Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про визнання заповіту дійсним. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер її брат, [PERSON] , який на момент смерті проживав разом з нею в [ADDRESS] . Вона здійснювала за ним догляд та поховання за власні кошти. Після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. Спадкоємцями після смерті брата є вона та його син, [PERSON] . Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому сільської ради с. Коритня, [PERSON] заповів їй Ѕ частину житлового будинку в с.Марківці Бобровицького району Чернігівської області, а своєму сину [PERSON] - частину квартири в м. Києві. В травні 2015 року з метою набуття спадкового майна у власність вона звернулася до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Каплуна Ю.В. із заявою про вступ в спадщину та видачу свідоцтва про право на спадщину. 29.05.2015 року приватним нотаріусом було винесено постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті брата у зв`язку з тим, що наданий заповіт посвідчений з порушенням вимог чинного законодавства стосовно посвідчення заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Дійсна воля [PERSON] на випадок його смерті полягала у передачі права власності на Ѕ частину будинку в с.Марківці Бобровицького району саме їй, так як він своє рішення з моменту складання даного заповіту до смерті не змінив та не скасував, що свідчить про дійсну волю спадкодавця. Недотримання форми посвідчення заповіту уповноваженою особою не може перешкоджати волі спадкодавця та порушувати її права на отримання спадкового майна. Спеціальне значення в ч.1 ст. 1257 ЦК України на нікчемність заповіту, складеного з порушенням вимог щодо його форми не може перешкоджати застосуванню загального правила ч.2 ст. 219 ЦК України. Загальні правила для того і формуються, щоб їх застосовували до відповідних правовідносин; вони не можуть застосовуватись тільки у разі логічної несумісності із спеціальними правилами. У даному випадку такої несумісності немає, таким чином ч.2 ст. 219 ЦК України може застосовуватись до заповітів. Тому просить визнати дійсним заповіт від 14.01.2011 року зареєстрований в реєстрі за №2 та посвідчений секретарем виконкому Коритянської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області, Шпотою Ю.О . В судовому засіданні позивачка свої вимоги підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином (а.с.115). Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Каплун Ю. В. в судове засідання також не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується поштовою розпискою про отримання судової повістки (а.с. 117). Секретар виконкому Коритнянської сільської ради надала свої пояснення, в яких зазначає, що нею як особою, на яку покладено обов`язки по вчиненню нотаріальних дій було посвідчено заповіт [PERSON] , який відповідає його волі та у відповідності до діючої на той час інструкції (а.с.119). Неявка осіб, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи не перешкоджає судовому розгляду. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що [INFO] помер брат позивачки в справі, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.6), який на день смерті проживав разом з сестрою в [ADDRESS] (а.с.7). Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому Ѕ частину житлового будинку загальною площею 55, 3 кв. м., розташованого в [ADDRESS] та частину квартири [ADDRESS] .с10, 11). Згідно заповіту, посвідченого секретарем виконкому Коритнянської сільської ради Монастирищенського району, Шпотою Ю.О. 14.01.2011 року, [PERSON] заповів Ѕ частину житлового будинку в с.Марківці Бобровицького району своїй сестрі, [PERSON] , а частину квартири - сину [PERSON] (а.с.11). У зв`язку з тим, що вказаний заповіт було складено з порушенням вимог чинного законодавства стосовно посвідчення заповіту, а саме: форми №45 «Посвідчувальний напис на заповіті, записаному зі слів заповідача», затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 року №3253/5 «Про затвердження правил ведення нотаріального діловодства», постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Каплуна Ю.В. від 29.05.2015 року було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій (а.с.12). З пояснень позивачки в судовому засіданні з`ясовано, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 27.04.2017 року їй в задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Каплуна Ю.В. про оскарження постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій відмовлено і рішення набрало законної сили. Відповідно до ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Згідно ч.1 ст. 219 ЦК України, уразі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. В п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що, судам необхідно враховувати, що не допускається визнання дійсним заповіту, який є нікчемним у зв`язку з порушенням вимог щодо його форми та порядку посвідчення. У цьому разі судам слід застосовувати статтю 1257 ЦК, оскільки норми глави 85 ЦК не передбачають можливості визнання заповіту дійсним. Підсумовуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що заповіт [PERSON] складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а тому, враховуючи зазначені вище правові норми, не може бути визнаний дійсним. В зв`язку з цим, не може бути застосована до даних правовідносин ч.2 ст. 219 ЦК України. Отже, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed