Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

позивач - Львівський міський центр зайнятості звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, виплачених як допомога по безробіттю у розмірі 42265,61 грн. та судові витрати у розмірі 1378 грн. В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідач перебував на обліку в Львівському міському центрі зайнятості як безробітний та отримував з 14.05.2014 року по 07.02.2015 року у центрі зайнятості допомогу по безробіттю. В результаті розслідування страхового випадку позивачем було з'ясовано, що [PERSON] під час реєстрації 07.05.2014 року та отримання статусу безробітного згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців був зареєстрований як фізична особа-підприємець з 26.07.2004 року по 11.09.2014 року, однак при зверненні до Львівського міського центру зайнятості 07.05.2014 року вказав, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, відтак безпідставно отримав матеріальне забезпечення - допомогу по безробіттю у розмірі 42265,61 грн. за період з 14.05.2014 року по 07.02.2015 року, які позивач просить суд стягнути. Представник позивача в судове засіданні позов підтримав повністю, просив такий задовольнити. Відповідач та його представник позову не визнав, проти задоволення заявлених вимог заперечив, зазначивши, що постановою Господарського суду Львівської області від 22.05.2007 року скасовано (припинено) державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON], а тому станом на час звернення до Львівського міського центру зайнятості 07.05.2014 року не здійснював підприємницької діяльності. Крім цього, в його діях відсутній умисел, спрямований на зловживання своїми правами чи надання неправдивих відомостей, що виключає стягнення з нього коштів. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до Львівського міського центру зайнятості із заявою від 07 квітня 2014 року про надання статусу безробітного /аркуш справи 5/. Згідно наказів Львівського міського центру зайнятості від 13.05.2014, 14.05.2014 [PERSON] надано статус безробітного з 07.05.2014 та з 14.05.2014 розпочато виплату допомоги по безробіттю /аркуш справи 6/. 09.02.2015 [PERSON] припинено виплату допомоги по безробіттю у зв'язку з поданням ним заяви про від послуг Державної служби зайнятості. Відповідно до Акту №46 розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» від 10.12.2015 року Львівським міським центром зайнятості встановлено, що безробітний [PERSON] перебував на обліку у Львівському МЦЗ з 07.05.2014 по 09.02.2015, згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців зареєстрований як фізична особа-підприємець 26.07.2004, припинено діяльність 11.09.2014, відтак при зверненні до Львівського МЦЗ подав неправдиві відомості. З наявного в матеріалах справи витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців №1000508525 від 23.12.2015 випливає, що 26.07.2004 проведено державну реєстрацію фізичної особи підприємця [PERSON]. Постановою Господарського суду Львівської області від 22.05.2007 скасовано (припинено) державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON]. На підставі зазначеного рішення суду, 06.06.2007 до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців внесений запис про судове рішення щодо припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем, що не пов'язано з банкрутством. 11.09.2014 здійснено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця [PERSON]. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне. Відповідно п.7 ч.1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», зайнятість - не заборонена законодавством діяльність осіб, пов'язана із задоволенням їх особистих та суспільних потреб з метою одержання доходу (заробітної плати) у грошовій або іншій формі, а також діяльність членів однієї сім'ї, які здійснюють господарську діяльність або працюють у суб'єктів господарювання, заснованих на їх власності, у тому числі безоплатно. Згідно ст. 2 Закону України «Про зайнятість населення» безробітними визнаються працездатні громадяни працездатного віку, які через відсутність роботи не мають заробітку або інших передбачених законом, доходів. Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» визначено, щодо зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. З матеріалів справи випливає, що [PERSON] з 26.07.2004 по 11.09.2014 був зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності фізична особа-підприємець. Разом з тим, постановою Господарського суду Львівської області від 22.05.2007 скасовано (припинено) державну реєстрацію суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON]. Відповідно до Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання; усі суб'єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій її території; обов'язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства (частина четверта статті 13, частина перша статті 55, частина п'ята статті 124, пункт 9 частини третьої статті 129). Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Конституційний Суд України неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). З огляду на викладене, з моменту набрання законної сили рішення суду про скасування державної реєстрації суб'єкта підприємницької діяльності, [PERSON] не вправі був здійснювати підприємницьку діяльність, відповідно, одержувати доходи від здійснення такої діяльності. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», безробітній - це особа віком від 15 до 70 років, яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів як джерела існування, готова та здатна приступити до роботи. У відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 44 вказаного Закону, статусу безробітного може набути особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи. Із наведених законодавчих положень слід також зробити висновок, що статус безробітного пов'язується саме з фактом отримання особою заробітку або інших передбачених законодавством доходів. У відповідності до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Разом з тим, позивачем не надану суду доказів, які б стверджували факт отримання [PERSON] за період з 07.05.2014 по 09.02.2015 заробітку або інших передбачених законодавством доходів. Частинами 2-3 статті 36 Закону України « Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» встановлено, що застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Тобто, з положень ст. 36 вказаного Закону, на яку посилається позивач при зверненні з даним позовом до суду, слідує, що сума виплаченої допомоги по безробіттю може бути стягнута лише у випадку доведеності вчинення умисних протиправних дій певної особи, зловживання з її боку правами, що вплинуло на проведення виплат. Однак доказів умисного подання відповідачем неправдивих відомостей, які, в свою чергу, вплинули на призначення йому допомоги по безробіттю, позивачем суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача отриманої ним в спірний період допомоги по безробіттю.

Outcome: dismissed