Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду і свої вимоги мотивувала тим, що 30 вересня 2015 року, відповідно наказу № 56к від 24.09.2015 року, вона була звільнена за угодою сторін згідно п.1 ст. 36 КЗпП України, з посади завідуючої відділом суспільних процесів і права Комунального підприємства (К П) «Редакція газети «Сумщина». На час звільнення позивачкою не було використано сім днів відпустки за відпрацьований період з 24 липня по 30 вересня 2015 року. Під час звільнення, відповідач не здійснив з позивачкою розрахунок, а саме з дня звільнення позивачці не виплачено відповідачем грошову компенсацію за всі невикористані нею дні щорічної відпустки. 19 січня 2016 року, відповідач виплатив грошову компенсацію за невикористані позивачкою дні щорічної відпустки в сумі 322,73 грн., утримавши при цьому із суми компенсації відповідно наданого ним розрахунку Єдинпий соціальний внесок 6,1 % - 25,14 грн., ПДФО 58,04 грн., ВЗ 6,18 грн., а всього 89,36 грн. Посилаючись на ст. 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов,язкове державне соціальне страхування», що на момент виплати відповідачем грошової компенсації за невикористані нею дні щорічної відпустки, оскільки позивачка вже не перебувала з ним у трудових відносинах, тому відповідач безпідставно не виплатив їй 25,14 грн., так як нарахування єдиного соціального внеску на вказану суму донарахування є неправомірним. Зважаючи на зазначене, позивачка просила постановити рішення суду яким стягнути з відповідача на її користь 25,14 грн. компенсації при звільнені за не використані дні щорічної відпустки та 13 222,88 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку з жовтня 2015 року до 10 червня 2016 року, відповідно наданого розрахунку ( а. с. 1-3, 21-25, 31-42, 74-75). В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала мотивуючи тими ж обставинами. Відповідач про день, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином ( а. с. 84 ), однак в судове засідання не з,явився, про причини своєї неявки не повідомив. У своїх письмових запереченнях ( а. с. 60-66) відповідач з позовом не погодився зазначивши, що належна позивачці компенсація за невикористану відпустку була перерахована19 січня 2016 року на її платіжну картку ПАТ КБ «Приватбанку». Нарахування єдиного соціального внеску у розмірі 25,14 грн. на суму донарахованих грошових коштів за невикористану щорічну відпустку, дійсно проведено з порушенням Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов,язкове державне соціальне страхування», оскільки в той час [PERSON] вже не перебувала в трудових відносинах з редакцією газети. Однак на думку відповідача, стаття 117 КЗпП України передбачає відповідальність підприємств за затримку розрахунку при звільненні, а не відповідальність за безпідставно утриманий єдиний внесок на загальнообов,язкове державне соціальне страхування. Суд, заслухавши позивачку, дослідивши матеріали справи та докази, дійшов до наступного. Судом встановлено і ніким не заперечувалося, що відповідно оглянутої в судовому засіданні копії трудової книжки ( а. с. 4 ), позивачка [PERSON] згідно з наказом № 51/к від 23.07.2012 року, призначена на посаду завідуючої відділом суспільних процесів і права з місячним випробовувальним строком в Комунальне підприємство «Редакція газети «Сумщина» з 24.07.2012 року. 30.09.2015 року, відповідно до наказу № 56/к від 24.09.2015 року, [PERSON] звільнена з вказаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Також судом встановлено, що в день звільнення 30.09.2015 року, позивачка [PERSON] працювала і цей день був її останнім робочим днем в КП «Редакція газети «Сумщина». Відповідно до письмової відповіді Комунального підприємства «Редакція газети «Сумщина» від 24.12.2015 року за № 346 ( а. с. 5 6 ), позивачка зверталася до відповідача з приводу повного розрахунку з нею по заробітній платі у зв,язку зі звільненням та наданням довідки про розрахунок при звільненні з роботи з розшифровкою за кожним видом нарахування та кожним видом утримання, довідки про середню заробітну плату за основний рік роботи і довідки про кількість використаних днів щорічної відпустки. Цією ж відповіддю, відповідач визнав, що при нарахуванні [PERSON] заробітної плати та інших виплат при її звільненні, підприємством не враховано 7 днів відпустки за відпрацьований період з 24 липня по 30 вересня 2015 року. Із довідки Комунального підприємства «Редакція газети «Сумщина» ( а. с. 7 ) сума заробітку [PERSON] за останні два місяці які передували дню її звільнення, складала: - у серпні 2015 року 1835,25 грн.; - у вересні 2012 року 1467,96 грн.; Згідно наданого Комунальним підприємством «Редакція газети «Сумщина» розрахунку компенсації за невикористану відпустку у вересні 2015 року [PERSON] ( а. с. 65 66 ), останній нараховано компенсації 412,09 грн. з яких утримано: ЄСВ 6,1 % - 25,14 грн.; ПДФО 15 % - 58,04 грн.; ВЗ 1,5 6,18 грн.; Разом 89,36 грн. До виплати 322,73 грн., які відповідно платіжного доручення № 22 від 19.01.2016 року перераховані позивачці. Статтею 4 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов,язкове державне соціальне страхування» платниками єдиного внеску є роботодавці по відношенню до своїх працівників. Враховуючи те, що на момент виплати відповідачем грошової компенсації за невикористані позивачкою дні щорічної відпустки, [PERSON] не перебувала з відповідачем у трудових відносинах, дає суду підстави вважати, що нарахування відповідачем 25,14 грн. соціального внеску на вказану суму компенсації, є неправомірним, а зазначені кошти ніщо інше, як сума, не сплачена відповідачем КП «Редакція газети «Сумщина» позивачці, при її звільненні. Спір щодо розміру не сплаченої суми між сторонами відсутній. Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст.36 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір за угодою сторін. Відповідно до ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього ж Кодексу, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно ізст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як розяснив Пленум Верховного Суду України в п.20 постанови від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає стягненню на користь працівника, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Частиною 1 статті 83 КЗпП України, частиною 1 статті 24 Закону України «Про відпустки» визначено, що у разі звільнення працівника, йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4 рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв,язку з положеннями статті 117 цього Кодексу роз,яснив, що згідно зі статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов,язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред,явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченою статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказів про поважність причин не виплати заборгованості відповідач суду не надав. Всупереч вимогам ст.ст.10, 60 ЦПК України, відповідач також не надав суду переконливих доказів відсутності своєї вини в несвоєчасному розрахунку з позивачем. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (далі Постанова КМУ №100 від 08.02.1995 року), середньомісячна заробітна плата визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідно виплата. Згідно з п.5 Порядку нарахування виплат у випадку збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (п.8 Порядку). Враховуючи, що заборгованість виникла з жовтня 2015 року, тому для обрахування середнього заробітку позивачкою взято заробітну плату за два останні місяці що передують цьому місяцю, а саме, серпень 2015 року 1835,25 грн., та вересень 2015 року 1467,96 грн. Суд бере до уваги і погоджується з розрахунком середньої заробітної плати наданим позивачкою ( а. с. 75 ), оскільки його було обраховано з врахуванням заробітної плати за серпень та вересень 2015 року, тобто за два останніх місяці перед виниклою заборгованістю і сам розрахунок виконаний у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995 року, та відповідних додатків до листів Міністерства соціальної політики України від 09.09.2014 року № 10196/0/14-14/13 та від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13«Про розрахунок норм тривалості робочого часу на відповідний рік». Також суд погоджується із заявленою позивачкою сумою заборгованості за час затримки виплати з 01.10.2015 року по 10.06.2016 року, у розмірі 25,14 грн. грошової компенсації за невикористану нею щорічну відпустку та 13 222,88 грн. середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Виходячи з наведеного, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обгрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved