Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги фактичним припиненням подружнього життя і неможливістю збереження сім'ї. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, в обґрунтування яких вона зазначила, що з 20 липня 1991 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина [PERSON] [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки у кожного з них різні, не співпадаючи погляди на питання подружніх взаємовідносин і поведінки у сім'ї, у зв'язку з чим між ними постійно виникали суперечки. З 01.02.2014 року вони припинили шлюбні відносини, з цього часу вони мешкають окремо за різними адресами, не ведуть спільне господарство і фактично не спілкуються між собою. За час окремого проживання вона дійшла до висновку, що примирення між ними та подальше подружнє життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного із них, а також інтересам неповнолітньої дитини. Посилаючись на наведені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, на зміні її прізвища на дошлюбне не наполягає. Просить визнати місце проживання дитини з нею. В судовому засіданні відповідач з позовом про розірвання шлюбу згодний. Він вказує, що дійсно З 01.02.2014 року вони припинили шлюбні відносини, з цього часу вони мешкають окремо, не ведуть спільне господарство. Він вважає, що подальше подружнє життя стало неможливим, а збереження шлюбу суперечить інтересам кожного із них. Він добровільно допомагає позивачки виховувати дитину, згодний визначити місце проживання сина з матір'ю [PERSON]. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог установив наступне. Подружжя [PERSON] зареєстрували шлюб 20 липня 1991 року у Дніпровському відділу РАГСу м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що в книзі реєстрації актів про одруження від 20 липня 1991 року зроблено актовий запис № 640. Подружжя має сина [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю [PERSON]. Відповідно до положень статті 51 Конституції України та частини першої статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Рішення про розірвання шлюбу, як визначено нормою статті 112 СК Україна, суд постановляє якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При цьому суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Наявними доказами підтверджено, що подружжя [PERSON] 01.02.2014 року припинили шлюбні відносини, не проживають однією сім'єю та не ведуть сумісне господарство. За цей час подружжя не здійснили дій щодо збереження родинних стосунків, між ними встановились недружні взаємовідносини, позивач не має наміру зберегти сім'ю. Враховуючи викладене, суд визнає, що надання подружжю строку для примирення у даному випадку суперечить моральним засадам суспільства. Згідно до положень статті З СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають спільні права та обов'язки. Проаналізувавши встановлені конкретні обставини по справі, оцінивши надані сторонами в силу вимог статті 60 ЦПК України докази в їх сукупності, приймаючи до уваги існуючи взаємини між подружжям, ступінь конфліктних стосунків та причини розлучення, небажання позивачки продовжувати шлюбні відносини, суд дійшов висновку, що подальше подружнє життя [PERSON] і [PERSON] та збереження їх сім'ї є неможливе та суперечить їх інтересам. Позивачка не наполягає на відновленні її дошлюбного прізвища. На підставі викладеного та

Outcome: approved