Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

Позивач КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради 22 квітня 2019 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свою заяву обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] не приватизована та є власністю територіальної громади, а предметом діяльності та обов`язком КП «ЖЕО № 2» є, зокрема, забезпечення утримання та схоронності житлового фонду. Позивач вказував, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані, але тривалий час не проживають [PERSON] та [PERSON] , квартира почала руйнуватися. Посилаючись на ту обставину, що відповідачі без поважних причин не проживають у житловому приміщенні, позивач просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 22 квітня 2019 року відкрито провадження у справі за позовом КП «ЖЕО № 2» Полтавської міської ради за правилами спрощеного позовного провадження. Третя особа Управління майном комунальної власності міста 14 травня 2019 року подала в суд прояснення на позовну заяву, в яких просила суд задовольнити в повному обсязі позовні вимоги КП «ЖЕО № 2». Відповідачі 26 червня 2019 року подали до суду відзив на позовну заяву, в якому не оспорювали факт не проживання в квартирі [ADDRESS] , але посилалася на наявність поважних причин, а саме: квартира протягом тривалого часу не ремонтувалася, в будинку відсутні опалення, електро- та водопостачання, [PERSON] протягом тривалого часу перебував за межами України, а відповідач [PERSON] не проживала в будинку з підстав непридатності будинку для житла. В судовому засіданні представник позивача КП «ЖЕО № 2» повністю підтримала подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник Управління майном комунальної власності міста вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дійсно зареєстрована в квартирі [ADDRESS] в якості квартиранта зі згоди квартиронаймача [PERSON] , з яким в родинних відносинах не перебуває, але надати копію відповідного договору не може. Також зазначила, що з часу реєстрації за вказаною адресою з 2012 року в квартирі жодного дня не проживала та не має намірів проживати, оскільки має інше житло, але там не може зареєструвати своє постійне місце проживання, оскільки наймає його. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував. Пояснив, що в спірному житловому приміщенні постійно проживав в період 1974-2008 років, точніше період зазначити не може. В період з 2008 року періодично в літній період проживав в квартирі, а взимку, коли перебував в місті Полтаві, винаймав житло. Останні півтори роки взагалі не проживає, працює за межами України. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] площею 23,1 кв.м. в [ADDRESS] є неприватизованою, перебуває у власності територіальної громади м. Полтави (комунальна власність). Також встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрував своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та є квартиронаймачем зазначеного житлового приміщення. Відповідач [PERSON] з 28 березня 2012 року зареєструвала своє постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , та є квартирантом (піднаймач) зазначеного житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках, в тому числі, тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. За змістом статті 71 ЖК Української РСР збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Згідно із статтею 71 ЖК Української РСР у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Судом встановлено та не оспорювалося в судовому засіданні відповідачами, що [PERSON] та [PERSON] в житловому приміщенні - квартирі [ADDRESS] не проживають понад шість місяців з дати звернення позивача до суду з зазначеним позовом. Обставина не проживання відповідачів в квартирі [ADDRESS] також підтверджена актами огляду від 22.10.2018, 11.01.2019, 04.04.2019, показаннями допитаних свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також повністю визнавалася відповідачами [PERSON] та [PERSON] . Зокрема, [PERSON] пояснила суду, що з 2012 року жодного дня в квартирі не проживала, оскільки має інше житло. [PERSON] пояснив, що в квартирі не живе з 2008 року. Аналіз статей 71, 72 ЖК дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Судом з достовірністю встановлено, що відповідачі дійсно не проживають в жилому приміщенні понад шість місяців. Заперечуючи щодо задоволення позовних вимог, відповідач [PERSON] вказує на ту обставина, що відсутній в житловому приміщенні з поважних причин, а саме - працює за межами України. Разом з тим, факт працевлаштування відповідача за межами України не підтверджений належним та допустимими доказами. Надані до суду копії сторінок паспортного документа громадянина України для виїзду за кордон, виданого на ім`я [PERSON] , містять лише дані про перетин відповідачем державного кордону в період 25.06.2018-21.09.2018 та 04.02.2019-04.05.2019, мета яких не підтверджена (а.с. 95). Надане до суду без перекладу на українську мову Свідоцтво про доручення виконання робіт іноземцю (а.с. 97) не може бути оцінено судом як належний доказ перебування відповідача в трудових відносинах за межами України, оскільки свідоцтво надане до суду без перекладу на українську мову, відсутні жодні відомості про те, що таке свідоцтво дійсно було зареєстроване уповноваженими органами іншої держави та відповідно до нього відповідач виконував певні роботи. Твердження відповідача [PERSON] про те, що причиною його не проживання в житловому приміщенні є відсутність в будинку опалення, водопостачання та електропостачання судом оцінюється критично. Як встановлено судом, житловий будинок [ADDRESS] в цілому станом на час вирішення справи є повністю придатний для проживання, квартира [ADDRESS] в зазначеному будинку відповідно до звіту за результатами технічного обстеження від 02.09.2019 придатна для подальшої експлуатації після проведення капітального ремонту та підключення до квартири всіх основних інженерних мереж (опалення, водопостачання, каналізацію, електропостачання, газопостачання). Відповідно до статті 78 ЖК Української РСР саме тимчасово відсутній наймач зберігає права і несе обов`язки за договором найму жилого приміщення. Якщо в жилому приміщенні не залишились проживати члени сім`ї наймача, він зобов`язаний забезпечити належне утримання приміщення. Наймач вправі здати жиле приміщення в піднайом або поселити в нього тимчасових жильців на умовах і в порядку, передбачених статтями 91-99ЖК Української РСР. Як встановлено судом, в період з 2008 року відповідач [PERSON] , будучи відсутнім в житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS] не забезпечував належне утримання приміщення. Відповідач [PERSON] з 2008 року не звертався до житлово-експлуатаційної організації з питань проведення капітального ремонту квартири [ADDRESS] , квартиронаймачем якої залишався, а основні інженерні мережі відключені від квартири протягом періоду не проживання відповідача в спірному житловому приміщенні. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] дійсно був відсутній в житловому приміщенні в квартирі [ADDRESS] , судом не встановлено поважність причин його відсутності в даному житловому приміщенні для збереження за відповідачем [PERSON] права користування ним в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 71 ЖК України, тому відповідач підлягає визнанню таким, що втратив правко користування ним. Оскільки відповідач [PERSON] , хоча і заперечує з приводу задоволення позовних вимог, але повністю визнає ту обставину, що в спірній квартирі не проживала, не вселялася до квартири, не має намірів там проживати та має інше жиле приміщення, остання в силу норм ст. 72 ЖК України підлягає визнанню такою, що втратила право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . При вирішенні справи суд також виходить з того, що за змістом статті 71 ЖК збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї - є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Як встановлено судом, як відповідач [PERSON] , так і відповідач [PERSON] житлом забезпечені за адресою [ADDRESS] , саме цю адресу зазначали суду як адресу свого фактичного місця проживання. Окрім того відповідач [PERSON] , будучи суб`єктом декларування, єдиним своїм житлом з 2012 року зазначає квартиру в м. Полтаві площею 93 кв.м. та жодним чином не декларує жиле приміщенні в квартирі [ADDRESS] , отже, не користується ним. Тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні справи суд також виходить з того, що рішення суду, яке набрало законної сили, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстрації за такою адресою. Також відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 1921 грн.

Outcome: approved