Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги, з урахуванням уточнення підстав позовної заяви, мотивує тим, що вона є власником домоволодіння за зазначеною вище адресою, в якому зареєстрований відповідач [PERSON] , який не є та не був членом її сім`ї, тобто набув сервітут, - право на користування житлом. Однак з моменту реєстрації по даний час відповідач у будинку не проживає, місце його знаходження не відоме. Зазначає, що реєстрація місця проживання [PERSON] порушує її права як власника на вільне користування та розпорядження майном. Протоколом автоматичного розподілу судової справи між суддями від 03 жовтня 2019 року справу розподілено головуючому судді Яцині О.І. \~ \~ \~ \~ Ухвалою суду від 17 жовтня 2019 року відкрито провадження у справі за даним позовом та призначено розгляд справи по суті на 16 грудня 2019 року, надано відповідачу строк для подання відзиву. 16 грудня 2019 року розгляд справи відкладено на 13 березня 2020 року у зв`язку із неявкою відповідача. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала. Відповідач [PERSON] правом на подання відзиву не скористався, у судове засідання не з`явився та не повідомив про причини неявки, тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Судові повістки були надіслані судом за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою місця проживання відповідача, однак не вручені з підстав відсутності адресата. Відповідно до вимог п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, повістка вважається врученою, відповідно відповідач вважається належним чином повідомленим про час і місце слухання справи. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Суд, безпосередньо дослідивши та оцінивши докази у справі, встановив наступні фактичні обставини. Позивач [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26 грудня 2004 року (а.с.6). [ADDRESS] , про що свідчить довідка №67 від 15 січня 2020 року. Відповідач [PERSON] 22 серпня 2013 року зареєстрований у житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Зазначена обставина підтверджується довідками Новоушицької селищної ради Хмельницької області № 443, 635 від 22 лютого 2019 року та 19 березня 2019 року (а.с.9,10). Однак відповідно до даних довідки, виданої Новоушицькою селищною радою Хмельницької області № 635 від 19 березня 2019 року [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з часу реєстрації (а.с.10), про що також свідчить акт обстеження домогосподарства [PERSON] (а.с.8). Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Унаслідок порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК Української РСР можна зробити висновок про те, що положення норм статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Суд встановив, що позивачка [PERSON] є власником житлового будинку. Позивачка вказала, що відповідач не є та не був членом її сім`ї і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом, такі доводи не спростовані відповідачем у справі, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 та статті 391 ЦК України. Факт реєстрації відповідача у житловому будинку створює позивачці безумовні перешкоди у володінні та користуванні своїм майном, а тому остання має право вимагати усунення таких порушень у здійсненні нею права власності шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Розподіляючи судові витрати, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та враховуючи задоволення позову в повному обсязі, стягує з відповідача, понесені позивачкою витрати на оплаті судового збору у сумі 768 гривень 40 копійок.

Outcome: approved