Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про позбавлення батьківських прав посилаючись на те, що з відповідачем по справі [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16 листопада 2002 року. У них є син [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу вона та відповідач поселились у квартиру, яка належить її матері [PERSON] за адресою [ADDRESS], та продовжували там проживати і після народження сина. Відповідач навчався у Полтавській медичній стоматологічній академії і вирішив проходити інтернатуру у Росії. У серпні 2004 року вона надала нотаріальну згоду на його виїзд до Росії і з того часу він припинив проживати з сім'єю. До 2006 року він два чи три рази приїздив на кілька днів до м.Полтави, але поселявся до своїх батьків, із сином майже не спілкувався, ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надавав, хоч в той час позивачка не працювала, знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і їх повністю утримувала її мати. Після 2006 року контакти з відповідачем взагалі припинились. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у 2007 році за позивачки позовом шлюб між ними був розірваний, мотивами розірвання шлюбу були викладені вище обставини. 18 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського районного управління юстиції розірвання шлюбу було зареєстроване ( актовий запис № 163) та видане відповідне свідоцтво серії [NUMBER]. Звернутись до суду з даним позовом її спонукали наступні обставини. Згідно з ст. ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав ( ст. 164 СК України). Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зі змінами, внесеними постановою № 20 від 19 грудня 2008 року містить роз'яснення, що слід розуміти під ухиленням від виконання батьківських обов'язків. Зокрема, зазначається, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення;не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновідомих норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.. Всі перелічені ознаки мають місце у даній справі і стосуються поведінки відповідача. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він свідомо самоусунувся від будь - якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання, фактично викреслив сина із свого життя. Протягом 10 років відповідач взагалі не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям , навчанням , не поздоровляє із святами. Дитина не знає його як батька, не має до нього ніяких почуттів прив'язаності та любові. Матеріальної допомоги на утримання сина він також не надає. Зі слів спільних знайомих їй відомо, що весь цей час він проживає у м. Москві, працює лікарем, має іншу сім'ю, в якій двоє дітей. Вказані факти підтверджуються наступними доказами : актом обстеження матеріально- побутових умов від 1 грудня 2014 року, затвердженого Щербанівським сільським головою; характеристикою зі школи на учня 6-Б класу [PERSON]; характеристикою депутата Щербанівської сільської ради; письмовими свідченнями -актами сусідів за місцем проживання дитини, завіреними секретарем Щербанівської сільської ради; довідками Полтавської дирекції У ДНІ 13 «Укрпошта» про відсутність поштових переказів з Росії (відправник - [PERSON]) на її ім'я. В Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 30 листопада 1959 року зазначено, що дитина повинна рости під опікою і відповідальністю батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Такі умови для її сина створені і можуть бути збережені лише у випадку позбавлення [PERSON] батьківських прав. З метою найбільш повного та всебічного забезпечення прав та законних інтересів дитини вона вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідача батьківських прав. В судове засідання позивачка та її представник не з'явилися надавши суду заяву з проханням розглянути справу у їх відсутності, прохали позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з»явився, хоча заздалегідь повідомлявся належним чином про день та час розгляду справи. Представник третьої особи: Служби у справах дітей Полтавської райдержадміністрації в судове засідання не з'явився надавши суду заяву з проханням розглянути дану справу у їх відсутність, проти позову не заперечили, та надали суду висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно малолітньої дитини [PERSON]., [INFO]. Свідок: [PERSON] до суду не з'явилась надавши суду заяву з проханням розглянути дану справу у її відсутність, та підтвердила факти вказані в позові позивачкою. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. 169, 224 ЦПК України. Судом встановлено всі обставини на які послався в позові позивач і вони доводяться матеріалами справи. Так з [PERSON] позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з 16 листопада 2002 року. У них є син [PERSON], [INFO]. Після реєстрації шлюбу позивачка та відповідач поселились у квартиру, яка належить її матері [PERSON] за адресою [ADDRESS], та продовжували там проживати і після народження сина. Відповідач навчався у Полтавській медичній стоматологічній академії і вирішив проходити інтернатуру у Росії. У серпні 2004 року позивачка надала нотаріальну згоду на виїзд відповідача до Росії і з того часу він припинив проживати з сім'єю. До 2006 року він два чи три рази приїздив на кілька днів до м.Полтави, але поселявся до своїх батьків, із сином майже не спілкувався, ніякої матеріальної допомоги на його утримання не надавав, хоч в той час позивачка не працювала, знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і їх повністю утримувала її мати. Після 2006 року контакти з відповідачем взагалі припинились. Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області у 2007 році за позивачки позовом шлюб між позивачкою та відповідачем був розірваний. 18 вересня 2007 року відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського районного управління юстиції розірвання шлюбу було зареєстроване ( актовий запис № 163) та видане відповідне свідоцтво серії [NUMBER]. Згідно з ст. ст.150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав ( ст. 164 СК України). Пункт 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зі змінами, внесеними постановою № 20 від 19 грудня 2008 року містить роз'яснення, що слід розуміти під ухиленням від виконання батьківських обов'язків. Зокрема, зазначається, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя : не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення;не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновідомих норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.. Всі перелічені ознаки мають місце у даній справі і стосуються поведінки відповідача. Відповідач не виконує свої батьківські обов'язки, передбачені законом та моральними засадами суспільства. Він свідомо самоусунувся від будь - якого спілкування з дитиною та її виховання і утримання, фактично викреслив сина із свого життя. Протягом 10 років відповідач взагалі не приймає участі у вихованні сина, не цікавиться його життям, навчанням, не поздоровляє із святами. Дитина не знає його як батька, не має до нього ніяких почуттів прив'язаності та любові. Матеріальної допомоги на утримання сина відповідач також не надає. Весь цей час відповідач проживає у м. Москві, працює лікарем, має іншу сім'ю, в якій двоє дітей. Вказані факти підтверджуються наступними доказами : актом обстеження матеріально- побутових умов від 1 грудня 2014 року, затвердженого Щербанівським сільським головою; характеристикою зі школи на учня 6-Б класу [PERSON]; характеристикою депутата Щербанівської сільської ради; письмовими свідченнями -актами сусідів за місцем проживання дитини, завіреними секретарем Щербанівської сільської ради; довідками Полтавської дирекції У ДНІ 13 «Укрпошта» про відсутність поштових переказів з Росії (відправник - [PERSON]) на її ім'я. В Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 30 листопада 1959 року зазначено, що дитина повинна рости під опікою і відповідальністю батьків в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Такі умови для її сина створені і можуть бути збережені лише у випадку позбавлення [PERSON] батьківських прав. Згідно зі ст. 18 Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть відповідальність за виховання дитини, її інтереси повинні бути предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 150 Сімейного кодексу України, на батьків покладається обов'язок виховувати, ростити дитину, турбуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток та інше. Відповідно до ч.4 ст. 155 Сімейного Кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і забов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати» належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце, коли вони не піклуються про фізичний, духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до п. 7 вищезазначеної Постанови, факт ухилення від виховання може бути підтверджено наведеними доказами. Згідно із ст. 164 Сімейного кодексу України, однією з підстав позбавлення батьків батьківських прав є ухиляння від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 150 СК України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані готувати дитину до самостійного життя. Згідно ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до ч. 6 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» та ч.4 ст. 155 СК України, батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров'я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов'язків відповідно до закону. Згідно п. 2 ч.1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пунктом 16 Постанови ПВСУ № 3 від 30 березня 2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. З огляду на викладене суд вважає ,що позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved