Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база № 77» ДАРУ про компенсацію заборгованості за невиплачену заробітну плату, стягнення середнього заробітку за час затримки та індексації. В обґрунтування своїх позовних вимог вона послалася на наступне. Починаючи з 26.07.2007 року вона [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем та працювала на різних посадах. 22 липня 2016 року вона звільнилась з посади головного бухгалтера ДП «Хлібна база № 77» за угодою сторін. З листопада 2013 року по травень 2016 року нарахована заробітна плата їй виплачувалась нерегулярно та не в повному обсязі, без нарахування та виплати компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. У період з вересня 2014 року по момент звільнення їй не нараховувались та не виплачувались, передбачені законодавством індексація заробітної плати у відповідності до вимог Закону України «Про індексацію грошових доходів населення». Зазначені виплати не були нараховані позивачці і виплачені як на момент її звільнення тобто станом на 22.07.2016 року, ані на наступний день не було виплачено їй нараховану заробітну плату у сумі 30840,77 гривень. Заробітна плата позивачці була виплачена частинами в період з 12.08.2016 року по 30.09.2016 року остання частина у сумі 10 000 гривень була переведена на її картку для нарахування заробітної плати 30.09.2016 року. Позивачка посилаючись на ст..116,117 КЗпП України, просить стягнути з відповідача компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати, індексацію та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивачка в судовому засіданні на позовних вимогах наполягала та щодо позовної вимоги про стягнення індексації уточнила її та просила стягнути індексацію у розмірі 3172,15 гривень, на інших позовних вимогах наполягала та надала заяву про уточнення позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача на її користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, що складає 4425,43 гривень та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки з розрахунку при звільнені з 22.07.2016 року по 14.06.2017 року у розмірі 82 048,39 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивачкою надано детальний розрахунок заборгованості щодо виплати компенсації, середнього заробітку, щодо стягнення індексації розрахунок позивачкою не надано, посилаючись на ту обставину, що відповідачем по справі умисно не виконана ухвалу суду про витребування доказів, та відсутні відомості, з яких можливо провести розрахунок. Представник відповідача позов визнав частково, лише на суму 11098,11 гривень в іншій частині просив відмовити. Свої заперечення представник відповідача, обґрунтовує, тим, що з позивачкою фактичний розрахунок був проведений 30.09.2016 року, тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні має бути виплачений враховуючи, що розрахунок відбувся 30.09.2016 року. Стосовно виплати компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати та індексації, то відповідач стверджує, що дана вимога безпідставна, оскільки ця компенсації та індексація не нараховувалась, самою позивачкою під час перебування на посаді головного бухгалтера, отже з її вини, тому виплаті не підлягає. Дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення сторін судом встановлено такі правовідносини та фактичні обставини. Позивачка по справі [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ, що підтверджується копією трудової книжки ( а.с.12-15). 22 липня 2016 року на підставі наказу № 101 - к в.о. директора ДП «Хлібна база № 77» ДАРУ В.М. Болотенюк від 20.07.2016 року [PERSON] була звільнена з посади головного бухгалтера, що підтверджується копією наказу (а.с. -10). В день звільнення відповідач з позивачкою розрахунок не провів, розрахунок з позивачкою проводився частинами в період з 12 серпня 2016 року по 30 вересня 2016 року, а саме відповідачем було сплачено позивачці заробітну плату у сумі 30840,77 грн. Проте позивачка зазначає, що 30.09.2016 року з нею розрахунок провівся лише щодо виплати заробітної плати, а крім заробітної плати відповідач повинен був позивачці виплатити компенсацію втрати частини доходу за несвоєчасну виплату заробітної плати та індексацію. Судом встановлено та визнано сторонами, що дійсно 30.09.2017 року з позивачкою провівся розрахунок щодо заробітної плати в сумі 30 840,77 гривень, а щодо виплати компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати та виплати індексації, то відповідач відмовляється, посилаючись на вину самої позивачки у не нарахуванні даної компенсації під час перебування на посаді. Той факт, що [PERSON] не було виплачено індексацію та компенсацію є доведеним, та сам відповідач підтверджує зазначене, проте вважає, що сплаті дані суми позивачці не підлягають в зв'язку з тим, що вони не нараховані їй з її вини. При цьому з позицією відповідача суд погодитись не може виходячи з наступного. Як вбачається з дослідженої в судом копії заяви про звільнення позивачки від 11.07.2016 року ( а.