Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з відповідачем 05 липня 2010 р. зареєструвала шлюб. Від шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося із-за різних поглядів на шлюб та сімейні відносини, ведення спільного господарства. Між ними постійно виникали сварки, скандали Вони втратили один до одного почуття кохання, взаєморозуміння та взаємоповаги. З червня 2014 року подружні стосунки не підтримують, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Відповідач в добровільному порядку матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Вважає, що збереження сім'ї і подальше спільне життя з відповідачем неможливе, на примирення не згідна, а тому просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку. Позивачка в судове засідання не з'явилася, звернувся з письмовою заявою, в якій просила суд справу розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день і час розгляду справи був повідомлений завчасно та належним чином, про що свідчить розписка про вручення йому повістки, яка знаходиться в матеріалах справи, про поважні причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що сім'я сторін розпалась, її зберегти неможливо, а тому шлюб між ними потрібно розірвати. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач є працездатним, не працює, але має можливість надавати матеріальну допомогу дитині. Інших неповнолітніх чи повнолітніх дітей він не має. За таких обставин суд вважає, що з відповідача на користь позивачки дійсно необхідно стягнути аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму, для дитини відповідного віку. Крім того з відповідача мають бути стягнуті судові витрати по справі в сумі 551,20 грн. на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved