Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права особистої власності на майно придбане в шлюбі 15.02.2012 року. Позовні вимоги декілька раз уточнювалися, відповідач звернувся по справі з зустрічним позовом, по справі було постановлене рішення від 01.07.2013 року, яке скасоване Апеляційним судом Харківської області 14 серпня 2013 року з постановленням судового рішення. Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова та рішення Апеляційного Суду Харківської області скасовані Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2013 року з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції. В провадження судді Руднєвої О.О. справа надійшла 08.01.2014 року. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про залишення зустрічної позовної заяви без розгляду, ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова зустрічний позов було залишено без розгляду. Позивачка [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги, остаточно уточнивши 28.01.2015 року, просила суд визнати за нею право особистої власності на ? частину майнових прав на нежитлове приміщення №19, яке розташоване на першому поверсі споруди №192-а ТЦ «Місто» по вул. Клочківській в м. Харкові загальною площею 33,9 кв.м., корисною площею 32,19 кв.метри та стягнути з відповідача на її користь 213560,41 гривень в рахунок погашення заборгованості по кредитним зобовязанням за кредитним договором № 6075538 від 30 січня 2008 року. В судовому засіданні позивачка та її представники за дорученням, спочатку [PERSON], потім [PERSON], потім [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, наполягаючи на їх задоволенні. Позивачка пояснила, що з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі та в січні 2008 року за письмовою, нотаріально посвідченою згодою відповідача отримала кредит в ЗАТ «ПУМБ» в сумі 325\~000 гривень, 01.02.2008 року її чоловік пішов та оформив договір на отримання прав на приміщення №19, яке розташоване на першому поверсі споруди №192-а ТЦ «Місто» по вул. Клочківській в м. Харкові загальною площею 33,9 кв.м., корисною площею 32,19 кв.метри з товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М», споруда іще знаходилася на стадії будівництва тому не була відповідним чином зареєстрована та введена в експлуатацію, тому були придбані саме майнові права на це приміщення. Вона сиділа в автомобілі, чоловік взяв з кредитних коштів 270\~000,00 гривень та пішов до приміщення де й оформив договір і сплатив кошти. Після чого він ще в березні 2008 року доплатив суму понад 6\~000,00 гривень. Вони сплачували разом за кредит, але 26 травня 2011 року розлучилися на підставі судового рішення, яке набрало законної сили в червні 2011 року. після чого вона сплачувала кредит і остаточно сплатили заборгованість в січні 2015 року, просить стягнути з відповідача половину виплачених коштів за кредитним зобовязанням за період з 26.05.2011 року по 12.01.2015 року в сумі 213560,41 гривень. Представники позивачки пояснили, що свідоцтво на відповідність приміщення торгівельного центру по вул. Клочківській №192-а в м. Харкові видане 21.08.2009 року, але в цей період не може бути оформлене право власності у звязку з забезпеченням позову на підставі ухвали Дзержинського районного суду м. Харкова від 29.03.2012 року, бо оформлення правовстановлюючих документів перебуває під забороною. Відповідач та його представник за дорученням, адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, просили в позові відмовити в повному обсязі. Відповідач пояснив суду, що позивачка намагається ввести суд в оману, що він дійсно давав згоду на отримання нею кредиту, коли вони перебували в шлюбі, але це був не цільовий кредитна придбання нерухомості, а споживчий кредит, який позивачка витратила на свої особисті потребі, а саме: сплатила заборгованість за попереднім кредитом в «Надра-Банк» на суму біля 8,5тисяч доларів США та виплатила борги чоловіку своєї сестри. На приміщення він витратив свої особисті гроші, бо позивачка не працювала й не мала коштів, бо виховувала їхню дитину. В період з 26.05.2011 року по 27 квітня 2012 року він сплатив за кредит по зобовязанням понад 36 тис. гривень, це було зроблено вже після розірвання шлюбу. Також сплачував витрати на утримання приміщення, телефонізацію, за енергопостачання, каналізацію, водопостачання тощо і ці витрати становлять понад 10 тис.гривень. Адвокат [PERSON] пояснення свого довірителя підтримала в повному обсязі та пояснила, що майнові права не можуть бути визнані майном подружжя, бо це врегулювань практикою Верховного Суду України, просила в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Судом неодноразово розяснені сторонам вимоги ст.ст.10,11,60 ЦПК України відносно тих обставин, що обовязок щодо доказування обґрунтованості своїх доводів та вимог законодавцем покладено на сторони, а судом докази тільки оцінюються та суд розглядає справу, виключно, в межах заявлених позовних вимог. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ч 3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, що до якої встановлені ці обставини. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні правовідносини та обставини: Позивачка та відповідач з 25 вересня 2004 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 26.05.2011 року № 2010/2-1180/11(яке набрало законної сили) на підставі з яким шлюб між сторонами розірвано, рішення набрало законної сили 06.06.2011 року. Факт перебування сторін в шлюбі не потребує доказування, бо підтверджений рішенням суду і проти нього сторони не заперечують. Під час шлюбу сторони придбали різне майно, яке є предметом розгляду інших судів м. Харкова та Харківської області. Предметом спору є майнові права на нежитлове приміщення №19, яке розташоване на першому поверсі споруди №192-а ТЦ «Місто» по вул. Клочківській в м. Харкові загальною площею 33,9 кв.м., корисною площею 32,19 кв.метри та половина виплачених коштів за кредитним зобовязанням за період з 26.05.2011 року по 12.01.2015 року в сумі 213560,41 гривень. 30.01.2008 року позивачка [PERSON] уклала з ЗАТ «Перший Український міжнародний банк» (надалі ПАТ «ПУМБ») кредитний договір № 6075538 згідно з яким отримала кредит в сумі 325\~000,00 гривень за цільовим призначенням кредиту для використання на розсуд позичальника (том 2арк.142-151), вищевказаний кредит отримано за згодою відповідача по справі [PERSON] (т.2арк.152), яка посвідчена 30.01.2008 року приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу [PERSON] та внесена в реєстр нотаріальних дій за № 344. Таким чином, суд приходить до висновку, що вищевказаний кредит придбаний за згодою подружжя та на потреби сімї. Видача готівки відбулася 30.01.2008 року в сумі 273\~530,00 гривень (том4 арк.57), сторони не заперечували та й заявою на видачу готівки від 30.01.2008 року, згідно з якою сума 51470,00 гривень була перерахована ПАТ «ПУМБ» до «НАДРА-БАНК» у рахунок погашення заборгованості позивачки [PERSON] по кредитним зобовязанням, які виникли до укладення шлюбу з [PERSON] (том 4 арк.58), сума 3250,00 гривень була перераховано 30.01.2008 року в рахунок проведення операцій за кредитними картками [PERSON]П.(том4 арк.59). Таким чином, суд приходить до висновку, що з отриманих за кредитним договором коштів на руках в подружжя 30.01.2008 року залишилася сума 270\~180,00 гривень (325\~000,00-51470,00 гривень - 3250,00 гривень= 270\~180,00 гривень). Спростовані доводи позивачки в тій частині, що кредит вони отримали в пятницю, 30.01.2008 року, бо загальновідомими та такими, що не потребують доведенню є ті обставини, що 30.01.2008 року це була середа, 31.01.2008 року-четвер, а 01 лютого 2008 року саме пятниця. 01.02.2008 року відповідач по справ [PERSON] уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М» договір на придбання прав на приміщення (дольової участі)№2, згідно з яким ТОВ «Авангард-М», як виконавець зобовязався перерахувати Забудовнику кошти на будівництво, а дольник [PERSON] шляхом фінансування забудови Бізнес-Центра обєкту нерухомості - нежитлового приміщення, за які й буде придбане відповідне приміщення та передане Дольнику (том1арк.9-14), сума дольової участі (паю) визначена в п.4.1. договору -276351,15 гривень. Відповідач [PERSON] сплатив 01.02.2008 року 270\~000,00 гривень на придбання права згідно з угодою №2 (том справи 2 арк.11), 27.03.2008 року сплатив решту 6\~351,15 гривень (том 2 арк.12). В судовому засіданні 06.07.2015 року позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] підтвердили суду, що ця сума не є кредитними коштами і це спільні кошти подружжя (доля кожного в спільних коштах становить 3175,56 гривень) Сторони підтвердили суду, що в період з 30.01.2008 року по 06.06.2011 року (день набуття чинності рішення суду про розірвання шлюбу) вони сумісно сплатили кредитні зобовязання за кредитним договором від 30.01.2008 року в сумі 165\~680,03 гривень, з яких тіло кредиту становить 30862,00 гривень, сплата відсотків за користування кредитом становить 134\~818,63 гривень (том справи 1 арк. справи 53 -54). Таким чином доля кожного з подружжя по виплаті кредитних зобовязань в період шлюбу становить 165\~680,03:2= 82840,32 гривень, проти чого сторони е заперечували. Позивачка суду не довела належними доказами ті обставини, що в період з 26.05.2011 року (день винесення рішення судом про розірвання шлюбу) та до 27.04.2012 року вона сплачувала кредитні зобовязання особисто. Вищевказаний факт суду довів відповідач, який надав суду відповідні квитанції (оригінали) щодо сплати зобовязань особисто і на підставі договорів оренди, що були вкладені між ним та [PERSON] і [PERSON], таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем особисто в рахунок погашення кредитних зобовязань було сплачено 36479,06 гривень (том справи 1арк.107,109,17391-96,137-172,т.2арк,69). Також суд вважає доведеним відповідачем той факт, що на підставі укладених ним договорів щодо обслуговування приміщення ним були сплачені комунальні послуги, послуги з телефонізації обєкту тощо на суму 10560,00 гривень(том1 арк.174-230,т.2.арк.31-68). Суд не може погодитися з доводами представника позивачки за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні 06.07.2015 року в тій частині, що ці витрати винен нести саме позивач, як власник майнових прав, бо його довірителька з 2012 року, претендуючи на спірне приміщення та майнові права повинна сплачувати кошти за їх утримання), таким чином, суд приходить до висновку, що доля кожного з колишнього подружжя на утримання приміщення складає 10560,0062=5280,00 гривень). Суд вважає доведеними належними доказами ті обставини, що позивачка особисто сплатила за кредитним договором від 30.01.2008 року в період з 01.05.2012 року по 12.01.2015 року 378 622,62 гривень (том 4 арк.5,6)(за тілом кредиту 282\~150,86 гривень за відсотками 96471,76 гривень), таким чином доля кожного з колишнього подружжя по сплаті зобовязань становить 378\~622,62 гривень:2= 189\~311,31 гривень. Суд приходить до висновку, що цю суму у відповідача слід зменшити на суму 36479,06 гривень, що сплачена ним за кредитними зобовязаннями особисто та на суму 5280,00 гривень понесених витрат по утриманню приміщення та за комунальні послуги 189\~311,31-36479,06-5280,00= 147\~552,25 гривень. Суд приходить до висновку, що саме ця сума 147\~552,25 гривень підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок погашення частини заборгованості за кредитними зобовязаннями подружжя від 30.01.2008 року. Розрахунок відсотків за кредитними зобовязаннями сторонами не оспорювано, відповідні експертизи судом не призначалися з-за відсутності клопотань, клопотань щодо врахування тих обставин, що відсотки сплачені з всієї суми кредитного зобовязання, а не з суми 270\~000,00 гривень, що були витрачені подружжям при оформлені з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М» договору на придбання прав на приміщення (дольової участі)№2від 01.02.2008 року не ставало. В мотивувальній частині ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 11.12.2013 року (том 3 арк.50-52) вказано, що при новому розгляді справи суду слід звернути увагу на ті обставини, що у випадку укладення кредитного договору одним з подружжя в інтересах сімї (придбання майна) та сплати коштів за цим договором подружжя право особистої власності на майно не набуває, а має право на компенсацію витрат на оплату кредитних платежів. У відповідності з вимогами Закону України «Про право на справедливий суд» від 12.02.2015 року, який набув чинності 28.03.2015 року та яким внесені відповідні зміни до ЦПК України, суди при постановленні рішень зобовязані застосувати судову практику, ураховуючи позицію Верховного Суду України та Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ. 21.08.2009 року обєкт забудовано, що підтверджується свідоцтвом Інспекції архітектурно-будівельного контролю в Харківській обалсті та 27 жовтня 20410 року згідно з актом прийому-передачі передано [PERSON]М.(відповідачу), але свідоцтво про право власності на нерухоме майно не видане, у відповідних органах реєстрації право власності не зареєстроване всупереч вимогам ст.331ч.2 ЦК України, бо право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації і виникає з моменту державної реєстрації (том 1 арк.9-18). Суд не може погодитися з доводами адвоката [PERSON] в тій частині, що на підставі ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6-2709св12 якщо сторони дійсно були в шлюбі та відповідно до ч 1,2 ст.69 СК України вони мають право розділи майно за взаємною згодою, а кредитні зобовязання не наділяють сторони правом вважати це майном спільним сумісним, яке підлягає розподілу між цими сторонами. Суд виважено відноситься до практики Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, але приходить до висновку, що ухвала Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6-2709св12 стосується до інших правовідносин між сторонами при розподілі майна подружжя і не може бути застосована безпосередньо до правовідносин, які виникли між подружжям [PERSON] та І.