Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом в якому просить надати дозвіл на виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди батька, мотивуючи тим, що позивачка перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у сторін 09.07.2010 р. народилася дочка [PERSON]. 24.12.2013р. рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці шлюб між сторонами розірвано, дочку залишено проживати біля матері. з моменту розлучення відповідач ухилявся від своїх батьківських обовязків, ігнорував будь-яке спілкування як з позивачкою так і з дитиною, не брав участі у вихованні доньки, не спілкувався про неї, не надавав будь-якої допомоги на утримання дитини. Відповідач залишається пасивним щодо своїх батьківських обовязків по утриманню та спілкуванню про доньку. Зважаючи на те, що позивачкою здобуто вищу освіту за спеціальністю «Медична психологія», остання не знайшовши можливості працевлаштуватися на роботу за даною спеціальністю в Україні, позивачка змушена була виїхати за кордон в Німеччину та регулярно отримує гідну зарплату, позивачка забезпечена житлом. Виїжджаючи за кордон позивачка планувала взяти з собою доньку проте відповідач не надав на це своєї згоди. Вирішення питання про надання дозволу на тимчасовий вивіз [PERSON] за кордон є важливим та полягає у задоволенні інтересів дитини, оскільки донька тривалий час не бачились. Виїзд дитини до матері буде сприяти її відпочинку та духовному розвитку, відповідатиме її правам та інтересам, а тому позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом в якому просить надати дозвіл на виготовлення проїзного документа для [PERSON]. Надати дозвіл [PERSON] на тимчасовий виїзд за межі України за кордон в Німеччину, у супроводі матері [PERSON] та або бабусі [PERSON], без згоди батька [PERSON], [INFO], терміном на один рік, починаючи з 01.07.2015 р. Представник позивачки [PERSON] позовні вимоги позивачки в судовому засіданні підтримує в повному обсязі і просить задоволити їх. Третя особа: [PERSON] просила суд позов задоволити. Відповідач у судове засідання не зявився хоча належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу слід розглянути заочно у відсутності відповідача. Суд вислухавши сторін та дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Суд прийшов до такого висновку по слідуючих міркуваннях: -з свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] вбачається, що батьками останньої записано [PERSON] та [PERSON]; -з рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 24.12.2013 р. слідує, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітню дитину [PERSON] залишено проживати з позивачкою , з перекладу з німецької мови на українську слідує, що [PERSON] має дозвіл на перебування в Німеччині та згідно угоди між ТзОВ «Ойрегіо-Клінк» та позивачкою остання працюватиме лікарем повний робочий день, з договору найму житла слідує, що позивачці передано у найм будівлю, тобто квартиру на першому поверсі, загальною площею 47,83 м.кв. Згідно ч.1 та ч.2 ст. 155 Сімейного Кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності і батьківські права не можуть здійснюватися в супереч інтересам дитини . У відповідності до ст. 9 «Про права дитини» прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1989 р.- держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками підтримувати на регулярній основі особисті відносини та прямі контакти, з обома батьками за винятком випадків коли це суперечить інтересам дитини. Крім цього ст.. 3 Конвенції «Про права дитини» передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Підпунктом 3, пункт 2-2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України» від 27.01.1995 р. передбачено, що виїзд за межі України громадян, що не досягли 16 річного віку у супроводі одного із батьків або у супроводі осіб уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі предявлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України, який не досяг 16 річного віку без згоди та супроводу другого з батьків. Пункту 5 вказаних Правил передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку в супроводі осіб, які уповноважені особа батьками здійснюється за нотаріально посвідченою згодою обох батьків із зазначенням держави (держав) прямування та відповідного часового проміжку перебування в цій державі. Виходячи із вищенаведеного суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, оскільки відповідно до вищевказаного п.5 Правил перетинання державного кордону громадянами України передбачено часовий проміжок перебування дитини за кордоном, а не постійно. Враховуючи те, що оскільки позивачка постійно проживає за межами України де має постійну роботу та забезпечена житлом, відповідач проживає окремо від сімї, рідко контактує із нею, а тому отримати від нього згоду на виїзд дитини за кордон не є можливим, чим порушуються як її права так і права дитини безперешкодно пересуватися за межі України . Суд вважає, що в частині позову про супровід дитини за кордон бабусею [PERSON] слід відмовити оскільки остання не визнана опікуном дитини, а отже не має законних підстав на думку суду супроводжувати дитину за кордон. На підставі ст.. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та вїзду в Україну громадян України», ст. 5 «Правил перетинання державного кордону громадян України» , ст. 155 СК України та

Outcome: partial