Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-01 00:00:00

Позивач КП «Житомиртеплокомуненерго» звернувся в суд з позовною заявою до відповідач [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 10612,62 грн., мотивуючи тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS], яку відповідач у відповідності до Законів України «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання» та Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630, забезпечує послугами централізованого опалення та постачання гарячої води; між сторонами існують фактичні договірні стосунки з приводу надання житлово-комунальних послуг на підставі відкритого особового рахунку на ім'я відповідача; з 01.10.2009 року по 01.06.2014 року відповідач не сплачує за надані послуги, чим порушує вимоги ст.162 Ж Комунального підприємства «Житомиртеплокомуненерго» Житомирської міської ради до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги в сумі 10612,62 грн.итлового кодексу України, п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», абзац 6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання», внаслідок чого у нього утворилась заборгованість в розмірі 10612,62 грн., яка на підставі ст.ст.11, 509, 525, 526 Цивільного кодексу України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідач подав заперечення на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю, мотивуючи тим, що вимоги позивача заявлені поза межами строку позовної давності; між сторонами не існує договірних стосунків і сторонами не укладався договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, так як відповідач не мав наміру отримувати та не отримував вказаних житлово-комульних послуг, оскільки у належній йому квартирі ніхто не проживає та наданими послугами не користується; особовий рахунок для сплати комунальних платежів відкритий позивачем без звернення відповідача; у доданому до позовної заяви розрахунку боргу містяться нарахування ще й за інші послуги. Позивач явки представника в судове засідання не забезпечив, у надісланих суду заявах просив справу розглядати за відсутності його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; надіслав також письмове пояснення до позовних вимог. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечив, просив у його задоволенні відмовити повністю, з мотивів наведених в письмовому запереченні на позовну заяву. Розглянувши матеріали позовної заяви та письмові пояснення позивача, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висноків. Відповідач є власником квартири [ADDRESS], що визнано та не заперечується сторонами у справі, та на нього відкритий особовий рахунок [NUMBER] для сплати послуг з опалення, що стверджується довідкою КП «Житомиртеплокомуненерго» про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 22.12.2014 року. Вказана квартира знаходиться в багатоквартирному житловому будинку та забезпечується послугами централізованого опалення та постачання гарячої води, які надає позивач, хоча письмового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води між сторонами не укладено, що також визнано та не заперечується сторонами. У квартирі немає лічильника, що також стверджується довідкою КП «Житомиртеплокомуненерго» про склад сім'ї та розмір платежів за житлово-комунальні послуги від 22.12.2014 року. Як видно з доданого до позовної заяви розрахунку нарахувань по особовому рахунку відповідача, заборгованість в сумі позову - 10612,62 грн. виникла за розрахункові періоди з 01.10.2009 року по 01.06.2014 року за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води [ADDRESS]. Згідно з ст.162 Житлового кодексу Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. За визначенням, наданим у ст.1 цього Закону, житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ч.1 ст.4 зазначеного Закону законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства, цього Закону та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг. Згідно зі ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на декілька видів, зокрема: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно з ч.3 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» комунальні послуги надаються споживачам безперебійно, виключно за винятком часу перерв на: проведення ремонтних і профілактичних робіт виконавцем/виробником за графіком, міжопалювальний період для систем опалення, ліквідацію наслідків аварій або дії обставин непереборної сили. Згідно з ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач - це фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Пунктом 1 ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 ч.3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Наведена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13. Відповідач стверджує, що не є споживачем житлово-комунальних послуг, оскільки немав наміру отримувати житлово-комунальні послуги та їх не отримував, так як в квартирі ніхто не проживає та наданими послугами не користується, а особовий рахунок на їх оплату відкритий позивачем без звернення відповідача. Однак з такими доводами відповідача суд не погоджується також з огляду на таке. Відповідно до ст.ст.68, 162 Житлового кодексу Української РСР наймач житла зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно з ст.ст.67, 162 Житлового кодексу плата за комунальні послуги береться, крім квартирної плати, за затвердженими в установленому порядку тарифами. Згідно з п.7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45, якою передбачено, що власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Верховний суд України у постанові від 30.10.2013 року у справі № 6-59цс13, також зазначив, що системний аналіз положень ст.ст.2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає підстави для висновку про те, що правовідносини, пов'язані з несвоєчасною оплатою житлово-комунальних послуг, за своєю правовою природою не є житловими. Таким чином, питання оплати житлово-комунальних послуг, у тому числі і щодо належного виконання відповідних зобов'язань, житловим законодавством не регулюється. Згідно з ч.2 ст.4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону - Закону України «Про житлово-комунальні послуги» - зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Відповідно до ст.614 ЦК України особа звільняється від відповідальності за невиконання зобов'язання лише в тому випадку, коли доведе відсутність своєї вини у порушенні такого зобов'язання. Законодавством не передбачено звільнення від оплати отриманих послуг у випадку ненадання окремих житлово-комунальних послуг. На це також звернув увагу Верховний суд України у постанові від 27.03.2013 року у справі № 6-6цс13. Також законодавством не передбачено звільнення від оплати житлово-комунальни послуг у разі непроживання в житлі власника, членів його сім'ї чи наймачів та у зв'язку з цим фактичного не споживання ними наданих послуг. Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, в тому числі послуги централізованого опалення та постачання гарячої води є законними та обгрунтованими. У відповідності до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМ України від 21.07.2005 року № 630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку (п.20 Правил). Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк (п.18 Правил). Заборгованість відповідача за надані послуги в сумі позову 10612,62 грн. виникла за період з 01.10.2009 року по 01.06.2014 року. Відповідачем заявлено про застосування позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Частинами 1,5 ст.261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Частиною 2 ст.264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Згідно з відтиском поштового штампу на конверті, позовну заяву КП «Житомиртеплокомуненерго» від 12.01.2015 року у цій справі № 286/322/15-ц подано в суд 16.01.2015 року. Проте, пред'явленню позову передувала видача судового наказу від 17.10.2014 року, який на підставі заяви боржника [PERSON] скасований ухвалою Овруцького районного суду Житомирської області від 08.12.2014 року у справі № 286/6490/14-ц. Із заявою про видачу судового наказу від 16.09.2014 року КП «Житомиртеплокомуненерго» звернулось до суду згідно з відтиском поштового штампу - 21.09.2014 року. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Враховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано, як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Наведена правова позиція висловлена Верховним судом України у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-214цс14. Відтак, подання позивачем 21.09.2014 року заяви про видачу судового наказу перервало перебіг позовної давності за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг зі строком виконання у вересні 2011 року. Тобто за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг, отриманих за розрахункові періоди до серпня 2011 року включно, зі строком виконання не пізніше 20.09.2011 року, перебіг загальної позовної давності є таким, що сплинув. Отже, позовна вимога про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за розрахункові періоди з 01.10.2009 року по 31.08.2011 року в загальній сумі 4484,73 грн. заявлена з пропуском загального трьорічного строку позовної давності. Відповідно до ч.ч.3, 4, 5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Поважності причин пропуску позовної давності за вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за надані житлово-комунальні послуги за розрахункові періоди з 01.10.2009 року по 31.08.2011 року в сумі 4484,73 грн. позивач суду не навів та належних доказів цього не надав. Вказане з огляду на норми ст.ст.257, 258, 266, 267 ЦК України, є підставою для відмови в позові в цій частині. З огляду на викладене в сукупності, позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги підлягають частковому задоволенню, а саме за розрахункові періоди з 01.09.2011 року по 01.06.2014 року на суму 6127,89 грн. Позивачем сплачено судовий збір в загальній сумі 243,60 грн. Тому

Outcome: approved