрахунок (а.с.180-181). Долучені позивачем квитанції, як і в попередньому випадку не спростовують цього розрахунку, а навпаки, підтверджують його достовірність, і при задоволенні цієї вимоги, знову ж таки, не є пропущеним строк позовної давності, оскільки за період з 01.01.2007р. цей строк неодноразово переривався, тобто починав обраховуватись заново, і в кінцевому, вимога є пред'явлена в межах трьохрічного строку позовної давності. Крім цього, суд враховує, що позивач зменшив цю суму заборгованості, яку просить стягнути в примусовому порядку. При поданні заяви про зменшення розміру позовних вимог позивач виключив суму заборгованості, яка виникла до січня 2007р., тобто зменшив її розмір на 1512,61 грн. Зменшення розміру позовних вимог є процесуальним правом позивача, однак підстав для відмови в задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.01.2007р. по 31.12.2013р. суд не вбачає, в тому числі, підстав відмови у зв'язку з пропуском строку позовної давності, і таку вимогу також задовольняє в повному обсязі, тобто примусово стягує з відповідачів заборгованість за надані послуги з теплопостачання в розмірі 2138,04 грн. Що ж стосується вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, то її слід задовольнити частково, та в примусовому порядку стягнути цю суму заборгованості виключно в межах трьохрічного строку позовної давності і до 31.12.2013р. Як вже згадувалось вище, закон передбачає випадки переривання строку позовної давності, після чого він починає обраховуватись заново, а для цього необхідним є здійснення оплати споживачем вартості цієї послуги хоча б за один щомісячний платіж на протязі трьохрічного періоду. Згідно представленого розрахунку заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території (а.с.182-183), виникла вона у період з 01.01.2007р. по 31.12.2013р. Здійснення оплати за цю послуги, тобто вчинення дій для переривання строку позовної давності мало місце в лютому 2008р., що відображено в розрахунку, і наступне вчинення таких дій було в квітні 2011р., що відображено в квитанції від 28.04.2011р., тобто по спливу трьохрічного строку. Оскільки за правилами ст. 264 ЦК України цей строк перервався та почав обраховуватись заново у лютому 2008р., і впродовж трьох років після цього він не переривався - такий строк слід вважати пропущеним, і в такому випадку, стягнення заборгованості за період, який передує трьохрічному строку звернення до суду є неможливим. Враховуючи те, що плата за житлово-комунальні послуги повинна сплачуватись місячними платежами і позовна давність для кожного з таких платежів обраховується окремо, до примусового стягнення підлягає сума заборгованості, яка виникла в межах трьохрічного строку позовної давності і до 31.12.2013р. Згідно відмітки суду (а.с.1), позовна заява подана 07.07.2013р., тому до примусового стягнення підлягає сума заборгованості, яка виникла з липня 2010р. і по 31.12.2013р. за виключенням здійсненої проплати у квітні 2011р. в розмірі 64,28 грн. За обрахунками суду, які проведені на підставі представленого розрахунку (а.с.182-183) де містяться відомості про нарахування сум, що підлягали до сплати, заборгованість за період липень 2010р. - грудень 2013р., без врахування платежу, здійсненого у квітні 2011р. становить 3813,70 грн. і ця сума, як заборгованість за надані послуги з утримання будинку, що виникла в межах трьохрічного строку позовної давності, підлягає до стягнення в примусовому порядку. Тобто таку вимогу, на відміну від попередніх, слід задовольнити частково, оскільки в частині вона пред'явлена поза межами трьохрічного строку позовної давності. Ухвалюючи таке рішення та застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності до цієї вимоги суд також враховує, що в матеріалах справи наявні як заява про видачу судового наказу з вимогою про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку (а.с.146), так і судовий наказ про стягнення цієї заборгованості (а.с.145) та ухвали про скасування судових наказів (а.