Н. при набуття та розподілі майна та майнових прав. Правовідносини між подружжям носять тривалий характер, але виникли після введення в дію Сімейного Кодексу України 2004 року, на підставі чого суд вважає за можливе застосування норм Сімейного Кодексу України 2004 року. Сторонами доведено суду, що сторони мали приблизно рівний рівень прибутків, доводи відповідача в тій частині, що позивачка в 2011 році майже не мала прибутку від підприємницької діяльності, судом належним чином (том1 арк.264). Посилання відповідача в тій частині, що позивачка не працювала, а займалася домогосподарством і виховувала дитину, спростовані довідкою ДПІ Дергачівського району Харківської області (том1арк.55,264, т.2 арк.133), згідно з довідкою від 19.11.2012 року прибуток як підприємець, позивачка в 2011 році не мала, а відповідач у 2011 році мав прибуток незначний, крім того, незалежно від того, що один з подружжя не мав з поважної причини відповідного доходу (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо), законодавець чітко передбачив захист прав цього з подружжя. Суд виключає посилання від подача на прибутки його матері, бо однією сімєю вони не жили і відповідач не довів суду отримання відповідної допомоги від своєї матері. Крім того суд вважає, що відповідач не довів того, що вніс свої особисті кошти, які набув до шлюбу, при укладенні договору з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М» на придбання прав на приміщення (дольової участі) 01.02.2008 року. Суд вважає доводи адвоката [PERSON] в судових дебатах стосовно того, що кредитні зобовязання позивачки забезпечувалися саме іпотекою, бо згідно з договором про іпотеку їй було надано кредит і вона саме була зобовязана виконувати свої кредитні зобовязання, які забезпечені майновою порукою хибними, бо ці обставини спростовуються саме діями відповідача [PERSON], який не заперечував проти виконання кредитного зобовязання під час шлюбу і самочинно сплачував кредит після його розірвання, а також іншими матеріалами справи. Суд вважає, що предметом укладення іпотечного договору має бути виключно зареєстрована державою нерухомість, як це передбачено Законом України «Про іпотеку» і в цій частині якщо сторона кредитного договору погодилася щодо забезпечення кредитних зобовязань за згодою свого чоловіка, то кредитний договір був укладений у відповідності з вимогами діючого законодавства. Крім того, на час видачі кредиту договір дольової участі укладений не був, а майна, зареєстрованого в порядку закону, а саме приміщення №19, яке розташоване на першому поверсі споруди №192-а ТЦ «Місто» по вул. Клочківській в м. Харкові загальною площею 33,9 кв.м., корисною площею 32,19 кв.метри на цей час не існує. У відповідності зі ст.5 Закону України «Про іпотеку»: Предметом іпотеки можуть бути один або декілька обєктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі обєкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Предметом іпотеки також може бути обєкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору (частина друга статті 5 в редакції Закону N 800-VI від 25.12.2008). Частина обєкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Іпотека поширюється на частину обєкта нерухомого майна, яка не може бути виділеною в натурі і була приєднана до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. Нерухоме майно передається в іпотеку разом з усіма його приналежностями, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Ризик випадкового знищення, випадкового пошкодження або псування предмета іпотеки несе іпотекодавець, якщо інше не встановлено іпотечним договором. Вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним субєктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором. Предметом іпотеки може бути право оренди чи користування нерухомим майном, яке надає орендарю чи користувачу право будувати, володіти та відчужувати обєкт нерухомого майна. Таке право оренди чи користування нерухомим майном для цілей цього Закону вважається нерухомим майном. Суд приходить до висновку, що до прийняття приміщення №2 ,27.10.2010 року за актом прийому-передачі в [PERSON] майнові права не виникли і тому, суд приходить до висновку, що відносини [PERSON] з ПАТ «ПУМБ» при укладенні іпотечного договору в забезпечення кредитного договору від 30.01.2008 року не мають відношення до предмету і підстав спору, що розглядається судом. П.25 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». При оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. Положення статті 65 Сімейного кодексу України (далі СК) щодо порядку розпорядження майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Порука є способом забезпечення виконання зобовязання (стаття 553 ЦК), договір поруки не створює обовязків для будь-яких інших осіб, крім сторін за договором. При оспорюванні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі предявлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі. Доказів тим обставинам, що [PERSON] оспорив укладений позивачкою [PERSON] іпотечний договір № 6075559 від 30.01.2008 року (т.4арк. 18-20) стороною відповідачів надано не було. Предметом іпотеки був житловий будинок в селі Черкаська Лозова Дергачівського району Харківської області по вул. Зоряній №122, який придбано позивачкою [PERSON] 18.12.2003 року, тобто до укладення шлюбу з відповідачем [PERSON] (т.4.арк.55). Ті обставини, що вищевказаний будинок було продано позивачці саме [PERSON] суд вважає такими, що відношення до матеріалів справи не мають. Згода на укладення іпотечного договору від чоловіка [PERSON] потрібна не була. Крім того, суд приходить до висновку, що для вирішення спору не має суттєвого значення той факт чи вищевказаний кредит був споживчим чи цільовим, кредит був оформлений в інтересах сімї і за згодою [PERSON]. На підставі ст.60 Сімейного Кодексу України 2004 року майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. На підставі ч 1 ст.61 СК України обєктом спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. На підставі вимог ч 3 ст.61 СК України якщо одним з подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом спільної сумісної власності подружжя. На підставі вимог ч 1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка і дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч.2 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна подружжя суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду сімї. Згідно ч 3 ст.70 СК За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вона одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно вимог ст.71 СК України: 1) [PERSON], що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір між ними може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 2) Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ним. 3) Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професіональній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другом з подружжя. 4) Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених цивільним Кодексом України. 5) Присудження одному з подружжя відповідної грошової компенсації можливе за умови попереднього вчення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. На підставі ст..319 Цивільного Кодексу України право власності в Україні складається з права володіння, права користування та права розпорядження та може набуватися тільки на законних підставах. На підставі ст..ст..321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, власник вправі вимагати захисту порушеного права власності в судовому порядку (ст.16 Цивільного Кодексу України). На підставі вимог ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати співвласникам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. На підставі ч 3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частині спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок користування та володіння спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обовязковим для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Згідно ч.1 ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. На підставі вимог ч 3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі вимог ст.372 ЦК України майно, що є в спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є в спільній сумісній власності укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно вимог п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-752 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи….». Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст.60,69 СК, ч.3ст.368 ЦК ), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які за законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки, земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби, грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі, грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною до реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилась внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи обох.» П.