Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

Позивачка звернулася із вказаним позовом посилаючись на те, що після смерті матері у 2001 році вона успадкувала 1/3 частину двокімнатної квартири за адресою [ADDRESS], яка стала належати їй на підставі свідоцтва про право власності №53, виданого згідно розпорядження №53-Ж Рокитнянської районної державної адміністрації від 15.01.2004 та зареєстрованого у Білоцерківському БТІ 02.11.2004 за реєстром №22-4354. 25.11.2004 вона під впливом тяжкої обставини подарувала належну їй частину квартири відповідачці по справі [PERSON]. Просить визнати договір дарування від 25.11.2004 недійсним у зв»язку з тим, що вказана угода укаладалася нею під впливом тяжких обставин, оскільки у 2001 році померла її матір і вона фактично залишилася сама, почала вживати наркотичні засоби та стала залежною від них. У квітні 2004 року відносно неї була порушена кримінальна справа по ст.309 ч.1 КК України і вона була засуджена 21.07.2004 із застосуванням іспитового строку. Після вироку вона продовжувала вживати наркотичні засоби і сестра - [PERSON] запропонувала їй подарувати належну їй частину квартири її дочці - племінниці позивачки, відповідачці у справі запевняючи, що в разі повторного притягнення її до кримінальної відповідальності її частина може бути конфіскованою та пообіцяла придбати їй невелику однокімнатну квартиру взамін подарованої частини. Вироком Рокитнянського райсуду від 04.10.2005 вона була засуджена повторно до трьох років позбавлення волі. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги та пояснила, що у 2001 році в неї померла матір, вона була в депресії та почала вживати наркотики, за що була засуджена. Так як вона продовжувала вживати наркотики, сестра умовила її подарувати належну їй частину квартири племінниці - дочці сестри і взамін обіцяла придбати однокімнатну квартиру. Згодом 04.10.2005 повторно засуджена до 3-х років позбавлення волі, звільнилася на початку 2008 року. Проживала у сестри, а коли в неї у 2011 році виявили туберкульоз, то майже два роки пролежала в лікарні, з них 6 місяців лікувалася, а 1,5 роки не було куди повертатися і вона мешкала в лікарні, вже не будучи хворою. Неодноразово зверталася до сестри з приводу квартири, але та все обяцяла і не купила. Останній час мешкає у знайомої. Вважає, що сестра її обманула, пообіцявши купити квартиру. Якби не можлива конфіскація, свою частину квартири не дарувала б. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що в даному випадку мається збіг тяжких обставин для позивачки при укладанні договору дарування, так як у позивачки у 2001 році померла матір, вона мешкала одна, мала депресію, почала вживати наркотики і з 2003 року стоїть на обліку, як наркоманка. Тому пропозицію сестри зберегти квартиру від можливої конфіскації, яка мала б місце при подальшому вчиненні злочинів, пов»язаних із наркотиками, вона підтримала і повірила, що та їй придбає іншу квартиру. Після звільнення з місць позбавлення волі позивачка захворіла на туберкульоз і з 2011 по 2015 проходила курс лікування та стояла на обліку, тому вважає, що строк давності звернення до суду вона не пропустила, так як строк давності почався з 2015 року з часу зняття з обліку у лікарні позивачки. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою, до суду не з»явилася. Представник відповідачки в судовому засіданні позов не визнав та пояснив. що підстав для визнання недійсним договору дарування немає, так як позивачка уклала вказаний договір з відповідачкою добровільно і ніяких домовленостей з відповідачкою про купівлю іншої квартири не мала. Крім того, вирок суду був у липні 2004 року, а договір дарування мав місце 25.11.2004, тобто вона вже знала, що не буде конфіскації майна. На день смерті матері позивачка вже мала достатній життєвий досвід, у неї малася старша сестра і тому смерть матері не є причиною вживання наркотиків. Тобто вона укалала договір дарування добровільно, без впливу тяжкої для неї обставини. Крім того, з 2004 року пройшов значний проміжок часу і позивачка мала можливість звернутися до суду з позовом про розірвання даного договору чи визнання його недійсним. Даже якщо вважати, що до 2008 року вона не мала можливості звенутися до суду бо відбувала покарання, то з 2008 року вже минуло більше 9 років і строк давності звернення до суду минув. Тому просить відмовити у позові в зв»язку із відсутністю підстав та зі спливом терміну позовної давності. Свідок [PERSON] суду показала, що проживала неподалік від позивачки, знала її матір та сестру. Після засудження позивачки вела з нею переписку і від неї довідалася, що з метою приховування квартири від конфіскації, подарувала племінниці на пропозицію сестри свою частину. Остання при ній пообіцяла купити тій однокімнатну квартиру. Сестра проживала окремо, мала трьох дітей. Вважає, що позивачка довірилася сестрі та злякалася конфіскації. Свідок [PERSON] суду показала, що познайомилася із позивачкою у 2011 році під час лікування позивачки в тубдиспансері, де та лікувалася від туберкульозу. Через 6 місяців після закінчення лікування позивачка продовжила проживати в лікарні, бо не було куди повертатися. Зараз позивачка живе у неї. Знала, що у позивачки була частина квартири, яку вона подарувала племінниці. Вживала наркотики і тому подарувала свою частину. Заслухавши сторони, їх представників, свідків, дослідивши надані докази, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні встановлено, що позивачка була власником 1/3 частини квартири [ADDRESS], яку вона 25.11.2004 подарувала шляхом укладання договору дарування своїй племінниці [PERSON]. Згодом 04.10.2005 позивачка була засуджена до 3,6 років позбавлення волі і звільнилася з її слів весною 2008 року. Після звільнення позивачка проживала у своєї сестри, а потім захворіла на туберкульоз та проходила з березня 2001 року стаціонарне лікування у Рокитнянському тубдиспансері, де після спливу 6-ти місяців лікування продовжила проживати як така, що не має місця проживання. 10.05.2017 позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним, так як вважає, що він був вчинений під впливом тяжких обставин - смерть матері, наркоманія, судимість. У відповідності до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов»язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як вбачається із наданої суду копії договору дарування позивачка подарувала належну їй частину квартири, а відповідачка прийняла у дар дану частину квартири, тобто сторони виконали всі умови договору дарування. Письмової домовленості про майбутню купівлю іншої квартири позивачці між позивачкою та відповідачкою суду не надано, тобто договір є дійсним і не підпадає під дію ч.2 ст.717 ЦК України. Згідно до ч.1 ст.233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім»ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин». Суд вважає, що в даному випадку договір дарування не був укладений під впливом тяжких обставин для позивачки, так як приховування майна від можливої конфіскації не є тяжкою обставиною, так як позивачка на запитання головуючого, чи був би укладений договір дарування без загрози конфіскації відповіла, що ні, в такому б випадку договір дарування укладеним не був би. Крім того, як вбачається із п.23 Пленуму… тяжкими обставинами повинна скористатися друга сторона правочину, тоді як позивачка вказує, що тяжкими обставинами скористалася її сестра [PERSON], яка умовила її укласти договор дарування і яка не є стороною правочину. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Наслідки спливу позовної давності обумовлені у ст.267 ЦК України, відповідно до ч.3 якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Ч.5 даної статті передбачені підстави для поновлення пропущеної позовної дасності. Суд вважає, що є підстави для застосуваня строку позовної дасності, так як договір дарування був укладений 25.11.2004 року, засуджена позивачка до позбавлення волі вироком суду від 04.10.2005 і вона відбувала покарання до весни 2008 року (зі слів позивачки), проходила лікування з 11.03.2011 протягом 6-ти місяців, подала позовну заяву до суду 10.05.2017, тобто після 13 років з часу його укладення і заяви про поновлення сроку позовної давності позивачкою чи її представником до суду не подано. Суд вважає хибним твердження представника позивачки, що строк позовної давності розпочався у березні 2015 року, тобто після зняття з диспансерного обліку, так як позивачка і свідок підтвердили в судовому засіданні, що позивачка проходила 6-ти місячний курс лікування, а інший час вона стояла на диспансерному обліку, як така, що перенесла захворювання туберкульозом. Тобто вона мала вільний доступ до адвоката чи іншого органу, який захищає права громадян і представляє їх інтереси в суді, мала можливість звернутися до суду із відповідною позовною заявою і ніщо не заважало їй цим скористатися, тим паче з 2008 по 2011 р.р., коли після звільнення з місць позбавленя волі вона проживала у сестри [PERSON] і також не була позбавлена можливості звернутися за захистом своїх прав до суду.

Outcome: dismissed