Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивачка та відповідач перебували у незареєстрованому шлюбу на протязі 2013-2015 року, мають спільного сина [PERSON], який народився 09.03.2015 року. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому, посилаючись на те, що відповідач добровільно коштів на утримання дитини не надає, а самій важко належним чином без додаткової допомоги утримувати дитину, тим більше, що сама ніде не працює, оскільки перебуває у дикретній відпустці по догляду за дитиною і потребує також матеріальної допомоги, а тому просила суд стягнути з відповідача аліменти: в твердій грошовій сумі 350 грн.щомісячно на своє утримання та 1/4 частини всіх видів доходу на утримання сина, оскільки відповідач офіційно працює та має постійний заробіток. В судове засідання позивачка не з' явилась, подала до суду заяву в якій просить справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовільнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи сповіщений своєчасно та належним чином, причини суду не повідомив. Зі згоди наданої у письмовій заяві позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, оглянувши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки відповідно до ст.180, п.3 ст.181, п.2 ст. 182 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а аліменти на утримання дитини можуть присуджуються у твердій грошовій сумі, або в частці від доходу(заробітку). В цьому випадку відповідно до ст.182 СК України розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до свідоцтва про народження серія 1-ТП № 237268 від 17 березня 2015 року виданого Дерганівською сільською радою Ружинського району Житомирської області, батьками [PERSON], [INFO] є позивачка та відповідач. Оскільки відповідач заперечень щодо позову суду не надав, виходячи з вищевикладеного суд приходить до впевненості, що відповідач не тільки може, але і зобов'язаний виконувати свої батьківські обов' язки по утриманню неповнолітнього сина, а саме: сплачувати аліменти в частці від доходів, оскільки є молодою працездатною людиною, не являється інвалідом, інших боргових зобов'язань не має, аліментів на утримання інших дітей не сплачує, за станом здоров'я може працювати і платити аліменти, а не перекладати цей тягар на державу. Відповідно до ст.84 Сімейного Кодексу України право на утримання від чоловіка-батька дитини має дружина, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років. Вказане право вона має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Судом встановлено, що малолітній син [PERSON] [INFO], проживає разом з матір'ю. Оскільки відповідач є працездатного віку, тому суд вважає цю обставину такою, яка дає підстави вважати, що він має змогу утримувати свою дружину до досягнення їхньою дитиною 3-х річного віку. Разом з тим, суд роз'яснює сторонам, що відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений цим рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров' я когось із них. Позовна вимога позивачки про стягнення з відповідача витрат на юридичну допомогу задоволенню не підлягає у зв' язку з ненаданням доказів. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення судові витрати по справі.

Outcome: partial