с.9, 141). Правила ч. 2 ст. 264 ЦК України також передбачають випадок, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. В даному ж випадку, виходячи з аналізу цієї правової норми, суд не вправі розцінювати такі заяви про видачу судового наказу як обставину, за якої строк позовної давності переривається у розумінні ч. 2 ст. 264 ЦК України. В цивільно-процесуальному законодавстві, наказним провадженням є самостійний і спрощений вид судового провадження при розгляді окремих категорій справ з вимогами, які мають очевидно достовірний характер, і в якому презюмується відсутність спірних правовідносин між сторонами. Оскільки закон передбачає можливість скасування судового наказу у випадку виникнення спору про право, та в такому випадку наділяє стягувача правом на звернення до суду в порядку позовного провадження, слід вважати встановленим, що виключно пред'явлення позову є підставою для переривання строку позовної давності. Позаяк такого позову в період липень 2008р. - березень 2011р. року не було, що підтвердив представник позивача в судовому засіданні, на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України, строк позовної давності не переривався, тобто є пропущеним. Суд критично ставиться до позиції сторони позивача про поважність причин пропуску такого строку, так як, у випадку, якщо б обставина відсутності коштів для сплати судових витрат дійсно мала місце, останній вправі був звернутись до суду з таким позовом, подавши при цьому вмотивовану заяву про звільнення або про відстрочення сплати судового збору. Чому позивач цього не зробив, його повноважний представник в судовому засіданні не пояснив, що відкидає обґрунтованість підстав пропущення позивачем встановленого законом трьохрічного строку звернення до суду. Що ж стосується позиції відповідача про те, що послуги по утриманню будинку йому не надаються, і відповідно він не зобов'язаний здійснювати за них плату, в той час як не укладеним є відповідний договір, суд такі пояснення визнає голослівними. Виходячи з вимог ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно з законодавством. Представником позивача долучено до матеріалів справи копії відповідних актів (а.с.65, 66, 67, 68, 69, 74, 75, 76, 77, 79), копії робочих листів (а.с.70, 71, 72, 73) про виконання робіт по утриманню будинку відповідачів, а також копії видаткових накладних про купівлю будівельних матеріалів (а.с.80, 81, 82, 83, 84, 85), що спростовує позицію відповідача про відсутність послуг, за які позивач вимагає плату. Право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги кореспондує обов'язок виконавця надавати такі послуги відповідної якості, і у випадку відсутності цих послуг, згідно вимог п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 20 згаданого вище Закону, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період їх фактичної відсутності, а також на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому КМУ. Зібраними в ході розгляду справи доказами не встановлено, що позивач не надає послуги по утриманню будинку та прибудинкової території, а навіть встановлено протилежне, в той час як відповідач, на противагу цьому, не долучив не те що належного - жодного доказу в підтвердження своєї позиції, що дозволяє назвати її голослівною, і не дає підстав покласти в основу судового рішення. Крім того, не може бути взята до уваги позиція про відсутність укладеного договору, як підстава для відмови в задоволенні цієї вимоги. Як зазначив ВСУ, під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013р., споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Оскільки послуги по утриманню будинку та прибудинковою територією позивачем надаються, про що є долучені акти виконаних робіт, слід вважати встановленим, що діяльність позивача спрямована на задоволення фізичних потреб відповідачів, тобто останні фактично ними користуються, і в такому випадку відсутність відповідного договору не є підставою для звільнення споживачів від оплати цієї послуги. Тому, виключно наслідки спливу трьохрічного строку позовної давності в цій частині позову, а не згадані вище переконання відповідача є підставою, за якої вимогу про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території слід задовольнити частково. Підсумовуючи викладене, до задоволення підлягає вимога про стягнення заборгованості за надані послуги холодного водопостачання в розмірі 2228,98 грн., заборгованості за надані послуги теплопостачання в розмірі 2138,04 грн. та заборгованості за надані послуги утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 3813,70 грн. Ці суми суд стягує в примусовому порядку, про що ухвалює рішення. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 229,40 грн., що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.1, 2). На підставі наведеного та

Outcome: partial