Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 23.09.2014 року вона була прийнята офіційно на посаду касира структурного підрозділу Ірпінь за основним місцем роботи з посадовим окладом 1\~550,0 гривень до Виробничо-комерційної фірми Рута, юридична адреса 07400, Київська область, м. Бровари, вулиця Київська, 286 на підставі наказу № 6-0000000120 від 23 вересня 2015 року. Наказом директора ВКФ Рута № 4-к від 06 жовтня 2014 року її було незаконно переведено з посади касира на посаду буфетника з посадовим окладом 1\~550 грн., особистої письмової згоди на даний перевод вона не надавала, за 2 місяці до даного переводу під розпис не попереджалась, що підтверджено листом першого заступника начальника Головного управління Держпраці у Київській області [PERSON] від 22 лютого 2016 року № 2/4.3-Л-1173 Про розгляд звернення. Вказує, що нею на адресу директора виробничо-комерційної фірми Рута поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення була направлена заява від 18 лютого 2015 року на звільнення з роботи у звязку з відмовою працівника від продовження роботи у звязку із зміною істотних умов праці, п. 6 ст. 36 КЗпП України з 23 лютого 2015 року. Повторно заяви на звільнення по п.6 ст. 36 КЗпП України були направлені нею поштою рекомендованими листами з повідомленням про вручення 23 лютого 2015 року та 04 березня 2015 року відповідно. Всі заяви були вручені поштою 25 лютого 2015 року та 06 березня 2015 року уповноваженому підприємства Корнус під розпис; начальником відділення поштового відділення № 6 м. Бровари Київської області [PERSON] в листі за вихід. № 02-695 від 15 вересня 2015 року письмово підтверджено вручення працівникові (продавцю) ВКФ Рута [PERSON] під розпис 25 лютого 2015 року та 06 березня 2015 року трьох рекомендованих листів з заявами на звільнення позивача. Всі ці заяви позивача на звільнення відповідачем свідомо були залишені без розгляду та задоволення. Виходячи із вищевказаного та відповідно до пункту 2 статті 38 Кодексу Законів про працю України вона щоденно, починаючи з 25 лютого 2015 року дня отримання уповноваженим підприємства Корнус під розпис її заяв на звільнення на протязі відведеного часу в 14 календарних днів приходила на роботу та відпрацьовує весь робочий день на кухні чи виконує будь-яку іншу роботу на підприємстві, покидаючи разом з іншими працівниками роботу в кінці робочого дня, але відповідач категорично відмовився затабелювати цю роботу та оплатити її. Вважає, що нею про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, завчасно письмово повідомлено про це власника або уповноважений ним орган за два тижні, тобто в строки, визначені трудовим законодавством України. Вказує, що за день до звільнення 11 березня 2015 року об 11.00 заступник директора підприємства [PERSON] в присутності її представника [PERSON] категорично відмовилась довести під розпис наказ на звільнення з роботи, видати оформлену трудову книжку та розрахунок при звільненні з роботи. З цього моменту по теперішній час вона відмовилась від виконання роботи, не обумовленої трудовим договором, на яку її було переведено всупереч чинному законодавству України, а також незгодна продовжувати роботу в нових умовах у звязку зі змінами істотних умов праці, спричиненими без документальним самовільним зміненням керівництвом відповідача посади, а також організації виробництва і праці за цією посадою. З 11 березня 2015 року вона не працює у відповідача у звязку з недотриманням відповідачем трудового договору з нею та незаконним фактичним переведенням на посаду посудомийки, прибиральниці приміщень. 14 березня 2015 року вона звернулася до Ірпінського міського суду Київської області з позовною заявою про забезпечення законного звільнення з роботи, стягнення невиплаченої заробітної плати, 10 листопада 2015 року суд виніс рішення, яким всі позовні вимоги позивача були залишені без задоволення. Апеляційний суд Київської області в рішенні від 18 лютого 2016 року залишив рішення суду першої інстанції без змін. 05 березня 2016 року нею була подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, рішення даним судом на сьогоднішній день не прийнято. Позивачка також вказує, що нею було направлено 19 листопада 2015 року на адресу ВКФ Рута нову заяву на звільнення з роботи по ст. 39 Кодексу законів про працю України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору і розміру заробітної плати та вимогою видати трудову книжку і розрахунок при звільненні з роботи, повторно позивачем було направлено ще додатково дві заяви на звільнення з роботи за цією ж підставою 26 листопада 2015 року та 25 грудня 2015 року, але відповідач знову свідомо не бажав їх отримувати за юридичною адресою та ніяким чином на них не реагував, перші дві заяви повернулися, а третя заява на звільнення була отримана на поштовому відділенні за юридичною адресою відповідача під розпис 05 січня 2016 року працівником ВКФ Рута [PERSON], що підтверджується в листі по акту перевірки Держпраці, в якому зроблено висновок, що … [PERSON] надала копію заяви про звільнення надіслану на адресу ВКФ Рута поштою, яку 05.01.2016 року отримала працівник ВКФ Рута [PERSON]. Підприємством не надано документів які свідчили б про звільнення [PERSON]М…. Фактично відповідач, отримавши всі її заяви на звільнення з переліком грубих порушень законодавства про працю, умов колективного договору та трудового договору з нею та переліком її письмових вимог і прохань, що підтверджується в листі по акту перевірки Держпраці, в якому зроблено висновок, що … Вказаним порушено частину 2 ст. 30 Закону України Про оплату праці згідно якої власник або уповноважений ним орган зобовязаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплати праці у встановленому порядку. Позивач також вказує, що в порушення ст. 43 Конституції України, ст. 24 Закону України Про оплату праці, ч. 1, 2 ст. 115 Кодексу законів про працю України на підприємстві не дотримуються строки виплати заробітної плати працівникам (не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата), продовжував надалі свідомо ігнорувати їх та бездіяти, тому вона змушена змінити підставу для свого звільнення з п. 6 ст. 36 КЗпП України на ст. 39 КЗпП України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору. За весь період її відсутності на роботі на її адресу надійшов лише лист директора ВКФ Рута [PERSON] за вихід. № 11/1-01/16 від 11 січня 2016 року, який було отримано нею 17 лютого 2016 року по експрес-накладній № 59000155818469 у відділенні ТОВ Нова пошта за місцем її проживання. В 12.00 25 лютого 2016 року вона з [PERSON] зявилися на прийом з особистих питань до Голови Центральної ради Всеукраїнської профспілки працівників органів державної податкової служби [PERSON], як до засновника Виробничо-комерційної фірми Рута, якому за правом власності належить 70% всіх акцій підприємства-відповідача. Всі чотири примірники пояснювальної записки [PERSON] з двома лікарняними листами позивача було зареєстровано в діловодстві у даної посадової особи 25 лютого 2016 року (вхід. № 04/Л від 25 лютого 2016 року). Потім 25 лютого 2016 року вона зявилася до фактичною адресою відповідача та надала один примірним письмових пояснень щодо причин відсутності на роботі з 16 лютого до 11 січня 2016 року, але оригінали лікарняних листків серії АГЩ № 317521 від 11 березня 2015 року і серії АГФ № 197846 від 08 липня 2015 року директор ВКФ Рута [PERSON] приймати до оплати категорично відмовилась, про що зробила запис на її примірнику пояснень. Їй було запропоновано вийти знову на роботу на посаду посудомийки, прибиральниці приміщень чи переписати заяву на звільнення на умовах, які вигідні відповідачу, однак вона відмовилась, оскільки мала намір працевлаштуватись на іншу роботу. У звязку з цим, 25 лютого 2016 року відповідач своїм наказом № 5-0120К від 25 лютого 2016 року звільнив її з роботи за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України і вніс в її трудову книжку відповідний запис, розрахунок при звільненні її в день звільнення не виплачено та не ознайомлено під розпис про нараховані суми, а лише виплачено заборговану суму зарплати за лютий 2015 року без компенсації в звязку із затримкою виплати зарплати, що підтверджено в листі по акту перевірки Держпраці, в якому зроблено висновок: … Підприємством не надано документи, що підтверджують виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, а також надано видатковий касовий ордер від 26 травня 2015 року про виплату заробітної плати за лютий 2015 р. в сумі 985,06 гривень без підпису працівника, що може свідчити про те, що працівник даних коштів не отримувала. Не надано штатні розписи, особову картку [PERSON], журнали інструктажу, а тому можна зробити висновки про їх відсутність. Керівником підприємства не надано письмові пояснення щодо причин відсутності підписів на документах та документів, що свідчать про виплату заробітної плати та інших виявлених недоліків... Вважає формулювання причини звільнення її з роботи неправильним, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 38 КЗпп України вона мала право розірвати трудовий договір, укладений з відповідачем, попередивши її письмово за два тижні і він зобовязаний був звільнити її з роботи по ст. 39 КЗпП України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору і розміру заробітної плати. Неправильне формулювання причин звільнення в її трудовій книжці стало перешкодою для її працевлаштування на іншу роботу, у звязку з чим вона має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На день предявлення позову до суду вона перебувала у вимушеному прогулі з 01 березня 2015 року по день звільнення 25 лютого 2016 року включно терміном 362 днів та після звільнення з 26 лютого 2016 року по теперішній час, так як з 25 лютого 2016 року (день звільнення з роботи) по теперішній час їй не виплачено суми розрахунку при звільненні частково та не ознайомлено під розпис про нараховані суми терміном вже 29 днів. За цей час відповідач зобовязаний виплатити на її користь розрахунок при звільненні в сумі 2\~991,79 гривень. 09 березня 2016 року відповідачем на її поточний рахунок в ВАТ Ощадбанк було перераховано 109,04 гривень. Залишок невиплаченої їй суми розрахунку при звільненні з роботи складає 2\~882,75 гривень. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нарахований їй розрахунок при звільненні з роботи в день звільнення згідно із законом, тому з відповідача на її користь підлягає стягненню сума середнього заробітку за період вимушеного прогулу за період починаючи із 01 березня 2015 року по дати її фактичного розрахунку в сумі 20\~429,75 гривень. Відповідач зобовязаний виплатити на її користь вихідну допомогу при звільненні з роботи за ст. 39 КЗпП України згідно ст. 44 КЗпП України в розмірі трьох середньомісячних заробітків в сумі 4\~650,0 гривень. Позивачка просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ Рута із звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнена за власним бажанням, ст. 39 КЗпП України і дату звільнення з 25 лютого 2015 року на день вирішення справи в суді; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь залишок невиплаченого повного розрахунку при звільненні в сумі 2\~882,75 гривень; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 01 березня 2015 року по 25.03.2016 року включно в сумі 20\~429,75 гривень; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь суму вихідної допомоги в сумі 4\~650,0 гривень; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В подальшому, після неодноразового збільшення позовних вимог позивачка просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ Рута із звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнена за власним бажанням, ст. 39 КЗпП України і дату звільнення з 25 лютого 2015 року на день вирішення справи в суді; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь залишок невиплаченого повного розрахунку при звільненні в сумі 2\~726,0 гривень; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу з 01 березня 2015 року по 24 листопада 2016 року включно в сумі 33\~178,75 гривень; стягнути з Виробничо-комерційної фірми Рута на її користь суму вихідної допомоги в сумі 4\~650,0 гривень; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали, підтвердили обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, надав суду письмові заперечення проти позову та просив відмовити позивачу у позові. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], вивчивши письмові докази по справі, суд вважає заявлений позов таким, що підлягає до часткового задоволення, виходячи із наступного. У відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. У відповідності до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу (розпорядження) Виробничо-комерційної фірми Рута № 6-0000000120 від 23 вересня 2014 року [PERSON] прийнята на роботу з 23.09.2014 року у структурному підрозділі Ірпінь на посаду касира з окладом (тарифною ставкою) 1\~550,0 гривень, із даним наказом [PERSON] ознайомлена 23.09.2014 року, про що свідчить її підпис на копії даного наказу (розпорядження), яка надана позивачем до позовної заяви. Встановлено, що позивачка [PERSON] у 2015 році зверталася до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до Виробничо-комерційної фірми Рута про забезпечення законного звільнення з роботи, зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та просила визнати незаконними дії (бездіяльність) відповідача щодо небажання звільнювати позивача та виплачувати позивачу розрахунок при звільненні; наказ № 4 від 06 жовтня 2014 року визнати нечинним та незаконним; наказ відповідача та штатний розклад, якими позивачеві з 01 грудня 2014 року зменшено посадовий оклад з 3\~000,0 гривень до 1\~550,0 гривень визнати не чинними та незаконними в частині, що стосується позивача; стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату, включаючи повний розрахунок при звільненні в сумі 46\~634,65 гривень; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 7\~846,88 гривень; визнати незаконними дії відповідача щодо небажання надати позивачу подвійну соціальну пільгу, встановлену пп. 1.2 п.1 ст. 169 Податкового кодексу України; стягнути з відповідача на користь позивача суму надлишково і безпідставно утриманого податку з доходів фізичних осіб за період з 23 вересня 2014 року по 28 лютого 2015 року в сумі 470,63 гривень; зобовязати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили провести перерахунок нарахованого і утриманого податку на доходи фізичних осіб з заробітної плати [PERSON] з моменту прийому на роботу по день фактичного розрахунку з застосуванням подвійної податкової соціальної пільги, встановленої пп. 1.2 п.1 ст. 169 Податкового кодексу України; зобовязати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до її трудової книжки про її звільнення з посади касира за власним бажанням згідно ст. 39 КЗпП України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору; всі судові витрати по справі стягнути з відповідача на користь позивача. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року , позов [PERSON] до Виробничо-комерційної фірми Рута про забезпечення законного звільнення з роботи, зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати залишено без задоволення. Даним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено, що позивач 18 лютого 2015 року, 23 лютого 2015 року та 04 березня 2015 року на адресу директора Виробничо-комерційної фірми Рута [PERSON] направляла заяви, в яких [PERSON] доводила до відома директора, що з моменту її прийому на роботу в підпорядковану їй організацію по теперішній час у відношенні до неї систематично порушується законодавство про працю України, умови колективного договору та трудового договору, а саме до теперішнього часу її письмово не ознайомлено з наказом про прийом на роботу, умовами колективного договору, який діє на підприємстві; не визначений круг прямих посадових обовязків за її посадою та не визначене конкретне робоче місце; її систематично на протязі тривалого часу відправляють на трудові роботи на кухню, зобовязують працювати на прибиранні приміщень та інших роботах, які не входять в круг її посадових обовязків, без письмового розпорядження(наказу) керівництва щодо істотної зміни умов праці, оплати праці та зміни посади; виплата заробітної плати проводиться не двічі на місяць зі значеними затримками строків виплати, у звязку із чим просила звільнити її 23 лютого 2015 року в порядку та умовах п.6 ст. 36 Кодексу законів про працю України; дані заяви згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення вручені 25 лютого 2015 року та 06.03.2015 року уповноваженому Корнус. Разом із цим, як встановлено в судовому засіданні, згідно довідки Виробничо-комерційної фірми Рута від 14 вересня 2015 року, підписаної директором [PERSON], особа з прізвищем Корнус ніколи не працювала на ВКФ Рута та не уповноважена отримувати жодні документи та пошту від імені підприємства та згідно списку працівників ВКФ Рута , які працювали на підприємстві у період з 1 лютого по 15 березня 2015 року від 09 листопада 2015 року № 09-11/15 у даному списку працівник ВКФ Рута з прізвищем Корнус не значиться. Представниками відповідача категорично заперечується факт отримання заяв [PERSON] про звільнення. За таких обставин, суд вважав, що в судовому засіданні не було беззаперечно встановлено факту отримання відповідачем заяв [PERSON] про звільнення, направлених нею 18 лютого 2015 року, 23 лютого 2015 року та 04 березня 2015 року на адресу директора Виробничо-комерційної фірми Рута [PERSON] Також даним рішенням суду встановлено, що під час розгляду справи позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вона заперечувала проти переведення її на посаду буфетника відповідно до наказу № 4-к від 06.10.2014 року. Обставини того, що вона приступила до виконання своїх обовязків на іншій посаді, ніким не спростовані та крім того, як стверджує позивач, з дня переведення її на іншу посаду по 16 лютого 2015 року вона працювала у Виробничо-комерційній фірмі Рута. Факт того, що позивачка приступила до виконання обовязків згідно наказу № 4-к від 06.10.2014 року не заперечується самою позивачкою та також підтверджено в судовому засіданні показами свідка [PERSON] та [PERSON] Дані обставини встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили, а тому відповідно до ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Також в судовому засіданні встановлено, що 19 листопада 2015 року [PERSON] звернулася до директора Виробничо-комерційної фірми Рута із заявою, в якій просила звільнити її з 10 листопада 2015 року по ст. 39 Кодексу Законів про працю України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору і незаконного зменшення розміру її заробітної плати та просила повідомити її письмово коли зявитися отримати трудову книжку та розрахунок при звільненні з роботи з урахуванням невикористаної нею щорічної основної та додаткової, як матері двох неповнолітніх дітей згідно ст. 19 Закону України Про відпустки, відпусток, а також індексації заробітної плати. 