Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що [PERSON] відповідач по справі є її батьком. На підставі договору дарування від 10 липня 2000 року [PERSON] набув право власності на квартиру, за адресою [ADDRESS]. Батько позивачки пообіцяв по досягненню нею повноліття передати дану квартиру їй у власність. На підтвердження своєї обіцянки передати у власність квартиру, батько надав згоду на реєстрацію позивачки в даній квартирі. 21 серпня 2008 року позивачка зареєструвалась в даній квартирі. Оскільки квартира була у занедбаному стані, позивачка розпочала капітальний ремонт, за власний кошт провела низку переобладнань та покращень. Останні роки батько став сильно хворіти. Хвороба вплинула на загальний стан батька та його поведінку, його висловлювання стали суперечливими, став часто змінювати своє рішення. Відповідач ніколи не був зареєстрований, не проживав і з початку 2008 року у квартирі [ADDRESS] взагалі не зявлявся, жодним чином не проявляв турботи про неї, не цікавився нею. Протягом останніх восьми років квартирою опікується позивачка-сплачує комунальні послуги, весь час підтримувала її в належному стані, здійснювала капітальний ремонт, який ще триває. На всі поліпшення умов проживання у квартирі, вона витратила суму коштів, яка вже значно перевищує її початкову вартість, зазначену у технічному паспорті. Тому просила визнати за нею право власності на ? частину квартири. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду був повідомлений належним чином. Заслухавши пояснення позивачки, свідка [PERSON], дослідивши письмові докази по справі, суд не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно договору дарування від 10 липня 2000 року [PERSON] є власником квартири №8 в буд. 16 в с.Кияниця, Сумського району, Сумської області ( арк. с. 7). У відповідності з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України). У відповідності з ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Припинення права власності можливо з підстав, визначених у гл. 25 Цивільного кодексу України, зокрема, у разі відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, знищення майна, викупу памяток культурної спадщини, реквізиції, конфіскації, звернення стягнення за зобовязаннями тощо. Позивачка не навела жодних підстав для позбавлення відповідача права власності на належне йому майно, а той факт, що вона вклала в ремонт квартири значну суму коштів може бути підставою для її звернення до суду з відповідним позовом про стягнення з відповідача певних грошових коштів, а не про визнання за нею права власності на майно. Таким чином, відмовляючи в позові, суд виходить з того, що в даному випадку немає законних підстав для визнання за позивачкою права власності на належну відповідачу квартиру. Наведені позивачкою в позові обставини не тягнуть за собою правових наслідків у вигляді визнання за нею права власності на квартиру. Отже, підстав для задоволення позову суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed