Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

Позивачка з урахуванням змінених позовних вимог звернулась до суду з позовом до Кинашівської сільської ради про визнання права власності, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 березня 1996 року помер її чоловік [PERSON]. При житті він разом з нею проживали в житловому будинку з господарськими будівлями, який відносився до категорії колгоспних дворів, та знаходився в селі Кинашів Тульчинського району Вінницької області по вулиці Першотравнева під номером 147. ? частина житлового будинку надежить їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, інша частина належала покійному чоловіку, який разом з нею станом на 15 квітня 1991 року був прописаний та проживав у вказаному будинку. Вказаний житловий будинок належав їй та її чоловіку на праві спільної сумісної власності і являвся спільною власністю подружжя. Будівництво вказаного житлового будинку вони розпочали в 1986 році на підставі рішення № 147 Тульчинської районної ради від 28 травня 1986 року і з того часу вона, проживаючи в названому житловому будинку, користувалась і фактично володіла не лише належною їй за документами частиною будинку, а також і 1/2 частиною житлового будинку, яка належала її чоловіку, так як вони з ним жили однією сімєю і були чоловіком і жінкою. Після смерті її чоловіка жодних спадкоємців за законом чи за заповітом на спадкове майно, а саме на ? частину житлового будинку, не залишилось. З того часу, а саме, з 29 березня 1996 року, вона безперервно продовжує відкрито володіти і користуватись зазначеною частиною житлового будинку. Більше десяти років, а саме, з 29 березня 1996 року, вона добросовісно заволоділа і продовжую відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном частиною житлового будинку, а тому має всі підстави заявляти про набуття права власності на вказане нерухоме майно. По цій причині, позивачка вимушена звернутись з позовом до суду, та просить визнати за нею право власності на майно за набувальною давністю. Позивачка в судове засідання не з'явилася, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності позов підтримує, на його задоволенні наполягає. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про визнання позову та розгляду за відсутністю їх представника. Дослідивши матеріали справи суд встановив: [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], шлюб з яким вони зареєстрували 19 лютого 1971 року в с. Нестерварка Тульчинського району Вінницької області, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с. 16). Згідно копії свідоцтва про смерть 29 березня 1996 року помер [PERSON] (а.с.15). При житті [PERSON] разом з позивачкою проживали в житловому будинку з господарськими будівлями, який відносився до категорії колгоспних дворів, та знаходився в селі Кинашів Тульчинського району Вінницької області по вулиці Першотравнева під номером 147, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району від 29 жовтня 2015 року за № 2348 (а.с.18). ? частина житлового будинку надежить позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Кинашівської сільської ради 16 квітня 2007 року та зареєстрованого КП «Тульчинське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 16 квітня 2007 року в книзі ФЖ14, номер запису 3003 (а.с. 8,9). Інша частина належала покійному [PERSON], який разом з позивачкою станом на 15 квітня 1991 року був прописаний та проживав у вказаному будинку, що в свою чергу також підтверджується копією технічного паспорта на житловий будинок (а.с.5-7). В цілому вказаний житловий будинок належав позивачці та [PERSON], на праві спільної сумісної власності і являвся спільною власністю подружжя. Будівництво вказаного житлового будинку вони розпочали в 1986 році на підставі рішення № 147 Тульчинської районної ради від 28 травня 1986 року (а.с.13) і з того часу позивачка, проживаючи в названому житловому будинку, користувалась і фактично володіла не лише належною їй за документами частиною будинку, а також і 1/2 частиною житлового будинку, яка належала [PERSON], так як вони з ним жили однією сім»єю і були чоловіком і жінкою З 29 березня 1996 року, позивачка безперервно продовжує відкрито володіти і користуватись зазначеною частиною житлового будинку, що підтверджується копією довідки виданою виконкомом Кинашівської сільської ради Тульчинського району від 22 жовтня 2015 року за № 2283 (а.с.17). Таким чином, більше десяти років, а саме, з 29 березня 1996 року, позивачка добросовісно заволоділа і продовжує відкрито, безперервно володіти чужим нерухомим майном частиною житлового будинку. За весь цей період ніхто не виявляв намірів визнати нерухоме майно своїм, таким чином, позивачка, як фактичний добросовісний володілець, що тривалий час добросовісно, відкрито та безперервно володіє нерухомим майном, як своїм власним. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав: Відповідно до ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набуваються за рішенням суду. На підставі ст. 368 ЦК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.\~ Згідно ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно і регулюються\~ Конституцією України,\~ ЦК України\~ та\~ ЦПК України. Так, згідно з ст. ст.\~41,\~55 Конституції України,\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 7.07.1997 року Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 Конвенції і є частиною національного законодавства України, встановлено, що\~кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до\~ст.16 ЦК України\~ встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів, в тому числі і визнання права. Тобто, за змістом\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права.\~ \~ Згідно із ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих доказів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ ст. 61 ЦПК України, відповідно до\~ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи вище викладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши\~належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд\~дійшов висновку про обґрунтованість позовних\~ вимог\~ [PERSON] в заявлених нею межах та\~ про існування правових підстав для\~ їх задоволення. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судовий збір сплачений позивачкою, підлягає зарахуванню в прибуток держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved