Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1245 га з кадастровим номером 3221882401:07:295:6003, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області 21 лютого 2019 року за нею визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , як спільно набутого сумісного майна подружжя, а тому за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, вона набула права власності й на Ѕ частину спірної земельної ділянки, що знаходиться під будинком, право власності на яку зареєстровано за відповідачем. Представник позивачки в суді позовні вимоги підтримав з викладених у позові підстав та просив про їх задоволення. Відповідач та його представник в суді проти задоволення позову заперечили, представник відповідача подала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що право власності на спірну земельну ділянку у відповідача виникло після розірвання шлюбу, а саме 24 жовтня 2017 року, а тому вказане майно не можна визнати тим, що набуто у власність за час шлюбу, згідно вимог ст. 60 СК України, яке не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Представник позиваки подав суду відповідь на відзив, в якому вважав, що позиція представника відповідача висловлена у відзиві стосується іншого предмету, відмінного від предмету позову, який подано з підстав наявності рішення Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року, яким за позивачкою визнано право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Як убачається з матеріалів справи, 12 жовтня 1996 року Демидівською сільської радою Вишгородського району Київської області зареєстровано шлюб між сторонами, актовий запис № 12. Під час перебування у шлюбі сторонами за спільні кошти в інтересах сім`ї побудовано двоповерховий житловий будинок, загальною площею 169,8 кв.м., житловою площею 53,4 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказаний будинок 06.06.2006 року зареєстрував за собою [PERSON] . 29.12.2015 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Крім того, 24.10.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221882401:07:295:6003, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В липні 2017 року [PERSON] звернулася до суду до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме вказаних житлового будинку та земельної ділянки. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 21 лютого 2019 року, яке набрало законної сили, за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , як спільно набутого сумісного майна подружжя. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про визнання право власності на частину земельної ділянки суд зазначив, що у відповідача право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3221882401:07:295:6003 виникло після розірвання шлюбу, а саме 24.10.2017 року, а тому вказане майно не можна визнати тим, що набуто у власність за час шлюбу згідно вимог ст. 60 СК України, яке не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Як вбачається з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстрацію права власності №173769503 від 15 липня 2019 року за [PERSON] 10 липня 2019 року на підставі вказаного рішення суду зареєстровано право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] . Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Відповідно до роз`яснень, наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Відтак, враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, за позивачкою, яка є власником Ѕ частини житлового будинку, слід визнати й право власності на Ѕ частину земельної ділянки під ним, оскільки будинок фактично займає частину цієї земельної ділянки, а інша частина необхідна позивачці для безпосереднього обслуговування житлового будинку. Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка була набута відповідачем у приватну власність шляхом приватизації, однак на даній земельній ділянці знаходиться будинок, право власності на Ѕ частину якого визнано за позивачкою судовим рішенням, а тому до останньої, як учасника спільної часткової власності на будинок, переходить право на спірну частину земельної ділянки у розмірі частки права власності у будинку згідно вимог статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Таким чином, судом вставлено порушене право позивачки, яке підлягає захистові, а позов про це задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved