Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивачка звернулася до Херсонського міського суду Херсонської області з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дітей з України без згоди та супроводу батька. Позовна заява мотивована тим, що у 2010 році вона та відповідач у м. Херсон почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилися двоє спільних дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Діти є громадянами України. З 2018 року вона з відповідачем спільно не проживають, шлюбно-сімейні відносини не підтримують. Улітку 2018 року відповідач без її згоди та відома незаконно перемістив дітей з України в Сполучені Штати Америки. Діти постійно проживають разом з нею. Наразі вони знаходяться на повному її утриманні. Вона абсолютно самостійно забезпечує умови життя, навчання, оздоровлення, фізичний і духовний розвиток дітей, опікується ними, діє задля забезпечення якнайкращих інтересів дітей. Відповідач уже тривалий час не проявляє батьківської турботи щодо дітей та не опікується ними, не вживає заходів щодо спілкування з дітьми, забезпечення їхнього розвитку, оздоровлення та/або відпочинку. Відповідач аліменти на дітей не сплачує, участь у додаткових витратах на дітей не бере, матеріально у вихованні дітей не допомагає. Вказує, що діти потребують повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також рівня життя, необхідного для такого розвитку. У зв`язку з цим періодично виникає та в подальшому буде виникати необхідність тимчасового виїзду дітей за межі України, у тому числі до усіх країн Шенгенської зони та країн Співдружності Незалежних Держав, до Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Турецької Республіки, Співдружності Багамських Островів, Домініканської Республіки, Республіки Сінгапур, Республіки Хорватії, Республіки Чорногорії, Республіки Болгарії, Ірландії, Республіки Кіпр, з метою лікування, навчання, участі в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках.Діти не досягли шістнадцяти років, а отже для виїзду дітей за кордон необхідна нотаріально посвідчена згода відповідача. 03.10.2019 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за законодавством Сполучених Штатів Америки за змову з метою вчинення шахрайства. Наразі відповідач відбуває в США покарання у вигляді позбавлення волі строком на 109 місяців, що підтверджується вироком Федерального окружного суду Південного округу Нью-Йорку від 03.10.2019 року.У зв`язку з тим, що відповідач відбуває у США покарання у вигляді позбавлення волі строком на 109 місяців, вона об`єктивно позбавлена можливості отримувати від відповідача нотаріальну згоду на виїзд дітей з України у період його ув`язнення за кордоном, а саме до 03.11.2028 року. Також вказує, що вона вживала реальних заходів досудового врегулювання спору. 25.08.2020 року вона звернулася до відповідача з проханням надати згоду на виїзд з України дітей строком на 3 (три) роки. Однак, станом на дату подання позову вона не отримала жодної відповіді від відповідача, відповідач не надав згоди на виїзд дітей за кордон. Вказує, що оскільки починаючи з 03.10.2019 року, відповідач відбуває в США покарання у вигляді позбавлення волі строком на 9 років та 1 місяць, у період його ув`язнення вона позбавлена можливості отримувати від відповідача нотаріально засвідчену згоду на виїзд дітей за кордон. Крім того зазначає, що надання такого дозволу на виїзд дітей за межі України на певний період без згоди та супроводу батька відповідатиме найкращим інтересам дітей. Просить суд надати дозвіл на виїзд з [PERSON] , та [PERSON] , без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк до 03.11.2028 року до усіх країн Шенгенської зони та країн Співдружності Незалежних Держав, до Сполучених Штатів Америки, Сполученого Королівства Великої Британії та Північної Ірландії, Об`єднаних Арабських Еміратів, Турецької Республіки, Співдружності Багамських Островів, Домініканської Республіки, Республіки Сінгапур, Республіки Хорватії, Республіки Чорногорії, Республіки Болгарії, Ірландії, Республіки Кіпр з будь-якою метою, в тому числі, але не обмежуючись, задля лікування, навчання, участі дітей в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей. Ухвалою суду від 16.10.2020 року було відкрито провадження і призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася, надала повноваження представнику. Представник позивачки [PERSON] в судове засіданні не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та її представника. Позов підтримала в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав повноваження представнику. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та вказав, що відсутній спір між сторонами, оскільки за необхідності мати не позбавлена можливості на отримання дозволу від батька. Вказує, що батько надав дозвіл на виїзд дітей в Дубаї на 1 рік. Крім того, в позові не зазначено, в які країни і на який термін діти планують їздити. Представник третьої особи Виконавчого комітету Дніпровської районної в м. Херсоні ради служба у справах дітей в судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суду невідомі. Оскільки, відповідно до ст. 19 СК України явка органу опіки та піклування не є обов`язковою, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 09.06.2014 року, актовий запис № 109-2014-090712, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 21.08.2018 року, актовий запис № 109-2015-206627. Діти є громадянами України, що підтверджується паспортом громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] № [NUMBER] від 22.07.2017 року, орган видачі - 6512, запис № 201440607-01199 та паспортом громадянина України для виїзду за кордон [PERSON] № [NUMBER] від 30 червня 2017 року, орган видачі - 6512, запис № 20151203-01698. Позивачка та відповідач мешкають окремо. Діти проживають разом із матір`ю. 03.10.2019 року відповідач був притягнутий до кримінальної відповідальності за законодавством Сполучених Штатів Америки зазмову з метою вчинення шахрайства та наразі відбуває в США покарання у вигляді позбавлення волі строком на 109 місяців, що підтверджується вироком Федерального окружного суду Південного округу Нью-Йорку від 03.10.2019 року. При вирішенні спору суд керується положеннями Конституції України, Конвенції про права дитини, Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», а також іншими нормативно-правовими актами. Згідно з ч. 3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ч.ч. 2, 7-9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За приписами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ,від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи те, що діти проживають з матір`ю (проти чого представник відповідача не заперечує), яка забезпечує їх повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; урахувавши, що відповідач на даний час з 03.10.2019 року відбуває в США покарання у вигляді позбавлення волі строком на 109 місяців, а також, взявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей без згоди та супроводу батька [PERSON] на строк до 03.11.2028 року, відповідатиме найкращим інтересам дітей. За таких обставин, вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved