Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові вказала, що вона з 28.04.1990 року перебуває у шлюбі з [PERSON] Від даного шлюбу мають неповнолітню дитину доньку [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини з відповідачем припинені. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому просила стягнути з нього аліменти на утримання доньки у розмірі 1000 грн. з усіх видів заробітку. У судове засідання позивачка не зявилася, надавши заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позов просить задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився двічі, про слухання справи сповіщався належним чином, шляхом надсилання рекомендованими листами на адресу його місця проживання судових повісток. Відповідно до ст. 74 ЦПК України, судова повістка фізичним особам, які не мають статусу підприємців направляється за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Як вбачається з довідки ОАБ від 14.08.2015, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], саме за адресою місця реєстрації судом направлялися повістки з викликом до суду. Згідно поштового повідомлення повістку отримала сестра, а тому, відповідно до п. 3 ст. 76 ЦПК України відповідач вважається повідомленим належним чином про час, місце розгляду цивільної справи. Оскільки відповідач не повідомив суд про причини своєї неявки, суд вважає причину його неявки неповажною та вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Відповідно до ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню у звязку з наступним. [PERSON] з 28.04.1990 року перебуває у шлюбі з [PERSON] що підтверджується свідоцтвом про укладання шлюбу ІІ-ЖС № 436599 (а.с. 9). Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження І-ЖС № 082794 від 13.09.2002 року, згідно якого батьком дитини записаний [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з довідки Центру обслуговування абонентів від 12.08.2015 року за № 1914 позивачка [PERSON] разом з донькою [PERSON], [INFO] зареєстровані та проживають за адресою: [INFO] (а.с. 21). Згідно ч.2 ст.27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Даних про матеріальний стан, інші обставин, що враховуються при визначені судом розміру аліментів, відповідачем суду не надано, що не позбавляє в майбутньому відповідача звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів. Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов'язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір та строки виплати аліментів, між позивачем та відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст. 184 ч.1 СК України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Позивачка просить суд стягнути аліменти у твердій грошовій сумі. Враховуючи, що батько дитини не надає матеріальної допомоги на її утримання, суд вважає підлягаючими задоволенню позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] на її користь аліментів на утримання неповнолітньої доньки у твердій грошовій сумі у розмірі 1000 грн. щомісячно, враховуючи, відповідно до ст. 182 СК України матеріальне становище позивачки. Відповідач проти стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої дитини у твердої грошовій сумі 1000 грн. заперечень не надав. Крім того, у відповідності до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини.

Outcome: approved