Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивачка по справі [PERSON] від шлюбу з відповідачем [PERSON] має неповнолітніх дітей: дочку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Ще до розірвання шлюбу з відповідачем, яке відбулося 14.07.2014р., позивачка з дітьми почала проживати окремо від нього. Відповідач, через неприязні стосунки, що між ними склалися, відмовляється спілкуватися і з позивачкою, і з дочкою. Оскільки діти потребують оздоровлення, позивачка має можливість сама, або через свого батька, оздоровити дітей за кордоном, однак, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, не надаючи дозволу на їх виїзд за кордон, без чого, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дітей за межі України. Тому, позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон її неповнолітніх дітей. Представник позивачки пояснила суду, що відповідач жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в наданні дозволу на виїзд дітей за межі України, не надає, що шкодить інтересам дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку. Відповідач жодного разу в судові засідання не з'явився, його інтереси в суді представляв адвокат [PERSON] за договором про надання правової допомоги від 25.06.2014р. В судовому засіданні він пояснив, що відповідач [PERSON] заперечує проти позовних вимог позивачки, вважаючи, що виїзд за кордон старшої дочки може погано вплинути на її поведінку і зашкодити її інтересам. А що стосується його молодшого сина, то [PERSON] сам може оздоровити дитину за кордоном, якщо в нього будуть на це грошові кошти та вільний час. Заслухавши позивачку, її адвоката та представника відповідача, а також, ознайомившись з матеріалами справи та оцінивши у сукупності докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: з матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про їх народження /а.с.7-8/. Шлюб позивачки з відповідачем було розірвано 14.07.2014р. рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя /а.с.28/. Ще до розірвання шлюбу, діти з позивачкою стали проживати окремо від відповідача. Рішенням Ленінського райсуду м.Запоріжжя від 23.07.2014р. з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання двох неповнолітніх дітей. /а.с.16/. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 04.09.2014р. вищевказане рішення Ленінського райсуду м.Запоріжжя залишено без змін /а.с.17-18/. В судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та її колишнім чоловіком - відповідачем по справі, склалися неприязні стосунки, через що вони фактично не спілкуються, тому, вирішувати всі питання щодо матеріального утримання дітей та їх оздоровлення з виїздом за кордон, позивачка вимушена через суд та орган опіки та піклування райадміністрації Запорізької міськради по Ленінському району. Через непорозуміння матері з батьком, страждають їх діти, які не мають можливості відпочивати за межами України, хоча позивачка має таку можливість. Тобто, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, відмовляючи в наданні дозволу на виїзд дітей за межі України, тому, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право їх виїзду за кордон. При цьому, відповідач не заперечує проти виїзду молодшого сина за кордон, але тільки з ним, про що надав органу опіки та піклування райадміністрації Запорізької міськради по Ленінському району письмову заяву /а.с.30-31/. Щодо дочки, то він обґрунтовує своє негативне ставлення до її виїзду за кордон для оздоровлення тим, що це зашкодить її інтересам та не буде сприяти її всебічному та гармонійному розвитку. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітніх дітей позивачки, відсутні. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні, неповнолітні діти позивачки потребують оздоровлення і мають право на відпочинок разом з батьками, чи окремо, з батьком або матір'ю, при цьому, позивачка має можливість оздоровити дітей за кордоном, однак, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, не надаючи дозволу на виїзд дітей за кордон, без якого, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право їх виїзду за межі України. Крім того, як пояснила позивачка в судовому засіданні, в 2014р. відповідач двічі виїжджав за кордон на відпочинок, однак, про дітей він навіть не згадав. А також, вже декілька місяців позивачка не отримала від нього жодної копійки аліментів на утримання дітей. Суд вважає, що виїзд неповнолітніх дітей позивачки за кордон є доцільним, відповідає їх інтересам і бажанням, та буде сприяти їх гармонійному та всебічному розвитку. Відмова відповідача у наданні необхідної згоди для їх виїзду за межі України, є безпідставною, порушує їх права та інтереси. В поза судовому порядку позивачка не може отримати від відповідача згоду на виїзд дітей за кордон, тому вона і звернулася з позовом до суду. Суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дітей, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітніх дочки та сина позивачки за межі України в судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved