Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-22 00:00:00

Позивачка у жовтні 2018 року звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з позовом до [PERSON] про визнання квартири та нежилого приміщення приватною власністю. Посилалась на те, що між нею та відповідачем [PERSON] 17 вересня 2004 року укладено шлюб, який в подальшому рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 серпня 2017року було розірвано. Ще задовго до укладення шлюбу, вона працювала у Чернівецькій міській раді, де перебувала на черзі на отримання житла як одинока молода особа, що потребувала поліпшення житлових умов. У зв`язку із цим, 29 грудня 2001 року між нею та Чернівецьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, правонаступником якого є Чернівецьке регіональне управління Держмолодьжитло, укладено кредитну угоду №49 на будівництво житла - квартири [ADDRESS] . Відповідно до вказаної угоди, їй надано прямий адресний (цільовий) кредит у розмірі 31\~491 грн. В подальшому, як і до реєстрації шлюбу з відповідачем, так і після його реєстрації, вона регулярно за власні особисті кошти сплачувала кредит, а також витрати, пов`язані із будівництвом житла та його страхуванням. Окрім цього, кошти на придбання спірної квартири були отримані нею, в тому числі, від відчуження квартири [ADDRESS] , приватизованої нею відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». 12 березня 2009 року виконавчим комітетом Чернівецької міської ради їй видано свідоцтва про право власності на спірне майно, а саме квартиру та нежитлове приміщення. Незважаючи на те, що вказане майно є її особистою приватною власністю, про що добре відомо відповідачу, останній претендує на зазначене житло та без її згоди оформив пільгу для учасника бойових дій за оплату газопостачання та електроенергії. Просила визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,80кв.м. та нежиле приміщення номер ХІІ в будинку [ADDRESS] , загальною площею 2,50 кв.м., її особистою приватною власністю. Відшкодування витрат по сплаті судового збору просила вирішити відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою суду від 06.04.2021 заочне рішення скасовано та справу призначено до судового розгляду за правилами загального позовного провадження. 21.04.2021 представник відповідача [PERSON] адвокат Морозова О.Л. подала через канцелярію суду відзив на позов. Вказувала на те, що її довіритель позовні вимоги не визнає та вважає поведінку позивачки недобросовісною у зв`язку з вибірковим поданням доказів та неповним трактуванням їх змісту з метою зловживання правом на позов. Так, дійсно, 27 грудня 2001 року між позивачкою та третьою особою укладено кредитний договір на будівництво житла. Однак, згідно умов договору, страхування та фактичне погашення кредиту розпочалося з моменту укладення договору іпотеки, тобто з 17.04.2009. З цього часу сторони перебували у шлюбі, а отже, спірне майно є спільною сумісною власністю подружжя. Незважаючи на те, що позивачка до укладення шлюбу здійснила декілька платежів по погашенню кредиту, решта коштів на його погашення відбувалося за їх спільної участі, зі спільного бюджету подружжя. Що ж стосується тверджень позивачки про те, що на погашення кредиту вона сплачувала особисті кошти, які вона отримала в 2008 році від відчуження належного їй на праві власності майна (квартири [ADDRESS] ), то ця обставина не відповідає дійсності та викликає здоровий сумнів, оскільки про такі обставини та докази на підтвердження своїх вимог вона посилалась й в іншій справі (справа 725/1927/20). З врахуванням вказаних обставин, просила у задоволені позову відмовити. Під час розгляду справи позивачка [PERSON] та її представник адвокат Корнієнко В.М. позов підтримали та просили його задовольнити. Позивачка [PERSON] пояснила, що за весь час перебування у шлюбі з відповідачем, всі зобов`язання по сплаті коштів для погашення кредиту за житло та його утримання лягли виключно на неї. Повертала заборгованість вона з власних грошей, які отримала після продажу старої квартири, що знаходилась у її власності. Навіть після припинення фактичних шлюбних відносин (кінець червня 2017 року), вона продовжувала самостійно вносити кошти та у 2018 році повністю розрахувалась. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Роскрут В.В. заперечувала щодо задоволення позову, з підстав викладених у відзиві. Додатково пояснила, що у подружжя « [PERSON] » не було окремого бюджету, погашення кредиту здійснювалося ними разом зі спільних коштів. Навіть у період перебування відповідача у зоні АТО, він продовжував регулярно фінансово допомагати дружині та дочці. Просила у задоволені позову відмовити. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідача [PERSON] та представника третьої особи Чернівецького регіонального управління Держмолодьжитло. Однак від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. Суд, заслухавши пояснення присутніх у судовому засіданні учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав: Судом встановлено, що 17 вересня 2004 року між позивачкою [PERSON] ( [PERSON] ) та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, після реєстрації якого позивачка змінила своє дошлюбне прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.94). Під час перебування сторін у шлюбі у них [INFO] народилася дочка [PERSON] (а.с.20). Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 30 серпня 2017 року шлюб між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] розірвано. 12 березня 2009 року, за час перебування сторін у шлюбі, [PERSON] видано Свідоцтва про право власності на спірне майно, а саме квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,80кв.м. та нежиле приміщення номер ХІІ в будинку [ADDRESS] , загальною площею 2,50кв.м. (а.с.9-12). Відповідно до ч.1\~ст.60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно\~ст.63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст.69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1\~ст.71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Аналіз положень статей\~57\~та\~62 СК України\~дає підстави для висновку про те, що\~стаття 57 цього Кодексу\~визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як\~стаття 62 цього Кодексу\~встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (ч.3\~ст.372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні. Відповідно до ч.1\~ст.57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств,установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~ЗК України. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Відповідно до правової позиції ВСУ, висловленої у постанові від 03.06.2015 року №6-38цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~ст. 60 СК України, та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма\~ст.60 СК України\~вважається правильно застосованою. Частиною 1\~ст. 70 СК України, встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 року №11 передбачено, що спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Як вбачається із матеріалів справи, а також пояснень позивачки у судовому засіданні, остання категорично заперечує будь-яке відношення відповідача до вказаного майна, тим паче, визнання цього майна спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на момент укладання позивачкою кредитного договору №49 від 29.12.2001р., майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або порядку успадкування, є власністю кожного з них. Так, судом встановлено, що 27 грудня 2001 року між позивачкою [PERSON] та Чернівецьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву, правонаступником якого є Чернівецьке регіональне управління Держмолодьжитло, укладено кредитну угоду №49 на будівництво житла - квартири [ADDRESS] , загальною площею 27,6 кв.м. Згідно з Положенням про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла, затвердженого постановою КМУ «Про порядок надання пільгових довготермінових кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) житла» від 29.05.2001р. №584, Фонд від імені Держави надає Позичальнику прямий адресний (цільовий) кредит у сумі 31491 грн., терміном повернення тридцять років з дати укладання кредитної угоди (п.п.1.1) (а.с.15-19). Варто зазначити, що вказане майно надано позивачці [PERSON] в кредит, як одинокій молодій особі, яка потребує поліпшення житлових умов. Як вбачається із розрахунку розміру кредиту, сум внесків позичальника та суми коштів на страхування в період будівництва (реконструкції) житла, який є додатком до кредитної угоди від 27 грудня 2001р. №49, фактична вартість квартири становить 33\~501 грн. (а.с.19). На виконання умов кредитної угоди, між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» було укладено договір №47 про відкриття та обслуговування рахунку фізичної особи-позичальника Фонду сприяння молодіжному житловому будівництву при Державному Комітеті України у справах сім`ї та молоді та відкрито рахунок № [NUMBER] на зарахування грошових коштів, які надходять на погашення кредиту, відсотків за ним, та інші кошти, які стосуються обслуговування кредиту (а.с.62-64). Із матеріалів справи вбачається, що позивачкою [PERSON] було внесено на рахунок банку-агента кошти попереднього та остаточного внеску, що підтверджується касовими ордерами №101 від 27.12.2001р. та №2 від 05.07.2004р. Також позивачкою понесено й додаткові витрати на будівництво. Так,\~на виконання\~умов угоди\~№1\~від 26.04.2004р.,\~укладеної між\~ТОВ «Рембудсервіс\~-\~Інвест» та\~позивачкою про\~встановлення метало-пластикових\~вікон,\~балконних дверей\~та балконних\~рам останньою\~було сплачено\~4300грн.\~та 900грн.\~за підвальне\~приміщення (а.с.71). А також 14.07.2004р. було внесено забудовнику 600грн., 30.04.2004р. внесено 3150грн. та 13.07.2004р. внесено 950грн. Отже, аналізуючи вказане, слід зазначити, що [PERSON] добросовісно виконувала умови кредитного договору та оплачувала всі необхідні витрати на будівництво житла, однак, у зв`язку із довготривалими судовими процесами забудовника «Рембудсервіс-Інвест» з Чернівецькою міською радою щодо питань оренди земельної ділянки, житловий будинок [ADDRESS] не був введений в експлуатацію за планом - в 2004р. Відповідно до постанови КМУ від 29 травня 2001 року «Про порядок надання пільгових довготривалих кредитів молодим сім`ям та одиноким молодим громадянам на будівництво (реконструкцію) і придбання житла» передбачено, що свідоцтво про право власності видається на збудоване житло відповідно до кредитної угоди. Підпунктом 4.2.1 Кредитної угоди №49 передбачено, що після введення житла в експлуатацію разом з Фондом за власний рахунок оформити свідоцтво про право власності на збудоване (реконструйоване) житло. Рішенням Виконавчого комітету Чернівецької міської ради №165/5 від 10 березня 2009р. [PERSON] надано дозвіл на оформлення квартири в будинку [ADDRESS] , загальною площею 28,80 та нежитлове приміщення, загальною площею 2,50 кв.м. (а.с.21-24). Оскільки для видачі свідоцтва про право власності на житло, обов`язковою умовою, відповідно до умов кредитного договору є укладання договору застави житла, 17.04.2009р. між [PERSON] та Чернівецьким регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] . Згідно вказаного договору остаточну вартість квартири було визначено в сумі 35\~491 грн. (а.с.86-88). У зв`язку із дотриманням позивачкою [PERSON] всіх необхідних процедур, визначених кредитною угодою №49 від 27.12.2001р., Виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 12.03.2009р. позивачці видано свідоцтва про право власності на спірне нерухоме майно, які в подальшому зареєстровані в ЧКОБТІ (а.с.89-92). При цьому з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] , під час перебування в шлюбі з відповідачем було сплачено кошти на погашення кредиту за нерухоме майно, а також понесені інші витрати щодо утримання майна, зокрема укладено договір страхування майна №004/009-24105 від 06.05.2009р., який постійно проланговувався на період дії кредитної угоди (а.с.40-44, а.с.97-128). Варто зазначити, що всіх вказаних документах анкетні дані платника зазначені, як « [PERSON] ». Крім того,\~як було\~встановлено судом,\~на погашення\~кредиту позивачка\~сплачувала кошти,\~які вона\~отримала в\~2008\~році від\~відчуження належного\~їй на\~праві власності\~майна -\~квартири [ADDRESS] (а.с.47). Як визначено законом, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). Разом з тим, відповідачем [PERSON] та його представником не надано суду належних доказів щодо спростування доводів позивачки. Враховуючи норми чинного законодавства та фактичні обставини справи, суд вважає доведеним факт належності квартири [ADDRESS] на праві приватної власності [PERSON] . \~Згідно вимог\~ч.1\~ст.\~141\~ЦПК\~України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку із цим, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судові витрати, понесені останньою у зв`язку із зверненням до суду з даним позовом.

Outcome: approved