Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, видане 20 травня 2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори Масловою М.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3-1347 на ім'я [PERSON], на земельну ділянку, площею 0,059 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області СТ «Труд» діл. № [NUMBER], цільове призначення якої - ведення садівництва. Свої вимоги мотивує тим, що 17 вересня 1998 року її рідний брат [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповів їй. [INFO] року [PERSON] помер, на час його смерті заповіт ніким не змінений, не скасований. Після смерті брата позивачка звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори для оформлення права на спадщину, подала заяву про прийняття спадщини. В заяві було вказане майно, яке належало йому на час смерті: квартира [ADDRESS]; частина квартири [ADDRESS]; автомобіль ВАЗ 2103; дві земельні ділянки № [NUMBER] і [NUMBER] в СТ «Труд» с. Нерубайське Біляївського району Одеської області. 22.03.2005 року позивачкою було отримане свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS]. Згодом стан здоров»я позивачки погіршився і вона видала довіреність, щоб отримати свідоцтва про право на спадщину. 17 травня 2016 року представник позивача звернувся до нотаріальної контори, де йому стало відомо про ту обставину, що на ім»я відповідачки видане свідоцтво про право на спадщину, зареєстроване в реєстрі за № 3-1347. Відповідно до вказаного свідоцтва, спадкоємцем після смерті [PERSON] є відповідач [PERSON], а спадкове майно складається з земельної ділянки № [NUMBER], розташованої на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області площею 0,059 га. Таким чином, за наявності спадкоємця за заповітом, який звернувся у передбаченому законом порядку за оформленням права на спадщину, державний нотаріус видав свідоцтво про право на спадщину спадкоємцеві, який звернувся за оформленням на підставі закону. Вважає, що відповідачка мала право на спадщину лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття позивачкою, як спадкоємцем за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини. Вказує на те, що її права порушені, у зв»язку з чим вона звернулася до суду з позовною заявою. Представник позивача у судовому засіданні на задоволенні позовної заяви наполягав і пояснив, що заповіт, відповідно до якого [PERSON] все своє майно заповів [PERSON], недійсним не визнаний, позивачка від спадщини не відмовлялася, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на ім»я відповідачки, підлягає визнанню недійсним. Також пояснив, що строк позовної давності позивачкою не пропущений, оскільки про наявність оскаржуваного свідоцтва позивачці стало відомо лише у 2016 році. Представник відповідача у судовому засіданні позовну заяву не визнав, при цьому пояснив, що Приморським районним судом міста Одеси 15 грудня 2004 року була винесена ухвала, якою затверджена мирова угода, укладена між сторонами по справі, відповідно до якої зокрема [PERSON] визнала, що земельні ділянки № [NUMBER] і [NUMBER], розташовані в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області згідно ст. 61 СК України є спільною власністю [PERSON] і [PERSON] Вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкодавцеві з часу відкриття спадщини. Ч.1 ст. 1301 ЦК України передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як встановлено у судовому засіданні, 17 серпня 1998 року [PERSON] заповів все своє майно [PERSON] (а.с. 3). [INFO] року [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть (а.с. 42, зв.). Позивачка звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], де отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). В заяві про прийняття спадщини вона зазначила, що спадковим майном є квартира [ADDRESS]; частина квартири [ADDRESS]; автомобіль ВАЗ 2103; дві земельні ділянки в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області. 20 травня 2005 року до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася і [PERSON] (а.с. 34). Також вона просила не видавати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON] до вирішення справи в судовому порядку (а.с. 35). Цього ж дня, 20 травня 2005 року державним нотаріусом Другої Одеської державної нотаріальної контори на ім»я [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку № [NUMBER] площею 0,059 га, розташовану в СТ «Труд», цільове призначення - ведення садівництва (а.с. 58, зв.). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за [PERSON] (підстава виникнення права власності - свідоцтво про право на спадщину від 20 травня 2005 року № 3-1347) (а.с. 6). Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, при цьому послався на наявність ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 15 грудня 2004 року, відповідно до якої затверджено мирову угоду між [PERSON] і [PERSON], відповідно до якої [PERSON] визнає, що дві земельні ділянки № [NUMBER] і [NUMBER] загальною площею 0,114 га в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області є спільною власністю [PERSON]О. і [PERSON] і не претендує на право спадкування частки [PERSON] на вказані земельні ділянки (а.с. 50-51). Представник позивача у судовому засіданні пояснив, що позивачці нічого не відомо з приводу ухвали суд від 15 грудня 2004 року, позивачка мирову угоду не підписувала і про її наявність їй нічого не відомо. Відповідно до листа Приморського районного суду міста Одеси [PERSON] відмовлено у наданні справи для ознайомлення і видачі копії ухвали, оскільки відповідно до Наказу Державної судової адміністрації від 11 лютого 2010 року № 22 «Про затвердження переліку судових справ і документів, що утворюються в діяльності суду, із зазначенням строків зберігання документів» встановлений строк зберігання справ позовного провадження, який закінчився у 2007 році по справі № 2-13983/04 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності. Згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. 01 червня 2016 року позивачка звернулася до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтв про право на спадщину на частину квартири [ADDRESS], автомобіль ВАЗ 2103, та дві земельні ділянки, розташовані в СТ «Труд» Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області (а.с. 40). 10 червня 2016 року завідувачем Другої Одеської державної нотаріальної контори на ім»я [PERSON] надано листа, яким повідомлено, що земельна ділянка в СТ «Труд» успадковується дружиною спадкодавця [PERSON] (а.с. 40, зв.). Представником відповідача у судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності, на підставі чого він просив відмовити у задоволенні позову. Згідно ч.1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Віповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], вбачається, що представник за довіреністю [PERSON] - [PERSON] звернувся до Другої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про надання можливості ознайомитися та зняти копії, а тому суд вважає, що доводи представника позивача про те, що позивачці стало відомо про оскаржуване свідоцтво про право на спадщину лише у 2016 році, заслуговують на увагу, оскільки підтверджені матеріалами справи. Натомість відповідачкою не доведено, що позивачці про наявність свідоцтва стало відомо одразу після його видачі, нічним не підтверджено. Враховуючи викладене, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про пропуск позивачкою строку позовної давності. Суд вважає, що оскільки позивачка від спадщини не відмовлялася, заповіт недійсним не визнано, в ухвалі суду про затвердження мирової угоди не зазначено, що [PERSON] відмовилася від спадщини, а тому свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,059 га, розташовану на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області СТ «Труд» діл. № [NUMBER], цільове призначення якої - ведення садівництва, видане 20 травня 2005 року на ім»я відповідачки, підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved