Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, в розмірі ? частини усіх видів доходу до 28.02.2017р. В обґрунтування вимоги вказала, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 22.02.1997р по 20.08.1999року., від якого мають спільних дітей- Некрасова [PERSON],1997року народження, та [PERSON], [INFO]., на утримання дітей до їх повноліття стягувалися аліменти за постановою Свердловського міського суду Луганської області від 20.07.1998 року. 01.09.2013 року [PERSON] поступив до навчального закладу « Свердловський коледж» в м.Свердловськ, вул.Пірогова,9. Згідно довідки №50 від 10.09.2015 року син буде навчатися до 28.02.2017 року. У зв*язку з тим, що син навчається, не може заробляти собі на харчування, одяг, ліки,не має ніякого джерела доходів, знаходиться на повному забезпеченні позивача, відповідач працює, отримує заробітну плату та має можливість утримувати свою повнолітню дитину, позивач прохає суд стягнути з відповідача на забезпечення сина аліменти в розмірі 1\\4 частини всіх його доходів щомісячно з часу звернення до суду по 28.02.2017 року. У судовому засіданні позивач та 3-я особа не були присутніми, заявили клопотання про розгляд справи у їх відсутності. Відповідач в запереченні позов не визнав, мотивуючи тим, що довідка про навчання сина видана установою, яка знаходиться на території терористичної організації-ЛНР, а тому не може бути належним доказом. Дослідив письмові матеріали справи суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав . Згідно до ст. 10,11 ,60 ЦПК України сторони та інші особи, які приймають участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ст. 199, 200 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання й у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення ними 23 років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, визначається розмір аліментів з урахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України: стан здоров'я і матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього зобов'язань по виплаті аліментів іншим дітям, інші обставини, що мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі по 1999 рік, від шлюбу мають сина- Некрасова [PERSON] ,[INFO], та [PERSON], [INFO]. За рішенням Свердловського міського суду Луганської області від 20.07.1998 року відповідач зобов*язаний сплачувати позивачці на утримання синів аліменти в розмірі 1/3 частини всіх своїх доходів до повноліття дітей. [PERSON], [INFO], з 02.09.2013 р по даний час навчається на денній формі навчання в Свердловському коледжі Луганської області , строк навчання 3 роки 5 місяців, тобто, по 28 лютого 2017 року, що підтверджено довідками учбового закладу «Свердловський коледж» Луганської Народної Республіки від 28.04.2016р та від 29.08.2016 року. Позивач вказує, що син , проживаючи разом з нею, знаходиться на повному її забезпеченні, їй одній важко утримувати та забезпечувати навчання сина? який не працює у зв*язку із навчанням, тому не має можливості забезпечувати себе самостійно. Відповідач працює в Головному управлінні держпраці у Львівській області , отримує заробітну плату. Доказів , які б спростовували вказане позивачем, відповідач до суду не надав , проти вказаного не заперечував, тому суд вважає даний факт доведеним. Посилання відповідача на неналежність доказів лише тому, що довідка з навчального закладу , де навчається його син, видана установою, яка знаходиться на території ЛНР, суд вважає необґрунтованим з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про навчання особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як вирішення даного питання має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право особи на навчання, достатній рівень життя. З урахуванням того, що син сторін, [PERSON] , досяг 18- річного віку, на даний час навчається в учбовому закладі, потребує матеріальної допомоги, а також , як вважає суд, відповідач має матеріальну можливість допомагати позивачці забезпечувати спільну дитину, суд вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі. Також підлягає стягненню з відповідача на користь держави відповідно до вимог ст..88 ЦПК України судовий збір в розмірі 551,20 грн, На підставі викладеного,

Outcome: approved