Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-06 00:00:00

Позивачка у судове засідання надала письмову заяву у якій позов підтримала та просила предявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглядати без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі в судове засідання не зявилися, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином. За таких обставин, зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано шлюб (свідоцтво про розірвання шлюбу серії І-КИ №198163 від 10 червня 2014 року, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, за актовим записом №29). Після державної реєстрації розірвання шлюбу присвоєно прізвище «Корабльова». Крім того, 12 вересня 2014 року позивачка отримала паспорт серії АО 224687 виданого Дніпропетровським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із зазначенням прізвища «Приганова». У період шлюбу в сторін народився син [PERSON] [INFO]. 13 січня 2017 року позивачка [PERSON] на підставі договору дарування житлового будинку від 13 січня 2017 року посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського районного нотаріального округу [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №22, прийняла у дар, безоплатно, житловий будинок№90, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, Дніпровський район, місто Підгородне,вулиця Пісенна. Факт тривалої відсутності відповідачів за місцем реєстрації підтверджується розписками [PERSON] та [PERSON] від 10 серпня 2016 року, а також довідкою від 03 квітня 2017 року виданої квартальним комітетом про те, що відповідачі останні вісім років мешкають за іншою адресою. Так, право позивачки на належну їй квартиру гарантується Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних прав свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до «Конвенції», закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном закріпляє право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику майна вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім'єю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Частина 2 статті 415 Цивільного кодексу України встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідачі не проживаючи у належному позивачу домоволодінні з 2009 року, тобто більш ніж шість місяців, втратили право користування житловою площею у вищевказаному домоволодінні згідно до вимог ст. 156 ЖК України. Відповідно статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним таких прав. Оскільки встановлено, що відповідачі [PERSON], [PERSON], дійсно створюють перешкоди позивачці [PERSON] у користуванні житловому будинку №90 по вул. Пісенна в м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області, яка належить їй на праві власності, суд вважає предявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640,00 грн. сплачені нею при подачі позову.

Outcome: approved