Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Позов мотивує тим, що 11 червня 2015 року уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис за № 244. Від даного шлюбу у них 06 січня 2016 року народився син Марко. Вказує, що подружнє життя з відповідачем не склалося, на даний час вони проживають окремо, фактичні шлюбні відносини між ними припинено. Зазначає, що доклала усіх зусиль для збереження їхньої сімї, однак, примирення з відповідачем неможливе, а формальне перебування в шлюбі недоцільне та небажане, оскільки у них різні погляди на життя. Відповідач втратив почуття любові та поваги до неї, а тому просить розірвати їх шлюб. Крім того, вказує, що за час спільного проживання з відповідачем ними було придбано транспортний засіб автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2003 року випуску, вартістю 40000 грн., а від так просить стягнути з відповідача 20000 грн. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, автомобіль та понесені нею судові витрати. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання двічі не зявився, не повідомивши причин, хоча був своєчасно повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить поштове повідомлення. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає задоволенню з огляду на таке. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] 11 червня 2015 року уклала шлюб з [PERSON], який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, актовий запис за № 244, (свідоцтво про шлюб серія І-СГ № 252530). Від даного шлюбу у них 06 січня 2016 року народився син Марко ( копія свідоцтва про народження серія І-СГ № 479738 від 21 січня 2016 року). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно п.10\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 рокупроголошена\~Конституцією України\~охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Позивачка скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. При таких обставинах суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, після розірвання шлюбу прізвище позивачки залишити без змін. Стаття 60 Сімейного Кодексу України\~презюмує, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільного сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу. Крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не доведе іншого, тобто діє презумпція спільного майна подружжя. Крім того, за\~\~ст. 70 СК України\~\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. У п.п. 23, 24\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11\~роз'яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності: майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто та ін. Як вбачається з копії договору купівлі продажу транспортного засобу від 26.03.2016 року, укладеного та оформленого в Територіальному сервісному центрі МВС 4642, відповідачем [PERSON] було придбано транспортний засіб автомобіль марки «DAEWOO», модель «LANOS» 2003 року випуску, вартістю 40000 грн. В даному випадку, автомобіль відповідно до частини 2\~ст.183 ЦК України\~має ознаки неподільної речі, оскільки його поділ без втрати його цільового призначення є неможливим. При цьому, в частині 4 ст. 71 СК України зазначено про те, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Аналіз даної норми матеріального права дає можливість зробити висновок про те, що законодавець чітко конкретизує майно при поділі якого як обєктів спільної сумісної власності подружжя, присудження одному з них грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності, без його згоди, не допускається, а саме: житловий будинок, квартира, земельна ділянка, тобто, виключно на нерухоме майно. При цьому законодавець, не визначає можливість розширення переліку такого майна та включення до нього рухомого майна. Оскільки автомобіль є рухомим майном, тому до нього правила частини 4\~ст.71 СК України\~застосуванню не підлягають. Аналогічна правова позиція викладена і в пункті 22\~Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року з наступними змінами і доповненнями. Враховуючи вище наведене, зокрема те, що спірний автомобіль придбаний сторонами за час шлюбу, суд дійшов висновку, що такий є спільним сумісним майном подружжя та між сторонами слід поділити вказане майно, стягнувши з відповідача 20000 грн. грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України з відповідача в користь позивачки слід стягнути понесені нею судові витрати в сумі 640,00 грн.

Outcome: approved