Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, посилаючись на те, що Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 06 липня 2010 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] [INFO] в розмірі 700 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Зазначає, що відповідач не сплачує аліменти, погасив заборгованість по аліментах тільки в сумі 7900 гривень, при цьому непогашена заборгованість з травня 2011 року по листопад 2013 року складає 21 500 гривень. Вказує на те, що останній матеріально забезпечений, зокрема, багато коштів витрачає на надання йому правової допомоги, оплату судових зборів, проведення судової експертизи та апеляційне оскарження у судових справах, однак аліменти на утримання сина не сплачує. А тому, просила стягнути з [PERSON] неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 99 253 гривень та понесені нею судові втрати. В процесі розгляду справи позивачка збільшили позовні вимоги та просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 132 797 гривень за період червня 2010 року по листопад 2013 року. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі та надав суду пояснення аналогічні позовній заяві, та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав повністю, посилаючись на те, що заборгованість зі сплати аліментів виникла не з вини його довірителя. Зокрема, посилався на те, що [PERSON] на даний час проживає за кордоном, однак він з 2011 року залишився без роботи, не має ніяких доходів, майна також не має (тільки є власником 23/100 частини будівельних матеріалів, які використані на будівництво житлового будинку), зареєстрований у системі соціального забезпечення. При цьому вказував на те, що позивачка [PERSON] на даний час матеріально забезпечена, працює вихователем, будує житловий будинок, має у власності земельні ділянки. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи, а тому суд вважає, що справу можна розглянути в їх відсутність. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтею 51 Конституції України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Аналогічні норми містяться в ст. 180 СК України. Судом встановлено, що згідно виконавчого листа № 2-583 від 25 жовтня 2010 року, виданого на підставі рішення Глибоцького районного суду, з відповідача стягуються на користь позивачки аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] [INFO], у розмірі 700 грн., починаючи з 31 травня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що з часу предявлення виконавчого листа до виконання у відділ ВДВС Глибоцького РУЮ, відповідач не сплачував аліменти, тільки в листопаді 2011 року сплатив 3500 грн., в січні 2012 року 100 грн., в лютому 2012 р. 700 грн., в березні 2012 р. -900 грн., в серпні 2012 р. 1000 грн. в грудні 2012 р. 800 грн. в рахунок погашення заборгованості. Відповідно до довідки ВДВС Глибоцького РУЮ від 13 грудня 2013 року за №4846 заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на листопад 2013 року складає 21 500 грн. Вказаний розмір заборгованості [PERSON] не оспорений. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.196 Сімейного кодексу України та розяснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.22 постанови від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Таким чином, відповідно до змісту норм статті 196 Сімейного кодексу України суд, відповідно до вимог статті 214 ЦПК України, повинен встановити факт заборгованості по сплаті аліментів та наявність чи відсутність вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, у її виникненні і залежно від цього вирішити питання про наявність чи відсутність у одержувача аліментів права на стягнення неустойки. Суд вважає, що у виникненні заборгованості зі сплати аліментів наявна вина відповідача. Адже, судом встановлено, що відповідачу було відомо про рішення суду про стягнення з нього аліментів на користь позивачки в сумі 700 гривень, а також він був проінформований про те, що на виконанні у відділі ДВС є виконавчий лист про стягнення із нього аліментів на утримання його неповнолітнього сина. Зокрема, як вбачається із розрахунку заборгованості відповідач з листопада 2011 року здійснював часткове погашення заборгованості, яка виникла у нього з червня 2010 року. На думку суду, та обставина, що відповідач не працює і при цьому перебуває на обліку в центрі зайнятості, не може свідчити про відсутність вини відповідача у несплаті аліментів, оскільки не доводить неможливість працевлаштування відповідача з незалежних від нього причин, а, навпаки, свідчить про небажання відповідача влаштовуватись на роботу. Відповідач від сплати аліментів ухилявся, мотивуючи свої дії відсутністю коштів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість по сплаті аліментів, однак, суд вважає, що дані доводи спростовуються матеріалами справи. Зокрема, в судовому засіданні встановлено, що відповідач протягом періоду виникнення заборгованості по аліментах, був зареєстрований в системі соціального забезпечення та отримував субсидію по безробіттю, крім того, оплачував судові збори (649,82 грн., 138,25 грн.. 434,34 грн., 229,40 грн., тощо), послуги адвоката (3 000 грн.), проведення експертизи, державне мито (5,76 євро), консульський збір (25 євро), тощо, що підтверджується матеріалами справи. Судом в встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 26 листопада 2013 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про зменшення розміру аліментів відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 15 січня 2014 року вказане рішення було залишено у силі. При цьому як суди першої, так і апеляційної інстанції виходили із того, що після прийняття рішення суду про стягнення аліментів в матеріальному стані сторін змін, які б давали підстави для зменшення розміру аліментів не відбулося. А тому суд вважає, що відповідачем та його представником не доведено відсутності вини відповідача у невиконанні ним, покладеного рішенням суду обов'язку сплачувати кошти на утримання сина [PERSON], та виникненні у зв'язку з цим заборгованості. Відповідно до ч.1, ч.4 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд відхиляє посилання представника відповідача на ту обставину, що матеріальний стан позивачки набагато кращий ніж відповідача, а тому у задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідно до вимоги ст. 196 СК України при визначенні розміру неустойки за прострочення сплати аліментів враховується матеріальний та сімейний стан платника аліментів, а не особи на користь якої стягнуто аліменти. Несвоєчасна та неповна сплата аліментів з вини відповідача стала підставою для вимог позивачки про стягнення з відповідача неустойки (пені) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення, яка за розрахунком позивача за період з червня 2010 року листопад 2013 року складає 132 797 грн. Оскільки, зобов'язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинно виконуватися щомісяця, суд повинен з'ясувати розмір несплачених аліментів по кожному з цих періодичних платежів, встановити строк, до якого кожне із цих зобов'язань мало бути виконано, та з урахуванням встановленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов'язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму (правова позиція згідно з постановою Верховного Суду України № 6-81цс13 від 11 вересня 2013 року). Однак, позивачка просила стягнути пеню по аліментах не по день ухвалення судом рішення, а по листопад 2013 року, а тому суд не може вийти за межі позовних вимог. Неустойка (пеня) у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожний день прострочення нараховується на всю суму несплачених аліментів (заборгованості) за кожний день прострочення її сплати, сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається за наступні, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того, скільки днів прострочено до сплати певної суми. На думку суду, позивачем вірно проведено розрахунок заборгованості неустойки ( пені) за формулою: P= S x p x q, де: P- сума пені; S - сума заборгованості по аліментам; p - ставка пені у відсотках за день прострочення; q - кількість днів прострочення. Суд погоджується із нарахованою позивачем сумою пені, яка підлягає стягненню із відповідача в розмірі 132 797 гривень. Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги приписи ч.2 статті 196 Сімейного кодексу України, частково доводи позивача, враховуючи матеріальний стан платника аліментів та виходячи із засад розумності, справедливості та співмірності розміру наявної заборгованості по сплаті аліментів і розміру неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, суд приходить до висновку, що розмір неустойки ( пені) за прострочення сплати аліментів, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, необхідно зменшити до 70 000 гривень. У зв'язку із частковим задоволенням позову [PERSON], виходячи із встановленого ст.88 ЦПК правила, за яким судові витрати стягуються пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, то 700 грн. підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивачки у відшкодування сплачених нею судових витрат. На підставі ст. 51 Конституції України, ст.ст. 75, 84, 180, 196 Сімейного кодексу України та

Outcome: partial