с. - 55) позивачка просила її звільнити з займаної посади із виплатою при звільнені не нарахованої та невиплаченої індексації на заробітну плату за період з грудня 2014 року по червень 2016 року та не нарахованої і невиплаченої компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з несвоєчасної її виплатою за період серпень 2014 року по червень 2016 року. З резолюції керівника підприємства, який візував дану заяву до виконання, вбачається, що керівником відповідача дана вказівка індексацію та компенсацію не нараховувати. Отже посилання відповідача, про наявність вини позивачки у не нарахуванні індексації та компенсації спростовуються. 30 вересня 2016 року відповідачем у справі було остаточно виплачено позивачці суму 30840,77 гривень як розрахунок при звільнені. Як вбачається з довідки № 319 від 29.07.2016 року (а.с.136) до суми 30840,77 гривень не включено суму компенсації та індексації, лише заборгованість із заробітної плати. Судом в ході розгляду справи досліджено було розрахункові листи по заробітній платі з позивачкою (а.с.84-111), довідки надані відповідачем, якими підтверджується, що під час перебування у трудових відносинах з відповідачем позивачці несвоєчасно виплачувалась заробітна плата, при цьому частково компенсація за затримку заробітної плати виплачувалась відповідачем, а частково, ні. Отже обставина про несвоєчасну виплату заробітної плати починаючи з 2014 року та не нарахування індексації з грудня 2014 року по червень 2016 року є доведеною в судовому засіданні, також доведеним є той факт, що відповідачем дана компенсація не виплачувалась позивачці та не була виплачена при звільненні. Стосовно заперечень відповідача щодо виплати позиваці компенсації та індексації, то суд знаходить їх необґрунтованими. Оскільки згідно посадової інструкції головного бухгалтера (а.с.133-134) до обов'язків головного бухгалтера входить контроль та перевірка правильності нарахування заробітної плати. Управління підприємством здійснює його керівник, тільки керівник підприємства приймає відповідні рішення стосовно всіх сфер діяльності підприємства, у тому числі щодо розпорядження коштами, зокрема щодо всіх фінансових питань. Тому суд погоджується з посиланнями позивачки, що без дозволу керівника підприємства вирішити питання про нарахування будь яких виплат головний бухгалтер не має. Крім того як вже зазначалось раніше, за резолюцією керівника була вказівка не нараховувати позивачці компенсацію та індексацію. Тому, як вбачається вина позивачки, як то зазначає відповідач відсутня, та такі посилання є безпідставними. Застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у звязку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Згідно ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обовязкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Дослідивши розрахунок компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати наданий позивачкою, перевіривши, його відповідно вимог закону суд приходить до висновку про його обґрунтованість. Суд, вважає доведеною ту обставину, що відповідач по справі ДП «Хлібна база № 77» порушив права позивачки, не провів з [PERSON] повний розрахунок при звільнені, а саме не нарахована та невиплачена компенсація втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням строків виплати заробітної плати, що складає 4 425,43 гривень. Отже, суд враховуючи вищезазначене вважає, що відповідач по справі не виплатив позивачці всі належні їй суми від підприємства в день звільнення, а саме не виплатив компенсацію втрати частини доходу в зв'язку з порушенням строку виплати заробітної плати в сумі 4425,43 гривень згідно розрахунку, тому позовна вимога про стягнення з відповідача компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в розмірі 4425,43 гривень підлягає задоволенню. Стосовно позовної вимоги позивачки про стягнення індексації суд виходить з такого. В ході розгляду справи позивачкою було заявлено клопотання про витребування довідок та відповідно до ухвали суду зазначені нею докази витребувались. Ухвала суду про витребування доказів була виконана відповідачем частково, довідки які необхідні були позивачці для обчислення суми індексації відповідачем надані не були, відповідач навмисно ухилився від надання необхідних доказів. Позивачкою поставлена вимога про стягнення індексації у сумі 3172,15 гривень, при цьому позивачка детального розрахунку не надала, тому у суду відсутні можливість встановити правильність обґрунтованість заявленої вимоги. Відповідно до ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст., ст.2,4,5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в даному випадку оплата праці (грошове забезпечення); індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка; підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Згідно рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 положенню ст. 233 КЗпП України надане додаткове офіційне тлумачення, відповідно до якого у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Згідно положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається суд вважає, що позивачка має право на нарахування та виплату індексації, але в зв'язку з неможливістю здійснити обґрунтований розрахунок індексації, в зв'язку з ненаданням відповідних даних відповідачем, суд вважає за необхідне вимогу позивачки про стягнення індексації задовольнити частково, а саме зобов'язати відповідача здійснити нарахування індексації позивачці відповідно до вимог закону та зобов'язати виплатити її, оскільки позивачка має право на нарахування та виплату індексації відповідно до закону. Стосовно позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред'явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом на підставі досліджених документів та встановлених обставин є доведеним той факт, що відповідач по справі при звільненні [PERSON] не виплатив всі належні їй суми, а саме по сплаті індексації та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати станом на день розгляду справи. Відповідач у справі позовні вимоги про сплату середнього заробітку визнав частково, та зазначив, що затримку середнього розрахунку необхідно обчислювати по 30 вересня 2016 року, та при розрахунку вирахувати, ту частину коштів, які позивачка отримала працюючи вже на іншій посаді та посилався на частину третю ст..117 КЗпП. Проте з даною позицією відповідача суд не погоджується, адже частину третю ст..117 КЗпП виключено на підставі Закону № 3248-IV від 20.12.2005. Стосовно періоду по який необхідно проводити розрахунок середнього заробітку за час затримки то, суд виходить з такого. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для судів. Що ж до обрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, то слід керуватися п.п. 20, 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» та нормами Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року. Так, у п.20 зазначеної Постанови говориться, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі cт. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Як вбачається відсутність свої вини відповідач суду не довів, доводи на які посилається, є необґрунтовані. У п. 21 вищевказаної Постанови зазначено, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Відповідно до ч.3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМ України № 100 від 08.02.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події з якою пов'язана відповідна виплата. Позивачка в своїх позовних вимогах просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки по 14 червня 2017 року, тому що до цього часу відповідачем не було проведено повний розрахунок, так як суд розглядає справу в межах позовних вимог згідно ст..11 ЦПК України, тому розглядає вимогу щодо стягнення середнього розрахунку по 14 червня 2017 року за вимогою позивачки. У п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, вказано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. ( Абзац перший пункту 8 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99 ). Виходячи із зазначеного вбачається, що середній заробіток за весь час затримки розрахунку необхідно обчислювати з такого. Середньоденна заробітна плата складає: сума нарахованої заробітної плати позивачки за травень 2016 року - 8157,00 гривень, за червень 2016 року - 6192,36 гривень; кількість робочих днів у травні 2016 року - 19, у червні 2016 року - 20; (8157,00+6192,36) поділена на суму відпрацьованих робочих днів за травень, червень 2017 року 19+20 = 367,93 грн. Як вбачається з розрахунків поданих сторонами середньоденний заробіток [PERSON] становить 367,93 гривень, кількість робочих днів на які затримано повний розрахунок становить 223 дні, тому сума середнього заробітку в зв'язку з затримкою розрахунку при звільнені становить 82048,39 гривень. Згідно положень ч. 1 ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачка надала суду належні та допустимі докази у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України в обґрунтування своїх позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Позивачка відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, тому відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в дохід держави, виходячи з розміру встановлено для позовів майнового характеру.

Outcome: partial