Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивач обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» (далі за текстом ОКП «ДТКЕ») звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за надану теплову енергію, в обґрунтування якого вказав, що відокремлений підрозділ позивача «Виробнича одиниця ОКП «ДТКЕ» «Димитровтепломережа», здійснюючи свою діяльність з виробництва теплової енергії та надання її споживачам, відповідно до умов договору від 01.10.2004 № 67, укладеного з відповідачем, надав в опалювальний період з жовтня 2014 по жовтень 2016 роки теплову енергію у нежитлове приміщення «Компютерний клуб» з опалювальною площею 69,87 кв.м, яке розташовано за адресою: [ADDRESS]. Нежитлове приміщення відповідача знаходиться у багатоквартирному житловому будинку, який приєднано до системи централізованого теплопостачання, тому факт надання послуг підтверджується актами про підключення будинку № 19 по вул.Соборна до системи опалення. Підприємством щомісячно предявлялися [PERSON] рахунки на оплату теплової енергії, в яких зазначено діючий тариф, обяг споживання теплової енергії та сума до сплати. Загальна вартість наданих послуг за період з 24.10.2014 по 31.10.2016 складає 27737,06 грн. Станом на 01.06.2017 та на поточну дату грошове зобовязання відповідачем перед позивачем не виконане. Тому 19.12.2016 у справі № 2н-226/188/2016 Димитровським міським судом Донецької області видано судовий наказа за заявою ОКП «Донецьктеплокомуненерго» про стягнення з [PERSON] на користь підприємства заборгованості в сумі 27737,06 грн, 3% річних в сумі 989,20 грн, інфляційних витрат в сумі 5356,76 грн та судового збору в сумі 689,00 грн. За ухвалою суду від 13.01.2017 судовий наказ від 19.12.2016 за заявою відповідача було скасовано. У звязку з тим, що відповідач не здійснює оплату наданих послуг з постачання опалення, позивач у порядку позовного провадження просить суд стягнути з відповідача заборгованість за надану теплову енергію у розмірі 27737,06 грн за період з 24.10.2014 року до 01.11.2016 року, 3% річних в сумі 989,20 грн та інфляційні збитки в сумі 5356,76 грн за період з 21.11.2014 року по 20.11.2016 року та понесені ним судові витрати в сумі 1600 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, у відповідь на заперечення відповідача вказала, що Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, надав письмові заперечення, відповідно до яких вказав, що договір № 67 від 01.10.2004 було укладено всупереч нормам чинного законодавства на той час, оскільки позивач не мав права на його укладення, так як не був балансоутримувачем будівлі за адресою: м.Мирноград, вул.Соборна, 19. Тому відповідно до ст.227 ЦК України може бути визнаний судом недійсним. Листом від 17.09.2012 він повідомляв про те, що вказане приміщення не належить йому на праві власності, а з 01.09.2012 він взагалі припинив займатися підприємницькою діяльністю в цьому приміщенні та просив зазначений договір розірвати. Проте, позивач своєю відповіддю поставив перед ним нереальні для виконання вимоги, запитавши в нього технічну документацію з БТІ та документи на право власності, оскільки вказані документи можуть бути витребувані виключно власником майна або уповноваженим ним представником. Оскільки ним 24.07.2014 припинено підприємницьку діяльність, з цієї дати договір з позивачем вважається розірваним та не має жодних юридичних наслідків. А тому, заборгованість, яка нарахована позивачем та є предметом позову, не може бути з нього стягнута. Також, стороною у вказаному договорі, а також у всіх актах, рахунках та додаткових угодах до договору, є він як фізична особа-підприємець, а позов направлено до нього як до фізичної особи і по суті це два різних субєкта правовідносин. Предмет позову почав формуватися з 24.10.2014, а саме після ліквідації його як фізичної особи-підприємства, а тому, він як фізична особа не може бути правонаступником вказаних правочинів. Причиною укладення договору від 01.10.2004 № 67 була мета ФОП [PERSON], а саме: здійснення підприємницької діяльності. Тому в зазначеному договорі використовується спеціальний, завищений тариф, що відрізняються від тарифів для бюджетних установ чи релігійних організацій та звичайного тарифу для населення. Позивач звертається не до господарського суду, а до суду загальної юрисдикції та в якості відповідача залучає фізичну особу, що не є субєктом господарювання. Але при цьому використовує розрахунок не як для звичайного населення, а як для інших споживачів (крім населення), відповідно до Постанови НКРЕКП № 54 від 28.01.2016 «Про внесення змін до деяких постанов НКРЕКП». Заслухавши сторін, дослідивши надані суду докази, суд вважає, що позов ОКП «ДТКЕ» підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, шо відповідно до договору від 01.10.2004 № 67, укладеного між ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та ПП «Гумбаков» в особі [PERSON], (далі за текстом договір) позивач зобовязався постачати відповідачу теплову енергію у період опалювального сезону, а відповідач - оплачувати отриману послугу за встановленими тарифами у строки, встановлені даним договором (а.с.13). Підписи сторін під договором свідчать про досягнення сторонами згоди за всіма його умовами. Так, згідно з п.5.1, п.5.2 договору розрахунки за теплову енергію проводяться виключно у грошовій формі у відповідності з встановленими тарифами, зміна яких відбувається на підставі додаткової угоди, підписаної сторонами. Розрахунковим періодом вважається календарний місяць. Згідно з п.9.1 та п.9.2 договір укладено на невизначений термін, він вважається розірваним у випадках: взаємної угоди сторін про його розірвання, прийняття рішення господарчим судом або у випадку ліквідації сторін. Відповідно до розрахунку вартості опалення по ПП «Гумбаков» надання послуг здійснюється за адресою розташування магазину та компютерного клубу: м.Мирноград, вул.Соборна (колишня вул.Ватутіна)[ADDRESS], з опалювальною площею 69,87 кв.м, вартість 1 кв.м опалювальної площі визначена в 1,74 грн (а.с.14). Згідно додаткової угоди від 01.05.2005 до договору вартість 1 кв.м опалювальної площі у наступному збільшувався за згодою сторін (а.с.15, 16, 19, 20). Своїми повідомленнями від 01.12.2011 та від 17.05.2015 позивач інформував відповідача про зміни в банківських реквізитах теплопостачальної організації (а.с.21, 22). Згідно додаткових угод від 15.01.2014, від 03.04.2014, від 15.01.2014, від 23.02.2016 до договору від 01.10.2004 № 67 споживач [PERSON] своїм підписом під вказаними угодами та під розрахунками планових обсягів постачання теплової енергії на потреби споживачу підтвердив свою згоду на те, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться виключно в грошовій формі відповідно до тарифів, встановлених постановами Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг: - від 31.12.2013 № 490 та складають для потреб не бюджетних установ 799,14 грн за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с.23, 24); - від 31.03.2014 № 216 та складають для потреб інших споживачів 934,76 грн за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с. 26, 27); - від 16.05.2014 № 506 та складають для потреб інших споживачів 1085,46 грн за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с.28, 29); - від 28.01.2016 № 54 та складають для потреб інших споживачів 1373,17 грн за 1 Гкал (без ПДВ) (а.с.31, 32). Згідно з Витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованого за станом на 13.10.2016, відповідач [PERSON], з 14.02.2001 зареєстрований як фізична особа-підприємець. 24.07.2014 підприємницька діяльність [PERSON] припинена за власним бажанням (а.с.60). Відповідно до рішення господарського суду Донецької області від 28.10.2009 з ПП [PERSON] на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за період з 08.10.2008 по 16.04.2009 стягнуто суму боргу у розмірі 4916,88 грн, 3% річних у розмірі 84,66 грн, індекс інфляції у розмірі 326,30 грн та судові витрати. На підставі вказаного рішення суду був виданий наказ від 16.11.2009 № 2/326 (а.с.82-83, 84). Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Димитровського міського управління юстиції від 18.04.2012 виконавче провадження, відкрите на підставі наказу № 2/326, виданого судом 16.11.2009, про стягнення з [PERSON] на користь ОКП «ДТКЕ» 5665,84 грн, було закінчено у звязку зі сплатою боргу в повному обсязі (а.с.85). У своїй заяві від 17.09.2012, спрямованій на адресу Димитровської тепломережі, [PERSON] просив позивача розірвати договір на постачання теплової енергії від 01.10.2004 № 67 у звязку з тим, що нежитлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS], йому не належить на праві власності та з 01.09.2012 він припинив займатися у вказаному приміщенні підприємницькою діяльністю (а.с.76). У відповідь на вказану заяву позивач своїм листом від 26.09.2012 повідомив [PERSON], що для розірвання договору від 01.10.2004 № 67 потрібні документи, які підтверджують припинення підприємницької діяльності, технічна документація БТІ на приміщення, документи про право власності (а.с.77). Відповідно до рішення господарського суду Донецької області від 28.11.2012 з ФОП [PERSON] на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» за період з 31.10.2011 по 17.04.2012 стягнуто суму боргу в розмірі 8003,96 грн, 3% річних у розмірі 107,76 грн, інфляційні витрати в розмірі 28,96 грн, судовий збір у розмірі 1606,45 грн. На підставі вказаного рішення суду був виданий наказ від 14.12.2012 № 5006/20/107/2012 (а.с.86-93, 94). Відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Димитровського міського управління юстиції від 20.03.2014 виконавче провадження, відкрите 09.01.2013 на підставі наказу № 5006/20/107/2012, виданого судом 14.12.2012, про стягнення з [PERSON] на користь ОКП «ДТКЕ» 9747,13 грн, було закінчено у звязку зі сплатою боргу у повному обсязі (а.с.95, 96). На підтвердження факту надання послуг з теплопостачання споживачу [PERSON] у приміщення за адресою: [ADDRESS], у спірний період позивачем надано акти від 24.10.2014, від 31.03.2015, від 15.10.2015, від 08.04.2016, від 15.10.2016 про підключення та відключення до/від централізованої системи опалення багатоквартирного будинку № 19 по вул.Ватутіна (нині вул.Соборна) в м.Димитрові (нині м.Мирноград), у якому розміщена квартира № 40 (а.с.47-58). З урахуванням наведеного суд приходить до висновку, що свої зобовязання з подачі обєкту споживача теплової енергії позивач виконав належним чином. Відповідно до ухвали господарського суду Донецької області від 19.07.2016 у звязку з тим, що відповідач [PERSON] за станом на момент звернення позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до суду не мав статусу субєкта підприємницької діяльності, провадження у справі за позовом ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 31603,61 грн за період з жовтня 2014 року по березень 2015 року за договором № 67 припинено (а.с.104-105). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] пояснила, що про внесення до Єдиного державного реєстру відомостей про припинення підприємницької діяльності відповідачем з 24.07.2014 підприємству стало відомом лише 19.07.2016 під час розгляду господарським судом вищенаведеної справи. За ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 13.01.2017 на підставі заяви [PERSON] скасовано судовий наказ від 19.12.2016 у справі № 2-н/226/188/2016, виданий за заявою ОКП «Донецьктеплокомуненерго» до [PERSON] про стягнення з боржника на користь стягувача заборгованості за теплову енергію за період з 24.10.2014 по 01.11.2016 в сумі 27737 грн 06 коп., інфляційних збитків в сумі 5356 грн 76 коп. і 3% річних в сумі 989 грн 20 коп. за період 21.11.2014 по 20.11.2016 та судового збору в сумі 689 грн, яку було надано підприємством за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Наявність вказаної заборгованості за період з 24.10.2014 по 01.11.2016 з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми згідно за ст.625 ЦК України підтверджується розрахунком позивача, виготовленим за станом на 01.06.2017, рахунками від 31.10.2014 № 1014-67, від 30.11.2014 № 1114-67, від 30.12.2014 № 1214-67, від 31.01.2015 № 115-67, від 28.02.2015 № 215-67, від 31.03.2015 № 315-67, від 31.10.2015 № 1015-67, від 30.11.2015 № 1115-67, від 31.12.2015 № 1215-67, від 31.01.2016 № 116-67, від 29.02.2016 № 216-67, від 01.04.2016 № 316-67, від 13.04.2016 № 416-67, від 31.10.2016 № 1016-67, в яких зазначено діючий тариф, обсяг споживання теплової енергії та сума до сплати (а.с.10-12, 33-46). Відповідач у суді підтвердив, що у спірний період ним не було оплачено жодного платежу. Відповідно до рішення виконавчого комітету Димитровської міської ради від 21.08.2002 № 372 житлова квартира [ADDRESS] переведена із житлового фонду у нежитлове приміщення для розміщення офісу [PERSON] За інформацією комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Мирноградської міської ради від 17.10.2017 приміщення № 74 (колишня квартира № 40) будинку №19 по вулиці Соборна (колишня вул.Ватутіна) міста Мирнограда (колишнє м.Димитров) Донецької області належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого за рішенням виконавчого комітету Димитровської міської ради № 174 від 05.05.2005, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованого станом на 20.10.2017. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, згідно якої цивільні права та обовязки виникають, зокрема, із договорів. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно ст. 267 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог вказаного кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.214 ЦК України відмова від двохсторонього правочину можлива лише за взаємною згодою. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Аналогічна норма закріплена у ст.654 ЦК України, де зазначається, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що і договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що між сторонами укладено договір у простій письмовій формі на постачання теплової енергії за місцем розташування нежитлового приміщення, яке використовувалося відповідачем для здійснення своєї підприємницької діяльності. Тому розірвання договору повинно бути здійснено у письмовій формі. Статтею 651 ЦК також передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно за ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договорм. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняється з моменту набрання рішенням суду про розірвання договору законної сили. Встановлено, що відповідач припинив свою підприємницьк діяльність з 24.07.2014. Позиція відповідача про те, що з цієї дати договір з позивачем вважається розірваним та не має жодних юридичних наслідків, не ґрунтується на законі, окільки припинення договірних відносин повинно бути здійснено у віповідній формі, що не відбулося до теперішнього часу. Також не було заявлено жодного позову ані позивачем, ані відповідачем про розівання договору у судовому порядку, відсутнє рішення і про визнання договору недійсним. Крім того, особисто підписуючи додаткові угоди до договору про порядок розрахунків за теплову енергію, відповідач свідомо бажав продовження договірних відносин з приводу користування тепловою енергією та підписуючи додаткові угоди до договору після припинення його підприємницької діяльності, фактично прийняв на себе зобов'язання щодо оплати за тарифами для інших споживачів (крім населення). Таким чином, положення цивільного кодексу застосовуються в частині, що не суперечить законодавству та якими передбачаються узгоджувальні дії щодо внесення змін в договір або його припинення. А саме, відповідач має право надіслати позивачу пропозиції про припинення договору або зміну його умов та здійснити певні дії щодо припинення договору, однак він не виконав таких заходів. Отже, позивач та відповідач здійснювали дії по виконанню договору після припинення підприємницької діяльності відповідача. Позивач надав теплову енергію у нежитлове приміщення згідно договору, а відповідач, підписуючи додаткові угоди до договору, приймав на себе обов'язки щодо порядку оплати за теплову енергію, надану у нежитлове приміщення. Приміщення, на адресу якого надається послуга з теплопостачання відповідно до договору, укладеному між сторонами, за рішенням органу місцевого самоврядування переведено із житлового в нежитлове, тобто є нежитловим приміщенням. Тому воно не може бути житлом для постійного або тимчасового проживання фізичної особи. У звязку з цим, послуги з теплопостачання такого приміщення повинні оплачуватися за тарифами на теплову енергію для потреб інших споживачів (крім населення) та не можуть оплачуватися за тарифами для населення. Тобто, ключовим у цьому випадку є статус приміщення: житлове чи нежитлове, а не статус споживача. З урахуванням того, що відповідно до ст.6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» базовим державним соціальним стандартом є встановлений законом прожитковий мінімум, на основі якого визначаються державні соціальні гарантії та стандарти у сферах доходів населення, житлово-комунального, побутового тощо, то така норма (в частині встановлення тарифів на житлово-комунальні послуги) розповсюджується тільки на громадян, які використовують житло виключно для проживання, і не розповсюджуються на громадян, які використовують житло у інший не заборонений чинним законодавством спосіб. Згідно за ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно за ст.19 Закону України «Про теплопостачання» від 02.06.2005 року № 2633-ІУ споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Відповідно до п.18, п.20 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі за текстом Правила) плата за послуги з теплопостачання вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку або затверджених норм споживання на підставі платіжного документу, не пізніше 20 числа місяця, наступного за звітним, якщо договором не встановлено інший строк. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов згідно зі ст.525 ЦК України не допускається, одностороння відмова від зобовязання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем в наслідок нездійснення оплати послуги в односторонньому порядку порушені умови договору, відповідно до якого позивачем фактично була надана послуга з теплопостачання у нежитлове приміщення. Тому вимоги позивача щодо сплати заборгованості за теплопостачання обгрунтвоані та підлягають задоволенню. Згідно за ст.625 ЦК України та п.20 Правил, положення яких носять обовязковий характер і застосовуються незалежно від того, включені вони до конкретного договору чи ні, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Пунктом 6.1 договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання сторонами зобовязань за договором винна сторона відшкодовує іншій стороні збитки. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Враховуючи дану норму закону, вимоги позивача та наявну заборгованість з відповідача також підлягає стягненню 3% річних в сумі 989,20 грн та інфляційні збитки в сумі 5356,76 грн, розраховані за період невиконання грошового зобовязання з 21.11.2014 року по 20.11.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно за ч.2 ст.99 ЦПК України у разі скасування судового наказу внесена сум судового збору не повертається, а зараховується до суми судового збору, встановленої до позовної заяві у разі предявлення позову до боржника у порядку позовного провадження. При зверненні до суду з даним позовом ОКП «ДТКЕ» сплачено судовий збір в сумі 911,00 грн. (а.с.1). З урахуванням сплаченої суми судового збору при зверненні позивача до суду з заявою про видачу судового наказу (689,00 грн) загальна сума судового збору, сплачена позивачем у цьому спорі, складе 1600,00 грн., що відповідає розміру судового збору при зверненні до суду з позовом майнового характеру відповідно до Закону України «Про судовий збір». Отже, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ОКП «ДТКЕ» судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1600,00 грн. На підставі ст.ст.11, 509, 525, 526, 527, 530, 625 ЦК України, Закону України «Про теплопостачання», Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 21.07.2005 року № 630,

Outcome: approved