Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Підгородненської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, відповідно до письмової заяви просила суд слухати справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд визнати за позивачем право власності на домоволодіння за набувальною власністю з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача та третьої особи у судове засідання не зявилися, відповідно до наданих ними заяв, зазначили про можливість розглядц спраи за їх відсутності та ухвалення рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, дійшов до наступного. Встановлено що [PERSON], починаючи з 1995 року зареєстрована та проживає у домоволодінні №214 по вул. Сагайдачного (попередня назва Комсомольська) в м. Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області. Разом з нею за вказаною був зареєстрований та проживав її чоловік [PERSON], який помер 16.11.2011 року і з того часу вони вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі, обробляли земельну ділянку. Зокрема, зазначене домоволодіння було надано їм, як працівникам радгоспу «Нижньодніпровець» в 1995 році і будь-яких документів, на підставі яких був наданий подружжю житловий будинок, у позивачки не залишилось. Як встановлено судом, за свого життя чоловік позивачки - [PERSON] звертався до Підгороднянської міської ради із заявою від 22.08.2002 року про передачу в особисту спільну власність одноквартирного будинку по вул.Сагайдачного (колишня назва Комсомольська), №214 в м. Підгородне, який він займає разом з членами сім'ї, відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». На основі зазначеної заяви, генеральним директором TOB «Нижньодніпровець» підготовлено звернення від 22.08.2002 року до голови Підгородненської міської ради про передачу в особисту спільну власність житла за вказаною адресою і уповноваженим домоволодільцем було визначено саме [PERSON] У свою чергу, після смерті чоловіка, позивачка 11.10.2016 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою видати свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок №214, розташований по вулиці Сагайдачного (колишня назва Комсомольська) в місті Підгородне, Дніпровського району, Дніпропетровської області. Проте, як вбачається з матеріалів справи, відповідною постановою від 11.10.2016 року приватний нотаріус Дніпропетровського районного нотаріального округу [PERSON] відмовила у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, після смерті чоловіка [PERSON], у зв'язку з відсутністю документів, що посвідчують право власності спадкодавця на нерухоме майно. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у звязку з чим [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на нерухоме майно в порядку набувальної давності. Так, за змістом ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335і344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦКнабрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Постановою 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року визначено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час. протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона с (частина друга статті 344 ЦК України). Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, листом від листопада 2015 року №1614, Підгородненська міська рада надала інформацію про відсутність архівних даних на земельну ділянку №214 в м. Підгородне, по вул. Сагайдачного (попередня назва Комсомольська). Також листом від 16 листопада 2016 року Комунальне підприємство Дніпропетровського району «Бюро технічної інвентаризації» повідомило, що згідно даних архіву КП ДР «БТІ» станом на 31.12.2012 року за адресою: м. Підгородне, вул.Сагайдачного (колишня назва Комсомольська), №214, архівна справа та інформація про реєстрацію права власності на нерухоме майно відсутня. Як встановлено у судовому засіданні, починаючи з 1995 року, позивачка разом зі своїм покійним чоловіком [PERSON] володіли домоволодінням №214 по вул.Сагайдачного (колишня назва Комсомольська) в м. Підгородне, тобто при заволодінні чужим майном [PERSON] не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності (відсутність правовстановлюючих документів), володіла домоволодінням безперервно у період з 1995 року по сьогоднішній день, відкрито та не приховувала факту знаходження майна в своєму володінні та користуванні. Так, виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови). Отже, враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно володіти житловим будинком з господарчими будівлями та спорудами розташований за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вул. вул. Сагайдачного (колишня назва Комсомольська), №214, а її вимоги не порушують інтереси держави та третіх осіб, суд вважає за можливе визнати за нею право власності за набувальною давністю на вказане майно.

Outcome: approved