Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: [PERSON] , Орган опіки і піклування Житомирської міської ради про визначення місця проживання неповнолітніх дітей. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 05 травня 2001 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27.03.2019 року розірвано. Під час проживання в шлюбі у них народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , і при розірванні шлюбу судом не вирішувалось питання щодо визначення місця їх проживання. Діти зареєстровані за місцем реєстрації позивачки і постійно проживають разом з нею, у квартирі власницею якої вона є. Також, діти мають власні кімнати, що є вагомим фактором у процесі розвитку дітей підліткового віку, а також перебувають на повному утриманні матері. Батько дітей, з лютого 2019 року проживає окремо від них та не бере участі в їхньому вихованні. За весь час після розлучення батько жодного разу не відвідав жодний шкільний заклад в яких навчаються діти та не поцікавився їх успіхами у навчанні, і таким чином самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. З огляду на вказане, вважає за необхідне визначити вже існуюче місце проживання доньки - [PERSON] та сина - [PERSON] разом з нею, аби закріпити це на законному рівні. Адже, невизначення місця проживання дітей позбавляє позивачку можливості вирішувати деякі негайні, необхідні та важливі в житті дітей питання для забезпечення їх належного розвитку та виховання. А тому позивачка просить визначити місце проживання вищевказаних неповнолітніх дітей з нею. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві та просила їх задовольнити. Також, пояснила, що донька [PERSON] , на день розгляду справи досягла 17-ного віку і вже згідно закону має право самостійно визначати місце свого проживання. Додала, що відповідач погрожував, що забере сина. Крім того, діти відвідують різні гуртки і вони разом їздять на змагання та конкурси, а відповідач не завжди дає на це свою згоду, а відтак вона хоче, щоб діти проживали разом із нею. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що їй уже виповнилося 17 років та вона знає, що самостійно має право визначати своє місце проживання і спору щодо цього у батьків не має. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являвся по невідомим суду причинам. Про день та час повідомлявся судом належним чином (поштовими повідомленнями, на електронну адресу вказану у позовній заяві та оголошеннями на сайті суду). Заяв та клопотань про відкладення справи чи розгляду справи у його відсутності суду не надав, а відтак з урахуванням думки учасників судового засідання та вимог ч.1 ст.131, ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача. Представник третьої особи органу опіки та піклування Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій при ухваленні рішення у справі покладається на розсуд суду. Вислухавши думку позивачки [PERSON] та третьої особи [PERSON] , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що з 05 травня 2001 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 27 березня 2019 року, що набрало законної сили (а.с.16). Під час проживання в шлюбі у сторін [PERSON] та [PERSON] народилося двоє дітей: донька - [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження і при розірванні шлюбу судом не вирішувалось питання щодо визначення місця його проживання. Із копій свідоцтв про народження Серії [NUMBER] від 13.07.2012р. та [NUMBER] від 04.04.2003р. судом встановлено, що батьками [PERSON] та [PERSON] являються [PERSON] та [PERSON] (а.с.10-11). Як видно з копій довідок, виданих Управлінням ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради за №10-14/20154 та №10-14/20156 від 22.08.2019 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.14, 15). Копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності свідчить, що [PERSON] є власницею квартири загальною площею 88,7 кв.м в [ADDRESS] . (а.с.17). Довідка видана ОСББ «Вільський шлях 14 корпус 5» вказує, що до складу сім`ї [PERSON] входять дочка - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Довідки з навчальних закладів (Житомирської ЗОШ І-ІІІ ступенів №5 та Житомирського міського ліцею при Житомирському державному технологічному університеті) вказують на те, що [PERSON] та [PERSON] навчаються у вказаних закладах (а.с.19-20). Після припинення спільного проживання сторін, діти залишились проживати з матір`ю за вищевказаною адресою. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідності ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч.1 ст.3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1 ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено судам, що при вирішенні спору про місце проживання дитини судам належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного кодексу України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначаються за згодою батьків, яка досягла 10 років за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначаться нею самою. Отже, враховуючи викладене, оскільки старшій дитині, [PERSON] , на момент розгляду справи вже виповнилося 17 років, і вона має право самостійно визначити з ким з батьків їй проживати, а тому суд відмовляє у задоволені позовних вимог у цій частині. Стосовно позовних вимог, щодо визначення місця проживання сина - [PERSON] , [INFO] суд, враховуючи наявність спору між батьками з приводу місця проживання дитини, якій не виповнилось 14 років, всі передбачені законом обставини, які підтверджені належними доказами і мають істотне значення для визначення місця проживання дитини, а саме: фактичне місце проживання сина з матір`ю за їх згодою, наявність у матері необхідних житлових умов для проживання дитини, ставлення матері до її материнських обов`язків, приходить до висновку про те, що місце проживання [PERSON] , слід визначити з матір`ю [PERSON] , у зв`язку з чим позов останньої підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. В даному випадку [PERSON] при зверненні до суду з позовом за квитанцією від 28.11.2019 сплатила 768,40 грн., яка має бути повернута позивачу. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесенні останньою судові витрати по справі у вигляді сплати судового збору при поданні позову.

Outcome: partial