Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачка у серпні 2020 року звернулася до суду з указаним позовом, який мотивувала тим, що її дочка [PERSON] , [INFO] , має малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . Малолітня [PERSON] проживає разом з позивачкою, перебуває на її утриманні. [PERSON] покладені на неї законом батьківські обов`язки не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової або будь-якої участі у виховані дочки. Починаючи з народження [PERSON] відповідачка самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується з донькою, не створює умов для отримання освіти. У зв`язку з наведеним, позивачка просить суд: 1) позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ; 2) призначити її опікуном над неповнолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 17.08.2020 було відкрито провадження у даній справі та вирішено здійснювати розгляд за правилами загального позовного провадження та призначено справу до підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 12.10.2020 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачка у судовому засідання позов підтримала та не заперечила проти заочного розгляду справи. Також у судовому засіданні позивачка пояснила, що звернулася до суду з позовом щоб мати можливість представляти інтереси її онуки пов`язані з освітою та медичним лікуванням, а також отримувати допомогу на дитину, оскільки відповідачка не надає коштів на утримання дитини. Останній раз, у вересні 2020 року, коли відповідачка була вдома, то надала їй кошти на дитину в розмірі 1000 грн. Тому позивачка просила суд позов задоволити. Відповідачка про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, але в судове засідання не з`явилася з невідомих причин і не подала відзив. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору у судовому засіданні проти позову заперечила з тих підстав, що позивачка не надала достатньо доказів для позбавлення батьківських прав відповідачку, оскільки остання не зловживає спиртними напоями, не веде аморальний спосіб життя, а питання опіки пов`язане з необхідністю отримання допомоги на дитину. Також представник просила суд врахувати висновок органу опіки та піклування Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області про недоцільність позбавлення батьківських прав відповідачку. Згідно вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає можливим провести по справі заочний розгляд. Заслухавши пояснення позивачки, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, покази свідків та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом положень Конвенції ООН «Про права дитини», ч.2 ст.11, ст.14 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). В п.п. 47, 49 рішення Європейського Суду з прав людини в справі «Савіни проти України» від 18.12.2008р. зазначено, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя, і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції. Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у п.2 ст.8 Конвенції, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві». Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.10). Відповідачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого Тростянецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області 20.09.2016 (а.с. 9). Відомості про батька [PERSON] , [INFO] в актовому записі про народження записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України, що вбачається з витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с. 51). З довідки виданої головою вуличного комітету Самойловою Г.М. вбачається, що [PERSON] проживає по [ADDRESS] та разом із нею проживає її онука [PERSON] , 2016 року народження (а.с.8). З довідки Тростянецької міської ради Сумської області від 05.08.2020 № 3849 вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та разом із нею зареєстровані: чоловік [PERSON] , син [PERSON] , племінниця [PERSON] , сини племінниці [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дядько [PERSON] (а.с. 12) На виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України Тростянецькою районною державною адміністрацією Сумської області на вимогу суду було підготовлено письмовий висновок від 16 вересня 2020 року про недоцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно її дочки [PERSON] . Згідно вказаного висновку члени комісії з питань захисту прав дитини дійшли висновку про недостатність доказів які б характеризували [PERSON] , як особу, яку необхідно позбавляти батьківських прав. Також у висновку зазначено, що відповідачка увесь час проживає разом із батьками (заявницею). Останні кілька років вона їздить за кордон на заробітки, але повертається у свою родину в якій виховується її малолітня донька. Спиртними напоями [PERSON] не зловживає, не веде аморальний спосіб життя, не була помічена у сумнівних компаніях, має досить доглянутий зовнішній вигляд і за станом здоров`я може виконувати батьківські обов`язки (а.с.33). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивачка виховує свою онуку, оскільки мати перебуває за кордоном. Відповідачку він не бачив два роки. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що бачила відповідачку у вересні 2020 року і остання повідомляла їй про намір поїхати за кордон. П`яною відповідачку вона не бачила. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. В ході судового розгляду судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні. Позивачка не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав, та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання [PERSON] батьківських обов`язків створило загрозу життю дитини, про що суду не надано жодного доказу. Не встановлено судом й того, чи до відповідачки раніше застосовувались попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Отже, з урахуванням вищевказаних обставин, наразі відсутні виняткові обставини для застосування до відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення її батьківських прав. Щодо доводів позивачки про те, що необхідність у позбавленні батьківських прав відповідачки викликана також необхідністю представляти інтереси її онуки пов`язані з освітою та медичним лікуванням, суд вважає необхідним роз`яснити, що реалізація таких прав може бути забезпечена шляхом надання їй довіреності відповідачкою на вчинення відповідних дій, без вжиття такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав останньої. Таким чином, враховуючи викладені обставини, в задоволенні позову необхідно відмовити, при цьому, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дочки та поклавши на службу у справах дітей Тростянецької районної державної адміністрації Сумської області контроль за виконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог позивачки відповідно до положень ст. 141 ЦПК України понесені нею судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed