Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

Позивач Національний військово-історичний музей України звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] у якому просить стягнути з останнього 2 044 009,17 грн. у якості відшкодування майнової шкоди. В обґрунтування позову посилається на те, що відповідач перебував на посаді начальника Національного військово-історичного музею України. Згідно із наказом Міністра оборони України від 25 липня 2013 року № 257 [PERSON] був звільнений з військової служби та відповідно до наказу Національного військово-історичного музею України від 22.08.2013 року № 150 його було виключено зі списків особового складу. В період з 15 по 30 квітня 2013 року фахівцями Територіального Північно-Східного управління внутрішнього аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України проводився позаплановий фінансовий аудит фінансово-господарської діяльності Національного військово-історичного музею України за результатами якого складений аудиторський звіт від 30.04.2013 р. № 234/1/31/52 згідно із яким за період з 02.06.2011 року по 15.04.2013 року було виявлено фінансові порушення, зокрема недоотримання доходів від неефективного використання причалу у сумі 1 988 750,00 грн. та надання в користування кімнати на безоплатній основі у сумі 15 259,17 грн., що в загальному розмірі складає 2 004 009,17 грн. Посилаючись на аудиторській звіт представник позивача у позові вказує, що виявлені порушення допущені начальником Національного військово-історичного музею України [PERSON] у зв»язку із чим він посилаючись на загальні норми , які регулюють підстави для відшкодування шкоди, визначені у статті 1166 ЦК України просить відшкодувати збитки заподіяні [PERSON] під час перебування на посаді. В ході судового розгляду представник позивача позов підтримав та просив його задоволення з підстав ,що викладені у ньому. Відповідач та його представник в ході судового розгляду позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що позовні вимоги ґрунтуються на суперечливому аудиторському звіті від 30.04.2013р., оскільки вказаний звіт був складений посадовими особами із порушенням норм аудиторської діяльності - Стандарту внутрішнього аудиту, затвердженого наказом Мінфіну України № 1247 від 04.10.2011 року. Посадові особи діяли необґрунтовано, без врахування усіх обставин, що мають значення для вчинення дії ( складання звіту) , та не безсторонньо. В обґрунтування заперечень, відповідач вказав на те, що підстав для стягнення із нього шкоди не має, так як низькою перевірок фінансово-господарської діяльності, проведених за час перебування його на посаді, не були виявлено порушень фінансово господарської діяльності та підтверджено , що він діяв в межах наданих йому прав. Представник третьої особи - Міністерства оборони України в судовому засіданні позов підтримав із викладених у ньому підстав. Третя особа - Північно-Східне територіальне управління внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства оборони України , в судове засідання свого представника не направило, надіславши засобами поштового зв`язку клопотання про розгляд справи у відсутність представника управління. Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, представника відповідача, представника третьої особи Міністерства оборони України, дослідивши докази по справі, суд виходить із наступного. Як встановлено судом відповідач [PERSON] займав посаду начальника Національного військово-історичного музею відповідно до Наказу від 11.10.1995 року № 022. Відповідно до наказу Міністерства оборони України від 25 липня 2013 року № 257 позивач звільнений із займаної посади згідно частини шостої статті 26 Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу» у запас за пунктом « б» ( за станом здоров`я). Встановлено , що Територіальним північно-східним управлінням внутрішнього аудиту та контролю департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю за результатами внутрішнього аудиту фінансово-господарської діяльності Національного військово-історичного музею України за період з 02.06.2011 року по 15.04.2013 року складений аудиторський звіт відповідно до якого встановлено, що внаслідок порушень ведення фінансово-господарської діяльності , допущених відповідачем під час перебування на посаді начальника , Національному військово-історичному музею України спричинені збитки у розмірі 2 004 009,17 грн. , зокрема недоотримання доходів від неефективного використання причалу № 247 Військово-Морських Сил Збройних Сил України, розташованого в бухті Балаклава, який перебуває на балансі Музею у сумі 988 750,00 грн. , а також надання в користування кімнати адміністративної будівлі № 17 військового містечка Б-1 на суму 15259,17 грн. Посилаючись на загальні правові підстави для відшкодування шкоди, які поширюються на деліктні правовідносини, визначені нормою статті 1166 ЦК України, позивач заявляє матеріально-правову вимогу до відповідача про відшкодування заподіяної шкоди у сумі 2004 009,17 грн. Оцінюючи підстави заявленого позову, суд вважає, що він є необґрунтованим та недоведеним у зв`язку із чим в його задоволенні слід відмовити, виходячи із наступного. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі, зокрема, зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування. Складовими частинами ( елементами) позову є його підстава і предмет,яким є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, яка характеризує те, на що спрямований позов, і випливає із спірних матеріально-правових відносин. При цьому право формулювання правових підстав позову та його предмету належить виключно позивачу, тобто особі , яка звертається до суду із позовом, оскільки суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу заявлених вимог. В даному випадку суд вважає, що позивачем не вірно обрано правову підставу для заявлення позовних вимог, а сформульоване викладення підстав позову , які були підтримані представником позивача у ході судового розгляду, не дають права суду для задоволення позову, виходячи із наступного. Як встановлено судом, виявлені проведеною аудиторською перевіркою порушення, допущені під час перебування [PERSON] на посаді начальника Музею. Враховуючи, що [PERSON] був на нас перебування його на посаді, військовозобов`язаною особою, як наслідок на дані правовідносини поширюються спеціальні норми Закону України « Про військовий обов`язок і військову службу», а також Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23.06.1995 року № 243\\95-ВР , яким визначено підстави і порядок притягнення до матеріальної відповідальності військовослужбовців і призваних на збори військовозобов'язаних, винних у заподіянні шкоди державі під час виконання ними службових обов'язків, передбачених актами законодавства, військовими статутами, порадниками, інструкціями та іншими нормативними актами. Згідно із даним Положенням визначено, що зазначені особи несуть матеріальну відповідальність у порядку, передбаченому цивільним законодавством України у разі заподіяння державі шкоди не під час виконання службових обов'язків. Отже, зважаючи на те, що збитки виявлені Територіальним Північно-Східним управлінням внутрішнім аудиту та контролю Департаменту внутрішнього аудиту та фінансового контролю Міністерства Оборони України , спричинені Національному військово-історичному музею України під час виконання [PERSON] своїх службових обов`язків, матеріальна відповідальність на останнього за загальними підставами відшкодування шкоди, передбаченими статтею 1166 ЦК України покладена не може бути, так як така норма до даних правовідносин застосуванню не підлягає. Вищевказаним Положенням, чітко передбачені умови, порядок та розмір відшкодування шкоди, випадки повної, обмеженої або підвищеної відповідальності. Таким чином, Положенням передбачено декілька видів матеріальної відповідальності, та підстави для їх застосування від настання яких залежить покладення відповідного виду відповідальності, тобто певний спосіб захисту цивільного права. Проте, позивач на вказане Положення, яке є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює порядок відшкодування шкоди, не посилається, а тому суд позбавлений можливості самостійно обрати той спосіб захисту , який підлягає застосуванню, оскільки з власної ініціативи обрати правову підставу позову та спосіб захисту ,суд позбавлений права, так як це є порушенням принципу диспозитивності процесу та змагальності сторін. Виходячи із наведеного, враховуючи, що норма статті 1166 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягає, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed