Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-03 00:00:00

Позивач ЛКП «Старий Сихів» звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги з утримання будинку та прибудинкової території в розмірі 2414 грн. 26 коп., заборгованості за спожиті послуги з центрального опалення в розмірі 5867 грн., заборгованості за спожиті послуги з центрального постачання гарячої води в розмірі 2119,39 грн. Крім того, просить відшкодувати судові витрати. Обґрунтувує позовні вимоги, уточнені відповідними заявами від 03.06.2015, 30.06.2015 тим, що ЛКП «Старий Сихів» являється виконавцем житлово-комунальних послуг будинку [ADDRESS] у м.Львові, в якому проживає відповідач. За період з січня 2001 року по січень 2015 року [PERSON] сплачував витрати за надані житлово-комунальні послуги не в повному обсязі, внаслідок чого у нього перед позивачем виникла заборгованість в загальному розмірі 10400,65 грн. Вказано, що на підставі чисельних договорів, укладених позивачем з комунальними службами м. Львова, ЛКП «Старий Сихів» надавались та надаються житлово-комунальні послуги, тарифи яких затверджені рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 26.11.2010 №1651, зокрема послуги прибирання прибудинкової території та сходової клітки, вивезення твердих побутових відходів, дератизація, підготовка будинку до експлуатації в осінньо-зимовий період, обслуговування внутрішньо будинкових систем тепло-, водопостачання та водовідведення і зливної каналізації, поточний ремонт будинку, оплата праці двірників, оплата за електроенергію для освітлення місць загального користування, тощо. Оскільки відповідач вносить оплату за надані йому послуги нерегулярно, тим самим створюючи підприємству важке фінансове становище, тому ЛКП «Старий Сихів» позбавлений можливості належним чином виконувати умови договору по наданню житлово-комунальних послуг населенню та сплачувати за них. Вважає, що внесення такої плати в повному обсязі і регулярно є обов'язком відповідача, який ним не виконується належно, у зв'язку з чим згадану вище суму заборгованості просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Крім того, просить врахувати, що позивач раніше був позбавлений можливості пред'явити позов у зв'язку з відсутністю юристконсульта на підприємстві, відсутністю необхідних коштів для сплати судових витрат через несвоєчасну оплату мешканцями спожитих комунальних послуг. Вважає, що порушене право позивача підлягає захисту в повному обсязі, а до стягнення підлягає заборгованість в повному обсязі за весь вказаний в позовній заяві період, оскільки перебіг строку позовної давності неодноразово переривався. В судовому засіданні представник позивача Олешек О.М., діючи на підставі довіреності від 29.10.2014 (а.с.15) уточнені позовні вимоги підтримала, надала пояснення, аналогічні вищенаведеним, просить позов задовольнити. Також просить не застосовувати наслідки спливу трьохрічного строку позовної давності, про що заявив відповідач в судовому засіданні, оскільки протягом періоду, за який виникла заборгованість, відповідач частково здійснював оплату за надані послуги. Вказала, що в такому випадку перебіг позовної давності переривається та починається обраховуватись спочатку, і відповідно, не є пропущеним. Відповідач в судовому засіданні позов заперечив. Вважає доцільним застосування наслідків спливу позовної давності. Вказав, що у певний період послуги з утримання будинку та прибудинкової території надавались в його помешкання неналежної якості, з приводу чого його мати неодноразово зверталась до позивача, однак всі її звернення залишались проігнорованими. Пояснив, що в такий спосіб несплата за житлово-комунальні послуги була своєрідним спонуканням ЛПК «Старий Сихів» надавати послуги належної якості. Визнав, що сплачував нерегулярно, оскільки здобував вищу освіту і не мав можливості здійснювати платежі за утримання житла. Також в заперечення позову покликається на відсутність укладеного з позивачем договору про надання послуг, що свідчить про відсутність обов'язку по їх оплаті. Стосовно існуючої заборгованості за надані послуги з теплопостачання пояснив, що ці послуги сплачувались ним належно, натомість позивачем не враховані квитанції, в тому числі на суму 985,59 грн., яка долучена ним до матеріалів справи. Тому просить позов залишити без задоволення і застосувати до даних правовідносин наслідки спливу строку позовної давності. Представник третьої особи ЛМКП «Львівтеплоенерго» за викликом суду не прибув, заявою від 21.07.2015 просить розглядати справу у відсутності їх представника, з врахуванням наданого розрахунку про те, що платіж на суму 985,59 грн. враховано як борг перед їх підприємством за інший період. Суд з врахуванням думки сторін, вважає за можливе розглянути справу у відсутності цього представника. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані в ній докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідач проживає та зареєстрований в [ADDRESS] є її співвласником, що стверджується копією довідки з місця проживання про склад сім'ї і прописку №944 (а.с.5). Виконавцем житлово-комунальних послуг у цьому будинку є позивач. Пунктом 1 ч. 1 ст.20 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому право відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст.20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно представлених розрахунків (а.с.6-11, 49-51) заборгованість відповідача за надані послуги за утримання та обслуговування будинку становить 2414 грн. 26 коп., за послуги з центрального опалення - 5867 грн., за послуги з централізованого постачання гарячої води - 2119 грн. 39 коп.і виникла заборгованість у період з січня 2001 року по січень 2015 року. Суд приймає такий розрахунок як належний та допустимий доказ і, при цьому, не приймає до уваги позицію відповідача про те, що позивачем не враховована оплата на суму 985,59 грн., оскільки, як вбачається з розрахунку, наданого ЛМКП «Львівтеплоенерго» від 10.07.2015 (а.с.111), про яку згадує відповідач і яка зберігається при матеріалах справи, заборгованість перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» відсутня, кошти в сумі 985,59 грн. були боргом відповідача перед ЛМКП «Львівтеплоенерго» за період 2010 року. Не заперечує цей факт і представник позивача, в пред'явленому позові та згаданому вище розрахунку. Оскільки відповідач не представив будь-якого іншого доказу в спростування заборгованості за послуги центрального теплопостачання у період, коли нарахування здійснювалось позивачем, суд вважає наданий позивачем розрахунок належним доказом для стягнення визначеної в ньому суми в примусовому порядку. Більше того, не спростовують існування сум заборгованості відомості, які містять оплату послуг, або ж не здійснення оплати у відповідний період повністю. Більше того, в них міститься інформація про існування заборгованості внаслідок неповної сплати відповідачем платежів, що підтверджуює правильність висновків суду щодо доведеності сум заборгованості, яку слід стягнути з відповідача в примусовому порядку, оскільки здійснення оплати цієї послуги, виходячи з вимог ст. 20 згаданого вище Закону та вимог ст.68 ЖК України є його обов'язком. При цьому, суд не може застосувати до вказаної вимоги наслідки спливу строку позовної давності. Як вірно вказує відповідач, загальний строк позовної давності, виходячи з вимог ст.257 ЦК України встановлюється тривалістю у три роки, а обчислюється він з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язаний його початок (ст.253 ЦК України). Оскільки оплата за надані житлово-комунальні послуги, в силу ст.32 Закону України «Про житлово-комунальні платежі» повинна сплачуватись щомісячними платежами, перебіг позовної давності в таких випадках, повинен обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, сплив позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення сум, які обраховані поза межами трьохрічного строку звернення до суду, а не у відмові в задоволенні позову повністю, на що помилково покликається відповідач. Однак суд погоджується з доводами представника позивача про те, що законом передбачено випадки переривання строку позовної давності, після чого вона обчислюється заново. Згідно вимог ч. ч. 1, 3 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Отже, для того, щоб позовну вимогу про стягнення заборгованості за надані комунальні послуги, заявлену поза межами строку позовної давності можна було залишити без задоволення, необхідно щоб трьохрічний строк не переривався, так як після переривання він буде обчислюватись заново, і в позивача буде право протягом трьох років пред'явити відповідну вимогу до боржника. В даному випадку, виходячи з правової природи відносин, які установились між сторонами, вчинення дій, що свідчать про визнання свого боргу, є здійснення відповідачем оплати за житлово-комунальні послуги, і відповідно, не здійснення такої оплати є початком перебігу строку позовної давності. Враховуючи ту обставину, що відповідач систематично вносив плату за надані послуги, тобто відповідач вчиняв дії, які законодавець розцінює як початок нового обчислення строків позовної давності, такий строк пропущеним не є, і відповідно, наслідки його спливу застосовані бути не можуть. Як пояснила суду представник позивача, відповідачем частково вносились кошти за