Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] від імені [PERSON] подарував житловий будинок №2, що знаходиться в с. Березнуватівка по вул. Набережна Солонянського району Дніпропетровської області, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. До укладання даного договору житловий будинок належав [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, яке видано 06 березня 2002 року на підставі рішення виконкому Березнуватівської сільської ради від 25 лютого 2002 року за №67 та зареєстрованого в Солонянському товаристві з обмеженою відповідальністю «Абріс» 06 березня 2002 року у реєстровій книзі №1 за реєстровим №279/281. 09 червня 1990 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований міським відділом РАГЦ м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області, про що вчинено актовий запис №299. Заочним рішенням Солоняського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року по справі №192/1884/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Також даним рішенням встановлено, що позивачка не проживає з відповідачем однією сімєю, не спілкується, та не веде спільне господарство з березня 2015 року. Позивачка зазначає, що згідно довідок Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, відповідач зареєстрований за адресою [INFO], проте не проживає за вказаною адресою з 23 листопада 2009 року. Згідно акту обстеження помешкання, складеного депутатом Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, відповідач на момент обстеження не проживає в даному будинку, його особистих речей або інших даних, які б свідчили про факт проживання не було виявлено. Оскільки відповідач до цього часу зареєстрований у спірному приміщенні, та понад рік не проживає в ньому, що значно порушує права позивачки на користування і розпорядження вказаним нерухомим майном, тому вона \~змушена звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом зняття з реєстраційного обліку і визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Позивачка [PERSON], яка про\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлена\~належним чином\~за зареєстрованим\~місцем проживання\~(а.с.\~123),\~в судове\~засідання не\~зявилася,\~причини неявки\~суду не\~повідомила. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, згідно обставин викладених в позовній заяві (а.с. 28-32). Не заперечував проти заочного розгляду справи у звязку з неявкою відповідача. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.43) в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України суд за згодою представника позивачки ухвалив здійснювати розгляд справи в порядку заочного провадження. Суд, заслухавши представника позивача, дослідивши письмові\~\~докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню\~\~з наступних підстав. Положеннями ч.1\~\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України \~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору дарування житлового будинку від 14 березня 2002 року, [PERSON] від імені [PERSON] подарував [PERSON] та позивачці [PERSON] житловий будинок, який розташований в с. Березнуватівка, по вул. Набережна, буд. 2, Солонянського району Дніпропетровської області в рівних частках, який посвідчено приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу, Дніпропетровської області за реєстровим номером 438, вчинено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі товариством з обмеженою відповідальністю «Абріс», та записаний в реєстрову книгу №1 за реєстром №279/281 (а.с. 36-37). Згідно довідки Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року №130, позивачка [PERSON], [INFO], зареєстрована на території Березнуватівської сільської ради в с. Березнуватівка, вул. Набережна, буд. 2, Солонянського району Дніпропетровської області з 17 листопада 2009 року (а.с. 38). Як вбачається з довідки Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року №131, відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований на території Березнуватівської сільської ради в с. Березнуватівка, вул. Набережна, буд. 2, Солонянського району Дніпропетровської області з 23 листопада 2009 року (а.с. 39). Судом було встановлено, що після здійснення реєстрації місця проживання в належному на праві власності позивачу житловому будинку, відповідач фактично без поважних причин не проживає в даному житловому будинку, а будь-які його особисті речі в будинку відсутні, що убачається з акта обстеження помешкання від 10 квітня 2017 року (а.с.41-42), складеного за участю депутата Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області та свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] Також факт не проживання відповідача з 23 листопада 2009 року у спірному будинку підтверджується довідкою виконавчого комітету Березнуватівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області від 06 квітня 2017 року №129 (а.с.40). Суд приходить до висновку, що спірні правовідносини врегульовані нормами ЦК України, ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV. В силу\~ст.386 ЦК України\~власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод,\~до якої\~Україна приєдналася\~17\~липня 1997\~року відповідно\~до Закону України\~від 17\~липня 1997\~року №\~475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321\~ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст.150 Житлового кодексу України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання\~\~і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч.1 ст.405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сімї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участь у справі, в якій такі обставини були встановлені. Судом встановлено, що заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2016 року у цивільній справі №192/1884/16-ц провадження №2/192/294/16 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили 30 липня 2016 року, розірвано шлюб між сторонами (а.с. 43-44). Також вказаним рішенням встановлено, сторони з березня 2015 року проживають окремо, не спілкуються, не мають спільних інтересів та не ведуть спільне господарство. Судом під час розгляду справи було встановлено, що відповідач знаходився з позивачкою в зареєстрованому шлюбі та був зареєстрований в спірному будинку з її згоди як член сімї, що підтверджується матеріалами справи, а тому вважається членом сімї позивачки. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік. \~ \~ \~ \~Суд вважає, що відповідач, як член сім'ї позивачки, а саме як її чоловік, що було встановлено в судовому засіданні, зареєстрований зі згоди позивачки в належному їй на праві власності житловому будинку, проте без поважних причин з березня 2015 року, тобто понад рік не проживає у ньому, своєї реєстрації в ньому не припинив, що порушує права позивачки як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном. В той же час відповідач не є власником даного будинку, оскільки останній хоча і був подарований позивачці під час зареєстрованого шлюбу з відповідачем, однак відповідно до положень СК України таке майно є особистою власністю [PERSON] Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321 ЦК\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~статті 391 ЦК\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до\~статті 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні»\~№ 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що\~Закон № 1382-IV\~\~є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення\~статті 7 цього Закону\~підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Проте, відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності членів сім'ї без поважних причин понад рік. Оскільки ЦК України має вищу юридичну силу, тому суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання, а тому позовні вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідача, задоволенню не підлягають. Таким чином, дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що відповідач відсутній за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем свого проживання без поважних причин понад один рік. При цьому він не несе будь-яких витрат на утримання житлового приміщення, в якому не з'являється і не користується ним з березня 2015 року, а тому є таким що втратив право на користування цим житлом. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у звязку із частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір сплачений нею під час звернення з позовом до суду у розмірі, пропорційно до задоволених вимог (а. с. 26, 27). На підставі ст. 405 ЦК України, ст.ст. 150, 156 Житлового кодексу України,

Outcome: partial