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : «До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобовязаннями, що виникли в інтересах сімї (ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою на час шлюбу на підставі договору дарування або у порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть, якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування на втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обовязковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв їх одержанню». П.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачає : «Вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК, щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової компенсації на депозитний рахунок суду». За відсутністю такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачені ст.365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли кожен із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без реального поділу і залишає майно у спільній частковій власності». Згідно з п.26 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». При вирішенні питання про поділ майна у вигляді акцій, частки (паю, долі) у фондах корпоративних господарських організацій судам слід виходити з того, що питання їх поділу вирішується залежно від виду юридичної особи, організаційно-правової форми її діяльності, характеру правовідносин подружжя з цим субєктом. Суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] за договором від 01.02.2008 року дійсно уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авангард-М» договір на придбання прав на приміщення (дольової участі), але це є дольова участь на придбання приміщення при будівництві (інвестування в будівництво), що не відноситься до корпоративних прав і не може вважатися судом часткою (паєм, долею) у фондах корпоративних господарських організацій, бо залежно від виду організації з якою укладено цей договір вона виступала як посередник між дольником та Забудовником саме при будівництві споруди, тобто договір є укладеним під час шлюбу і в інтересах сімї. У відповідності зі ст.177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні й нематеріальні блага. Згідно ч 1 ст.178 ЦК України обєкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходи від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилдучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невідємними від фізичної або юридичної особи. Таким чином, суд приходить до висновку, що майнові права на нежитлове приміщення №19, яке розташоване на першому поверсі споруди №192-а ТЦ «Місто» по вул. Клочківській в м. Харкові загальною площею 33,9 кв.м., корисною площею 32,19 кв.метри є обєктом цивільних прав, можуть відчужуватися іншим чином, не є вилученими з цивільного обороту, виникли на підставі дольової участі на придбання приміщення при будівництві (інвестування в будівництво), що не є обєктом корпоративних прав і не може вважатися судом часткою (паєм, долею) у фондах корпоративних господарських організацій, бо залежно від виду організації з якою укладено договір на придбання прав на приміщення (дольової участі в будівництві) з Забудовником через посередника, саме при будівництві споруди, а договір укладений під час шлюбу і в інтересах сімї. Суд приходить до наступного: Майнові права подружжя підлягають розподілу як обєкт цивільних прав. При вирішенні спору між сторони слід визначити борги подружжя та кредитні зобовязання подружжя. Стаття 360-7 ЦПК України передбачає: «Висновки Верховного Суду України щодо застосування норм права, викладені в його постанові, прийнятої за результатами розгляду справи з підстав, передбачених п.п.1-2 частини першої ст..355 цього Кодексу, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правові акти, що містять відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у Постанові Верховного Суду України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновку Верховного Суду України з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень тягне за собою відповідальність, установлену законом…….» Суд вважає, що не відступає від вимог позиції Верховного Суду України, який в Постанові Пленуму Верховного Суду України№11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» чітко звернув увагу судів на те, що «Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо». Дослідивши докази у справі в їх сукупності, з метою гуманості та справделивості, суд приходить до висновку, що позивачка частково довела суду обгрунтованність своїх вимог, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позовних вимог про стягнення судових витрат позивачкою не заявлено.

Outcome: approved