Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати за нею право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,1 кв.м. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі розпорядження органу приватизації №270047 від 01.10.2015 року вона з дочкою приватизували у рівних частках вказану квартиру, на їх ім'я було видано свідоцтво про право власності, однак у державній реєстрації права власності було відмовлено, оскільки вказана квартира зареєстрована на праві власності за Фірмою ХАРРІСОН-ТРАНС-СЕРВІС у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю, тому, посилаючись на вимоги ст.ст.345, 392 ЦК України, позивачка просить вимоги задовольнити. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради вважав, що вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачкою невірно обрано спосіб захисту свого порушеного права. Фірма ХАРРІСОН-ТРАНС-СЕРВІС у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю на адресу суду надіслала листа з проханням розглядати справу за їх відсутності, матеріали справи містять їх пояснення щодо відсутності на балансі підприємства спірної квартири та пояснили, що перереєстрацію права власності мав здійснити новий власник після її придбання. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Інші особи в судове засідання не зявилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися, заперечень на позов до суду не надходило, свою думку щодо позовних вимог в тій чи іншій формі вони не висловили. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 66.3 кв.м., належала Фірмі ХАРРІСОН-ТРАНС-СЕРВІС у вигляді товариства з обмеженою відповідальністю згідно Свідоцтва про право власності, виданого 12.12.2007 року Виконавчим комітетом [PERSON] міської ради, право власності було зареєстроване 19.12.2007 року за ними в КП ОМБТІ та РОН, реєстраційний номер 21494548, номер витягу 17119650 (а.с. 35-38). 28 грудня 2007 року вказана квартира була передана за актом прийому-передачі Головному Управлінню капітального будівництва [PERSON] обласної державної адміністрації на підставі договору про закупівлю квартири від 24 грудня 2007 року та договору від 26 грудня 2007 року, посвідчених [PERSON], приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу (а.с.31-34), та була передана як службове приміщення Головному Управлінню МВС України в Одеській області, яке, у свою чергу, прийняло рішення про передачу службової квартири чоловікові позивачки - начальнику сектора ДІМ Портофранківського МВ Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області майору міліції [PERSON] (а.с.11). 21 листопада 2008 року Приморською райадміністрацією виконавчого комітету [PERSON] міської ради [PERSON] складом сімї з трьох осіб (дружина та дочка) був виданий ордер на службове приміщення №1270 ПР на вказану квартиру (а.с.10). 16.06.2014 року шлюб між позивачкою та [PERSON] розірвано Рішенням Суворовського районного суду міста Одеси (а.с.12). Розпорядженням Суворовської районної адміністрації [PERSON] міської ради №609 р від 22.12.2014 року, виключено зі складу службового житла Приморського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області квартиру [ADDRESS] (а.с.13). На підставі Розпорядження органу приватизації №270047 від 01.10.2015 року, квартиру [ADDRESS] передано у власність в рівних частках позивачки та її неповнолітньої дочки, 01 жовтня 2015 року на їх імя департаментом міського господарства [PERSON] міської ради видано Свідоцтво про право власності (а.с.14-16). На звернення позивачки про реєстрацію права власності на квартиру, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно від 09.03.2016 року було відмовлено у реєстрації права власності через реєстрацією майна за іншою особою (а.с.18, 19). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.345 Цивільного кодексу України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Згідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За таких обставин суд приходить до висновку, що вимоги позивачки не суперечать чинному законодавству, правомірні і підлягають задоволенню, оскільки після приватизації житла, що перебувало у державній власності, квартира на законних підставах належить їй та її неповнолітній дочці на праві власності, відмова у державній реєстрації права власності перешкоджає у можливості розпорядження квартирою, Рішення суду у даній справі є підставою для реєстрації права власності позивачки та її дочки [PERSON] Щодо заперечень представника відповідача [PERSON] міської ради, суд вважає, що звернення позивачки до суду з даним позовом є правом позивачки та не заборонений діючим законодавством, вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод\~\~людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства.

Outcome: approved