Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що 03.08.2009 року сторони уклали шлюб та від даного шлюбу в них народився син [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із позивачкою. Вказує, що спільне життя з відповідачем не склалось із-за різних поглядів на життя, між ними часто виникали сварки та непорозуміння та вже більше року сторони не проживають разом. Зазначає, шо їхня сім`я на сьогоднішній день існує формально, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання та збереження шлюбу є не можливе та суперечить інтересам позивачки. Вказує, що вже більше року відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина, домовленості про сплату аліментів на дитину між сторонами не досягнуто, а тому просить, суд, шлюб між нею та відповідачем розірвати та стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об`ємі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про що містяться підтверджуючі дані в матеріалах справи, у зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу у відсутності відповідача та постановити заочне рішення. Суд дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов є обґрунтований і підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.08.2019 року сторони уклали шлюб зареєстрований 03.08.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, актовий запис № 1312. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , актовий запис № 491. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 105 шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст.112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подальше збереження шлюбу порушує передбачене ст.56 Сімейного кодексу України право дружини та чоловіка на особисту свободу. Згідно ч.3, ч.4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Встановлено, що фактично шлюбні відносини між сторонами припинені. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно зі ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Враховуючи, що утримувати неповнолітню дитину є обов`язком як батька, так і матері, суд вважає доцільним стягувати з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] аліменти в розмірі 1/4 частини від всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено рішення (правова позиція, викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.05.2018 р.). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Судом встановлено, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження понесення витрат на правову допомогу, а тому у стягненні витрат на правову допомогу слід відмовити. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі наведеного та

Outcome: partial