26 листопада 2015 року [PERSON] повторно звернулася до директора Виробничо-комерційної фірми Рута із заявою, в якій просила звільнити її з 10 листопада 2015 року по ст. 39 Кодексу Законів про працю України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору і незаконного зменшення розміру її заробітної плати та просила повідомити її письмово коли зявитися отримати трудову книжку та розрахунок при звільненні з роботи з урахуванням невикористаної нею щорічної основної та додаткової, як матері двох неповнолітніх дітей згідно ст. 19 Закону України Про відпустки, відпусток, а також індексації заробітної плати, а також додатково просила виплатити їй привласнену організацією частину суми її заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 985,06 гривень, яку вона не отримувала на руки ніяким чином по видатковому касовому ордеру № 193 від 26 травня 2015 року з компенсацією в звязку з затримкою її виплати, а в разі неможливості виплатити їй особисто вказані заборгованості з виплати зарплат та компенсацій, просила всі суми перерахувати на її поточний рахунок у АТ Ощадбанк. Доказів того, що зазначені заяви були отримані відповідачем суду не надано. Крім того, 25 грудня 2016 року [PERSON] повторно звернулася до директора Виробничо-комерційної фірми Рута із заявою, в якій просила звільнити її з 10 листопада 2015 року по ст. 39 Кодексу Законів про працю України в звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору і незаконного зменшення розміру її заробітної плати та просила повідомити її письмово коли зявитися отримати трудову книжку та розрахунок при звільненні з роботи з урахуванням невикористаної нею щорічної основної та додаткової, як матері двох неповнолітніх дітей згідно ст. 19 Закону України Про відпустки, відпусток, а також індексації заробітної плати, а також додатково просила виплатити їй привласнену організацією частину суми її заробітної плати за лютий 2015 року в розмірі 985,06 гривень, яку вона не отримувала на руки ніяким чином по видатковому касовому ордеру № 193 від 26 травня 2015 року з компенсацією в звязку з затримкою її виплати, а в разі неможливості виплатити їй особисто вказані заборгованості з виплати зарплат та компенсацій, просила всі суми перерахувати на її поточний рахунок у АТ Ощадбанк, дана заява була отримана уповноваженою особою відповідача [PERSON] 05 січня 2016 року. Згідно листа ВКФ Рута від 11 січня 2016 року вих. № 11/1-01/16 на імя [PERSON] , який наданий позивачем, директор ВКФ Рута [PERSON] просила [PERSON] надати пояснення причин відсутності на роботі з 16 лютого до 11 січня 2016 року. Встановлено, що 25 лютого 2016 року [PERSON] було направлено директору ВКФ Рута та в копії співзасновнику підприємства Голові Обєднання первинних профспілкових організацій центрального апарату ДФС Міндоходів і зборів України [PERSON] пояснювальну записку на вихідний № 11/1-01/16 від 11 січня 2016 року, в якій [PERSON] надала пояснення по суті питання щодо причин відсутності на роботі з 16 лютого до 11 січня 2016 року. Також встановлено, що згідно листків непрацездатності серії АГЩ № 317521 [PERSON] хворіла з 11.03.2015 року по 13.03.015 року, № АГФ № 197846 [PERSON] хворіла з 26.06.15 року по 08.07.2016 року. Згідно наказу Виробничо-комерційної фірми Рута № 5-0120К від 25 лютого 2016 року по особовому складу [PERSON], яка займала посаду буфетника, звільнено з 25 лютого 2016 року згідно п. 4 ст. 40 КЗпП, прогул без поважних причин. Згідно листа Головного управління Держпраці у Київській області від 22.02.2016 № 2/4.3-Л-1173 на звернення [PERSON] повідомлено, що перевірка за її зверненням щодо можливого порушення трудових прав керівництвом ВКФ Рута завершена. У даному листі, зокрема, зазначено, що в порушення ст. 43 Конституції України, ст. 24 Закону України Про оплату праці, ч.1, 2 ст. 115 Кодексу законів про працю України на підприємстві не дотримуються строки виплати заробітної плати працівникам ( не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше 7 днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата). Підприємством не надано документи, що підтверджують виплату заробітної плати за вересень та листопад 2014 року, а також надано видатковий касовий ордер від 26 травня 2015 року про виплату заробітної плати за лютий 2015 року в сумі 985,06 гривень без підпису працівника, що може свідчити по те, що працівник даних коштів не отримувала. Не надано штатні розписи, особову картку [PERSON], журналу інструктажу, а тому можна зробити висновки про їх відсутність. Керівником підприємства не надано письмові пояснення щодо причин відсутності підписів на документах та документів що свідчать про виплату заробітної плати, інших виявлених недоліків. З викладеного можна зробити висновок, що [PERSON] могла бути переведена на посаду буфетника без її згоди та можна вважати дане переведення порушенням трудового договору, якщо буде надано докази відсутності згоди на таке переведення. Також зазначено, що за результатами перевірки головним державним інспектором вжито заходів в межах повноважень, а саме складено акт перевірки, внесено та направлено подання засновнику по притягнення керівника ВКФ Рута до дисциплінарної відповідальності. Керівнику направлено повідомлення про необхідність зявитися для складання протоколу про адміністративне правопорушення. Наведені обставини підтверджуються поясненнями позивачки [PERSON] та її представника [PERSON], представника відповідача [PERSON], матеріалами справи та оглянутим відеозаписом. У відповідності до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. У відповідності до п.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. У відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. У відповідності до ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Позивачка, звертаючись до суду із даним позовом, просила змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ Рута із звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнена за власним бажанням, ст. 39 КЗпП України і дату звільнення з 25 лютого 2015 року на день вирішення справи в суді. Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 листопада 2015 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року встановлено, що під час розгляду справи позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, що вона заперечувала проти переведення її на посаду буфетника відповідно до наказу № 4-к від 06.10.2014 року. Обставини того, що вона приступила до виконання своїх обовязків на іншій посаді, ніким не спростовані та крім того, як стверджує позивач, з дня переведення її на іншу посаду по 16 лютого 2015 року вона працювала у Виробничо-комерційній фірмі Рута. Факт того, що позивачка приступила до виконання обовязків згідно наказу № 4-к від 06.10.2014 року не заперечується самою позивачкою та також підтверджено в судовому засіданні показами свідка [PERSON] та [PERSON] Під час розгляду даної справи, в судовому засіданні будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що відповідачем були порушені вимоги законодавства при переведенні позивача на іншу роботу також надано не було. Крім того, в судовому засіданні було встановлено та не заперечується самою позивачкою, що з 11 березня 2015 року позивачка на роботу у ВКФ Рута не виходила. За таких обставин, суд не вбачає передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог позивача про зміну формулювання причин її звільнення. Крім того, вимога позивачки змінити формулювання причин звільнення її з роботи з ВКФ Рута із звільнена за прогул без поважних причин, п. 4 ст. 40 КЗпП України на звільнена за власним бажанням, ст. 39 КЗпП України у звязку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного та трудового договору не узгоджуються із обґрунтуванням доводів позивача щодо підстав її звільнення, оскільки ст. 39 КЗпП України регулює питання розірвання строкового трудового договору. У звязку із цим, також не підлягають задоволенню вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь суми середнього заробітку за період вимушеного прогулу та суми вихідної допомоги. При цьому, суд вважає, що доводи позивача з приводу обставин позову не спростовують заперечень відповідача. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження чи спростування позовних вимог суду надано не було. Однак, оскільки відповідачем позивачу не було виплачено всієї суми розрахунку при звільненні, суд вважає, що слід стягнути з відповідача на користь позивача залишок невиплаченого повного розрахунку при звільненні в сумі 2\~726,0 гривень. Таким чином, суд задовольняє позов частково. На підставі ст. ст. 21, 32, 36, 38, 39, 40, 47, 97, 116, 117, 221, 232, 233, 235, 236, 237, 237-1, 238, 241 КЗпП України,

Outcome: partial