утримання будинку та прибудинкової території у вересні, листопаді, грудні 2000 року, червні 2001 року, січні, лютому 2002 року, березні 2003 року, липні 2004 року, лютому, березні, липні, жовтні, грудні 2006 року, лютому 2008 року, січні, березні, квітні, листопаді 2009 року, лютому, квітні, листопаді 2010 року; жовтні 2011 року; березні, липні та грудні 2012 року; травні, вересні, жовтні та листопаді 2013 року. За послуги з центрального опалення відповідачем частково погашалась сума боргу у березні 2003 року; липні 2004 року; лютому, жовтні та грудні 2006 року; січні, квітні та листопаді 2009 року; лютому та жовтні 2011 року; жовтні 2012 року; червні та серпні 2013 року; березні 2014 року. Внесення у вказані періоди коштів відповідачем не спростоване. Тому заборгованість, обрахована позивачем підлягає до стягнення в примусовому порядку. Отже, відповідач вчиняв дії, що свідчать про визнання ним свого боргу, відповідно строк позовної давності в даному випадку не пропущений. Всі долучені до справи розрахунки містять періодичність внесення платежів за житлово-комунальні послуги у різних розмірах, які зараховувались на поточний платіж за спожиті житлово-комунальні послуги, а інші суми зараховувалися на борги, тобто строки позовної давності постійно поновлюються згідно ст.264 ЦК України (перебіг строків позовної давності). Тому у суду немає підстав для застосування до обов'язків відповідача норм, які регулюють строки позовної давності. За таких обставин, суд дійшов висновку, що сума боргу повинна бути стягнута з відповідача в розмірі сумі 10400,65 гривень на користь позивача. Позиція відповідача про те, що послуги по утриманню будинку йому не надаються, і відповідно він не зобов'язаний здійснювати за них плату, оскільки ним не укладений відповідний договір, суд такі пояснення визнає голослівними. Виходячи з вимог ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», утримання будинків і прибудинкових територій - це господарська діяльність, спрямована на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи щодо забезпечення експлуатації та/або ремонту жилих та нежилих приміщень, будинків і споруд, комплексів будинків і споруд, а також утримання прилеглої до них (прибудинкової) території відповідно до вимог нормативів, норм, стандартів, порядків і правил згідно з законодавством. Право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги кореспондує обов'язок виконавця надавати такі послуги відповідної якості, і у випадку відсутності цих послуг, згідно вимог п. п. 6, 8 ч. 1 ст. 20 згаданого вище Закону, споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період їх фактичної відсутності, а також на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Крім того, представник позивача пояснила про відсутність письмових звернень, заяв з боку відповідача стосовно ненадання чи неналежного надання послуг. Факт письмового незвернення до позивача відповідач ствердив в судовому засіданні. Тому заперечення відповідача стосовно неналежної якості наданих послуг і як наслідок їх несплата судом оцінюється як голослівні та не беруться до уваги, оскільки не підтверджені жодними доказами. Відповідно до ст.162 ЖК України власник квартири зобов'язаний своєчасно вносити плату за користування жилим приміщенням та плату за комунальні послуги. Суд, оцінюючи пояснення представника позивача, вважає, що відповідач фактично користується послугами, які йому надаються з боку позивача, що свідчить про існування договірних відносин між сторонами. Тому відповідач зобов'язаний нести витрати по утриманню та обслуговуванню будинку згідно складу витрат, затвердженого рішенням Львівського міськвиконкому. При цьому враховується позиція Верховного Суду України, яка висловлена під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013, і згідно з якою, споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. В силу вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України, і за таких обставин, доводи сторони відповідача про відсутність договірних правовідносин не можуть бути підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Враховуючи наведене у сукупності, оскільки обов'язок оплачувати фактично отримані послуги покладено на споживачів вимогами Закону, і судом не здобуто доказів відсутності цих послуг або їх надання неналежної якості, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити і стягнути з відповідача заборгованість в примусовому порядку. Задовольняючи позовні вимоги у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн., що документально підтверджено відповідним платіжним дорученням (а.с.21). На підставі наведеного та

Outcome: approved