Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивачка у лютому 2016 р. звернулась в суд з позовом до відповідача про визнання незаконним рішення сесії Милуванської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області від 13.05.2014 р. «Про розгляд звернення гр. [PERSON]». Ухвалою суду від 12.04.2016 р. до участі в розгляді справи залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача. Після збільшення позовних вимог 27.03.2017 р. позивачка просила також визнати недійсним акт від 26.04.2012 р., який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідача, поновивши строк для оскарження вказаного акту. Заявлені вимоги обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.10.2009 р. належить будинковолодіння № 86 по вул. Миру в с. Милування Тисменицького району Івано-Франківської області, право власності належно зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ. Поряд з належним їй будинковолодінням розташований старий житловий будинок, який частково зруйнований, тому не придатний для проживання. Частина цього старого будинку належала її покійному чоловікові [PERSON], а друга частина належить третій особі [PERSON] у порядку спадкування після смерті батьків. Рішенням Милуванської сільської ради від 30.10.1993 р. її покійному чоловікові [PERSON] передана у власність земельна ділянка, якою вони користувались, площа якої у рішенні не вказана. Згідно записів у погосподарських книгах та в земельно-облікових документах сільської ради позивачка продовжує користуватись земельною ділянкою загальною площею 1,07 га, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,82 га для ведення особистого селянського господарства. Після смерті чоловіка вона вирішила оформити право власності на вказані земельні ділянки, однак, під час підготовки документів виникли непорозуміння з власником частини старого будинку [PERSON] щодо встановлення дороги до його присадибної земельної ділянки та криниці. Рішенням Милуванської сільської ради від 09.10.2009 р. затверджений акт земельної комісії сільської ради від 15.09.2009 р., згідно якого встановлено заїзд та межу до земельної ділянки [PERSON] Таким чином, спір щодо встановлення заїзду було вирішено, вказане рішення [PERSON] не оскаржував. Рішенням сільської ради від 28.11.2013 р. позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок, якими вона користується. Однак, оскаржуваним рішенням від 13.05.2014 р. сільська рада відмовила їй у приватизації частини присадибної земельної ділянки шириною 1,40 м, посилаючись на те, що це є стежка, призначена для спільного користування та проходу до її та [PERSON] господарств і проходу до криниці. Вказані обставини не відповідають дійсності, акт комісії від 26.04.2012 р., який став підставою для прийняття цього незаконного рішення, щодо встановлення стежки не затверджений сесією сільської ради у порушення вимог п.34 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» щодо виключної компетенції сільської ради у регулюванні земельних відносин. Представники позивача у судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала і пояснила, що чоловік позивачки [PERSON] у свій час побудував житловий будинок, який позивачка успадкувала, на новому місці, що прилягає старого господарства, де будо два господарі, а саме чоловік позивачки та батько [PERSON], які були власниками старого будинку по 1/2 частині та мали один заїзд. Чоловік позивачки після побудови нового будинку зніс свою половину старого будинку, а друга половина [PERSON] залишилась, там ніхто не проживає. Спірна стежка шириною 1,40 м є заїздом до старого господарства, вона залишилась у спільному користуванні позивачки і [PERSON]; ця стежка ніколи не належала до господарства позивачки, не передавалась її чоловікові у користування, оскільки це земля сільської ради, її власником, тобто власником заїзду, є сільська рада, цей заїзд відображений у генплані с. Милування. Просила у позові відмовити. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не погодився із заявленим позовом, пояснив, що власниками старого будинку були його батько [PERSON] та чоловік позивачки [PERSON], якому поряд надали земельну ділянку під забудову; після побудови нового будинку [PERSON] розібрав свою частину старого будинку. Позивачка побудувала у горбі бетонний погріб, самовільно захопивши частину громадської землі, а тепер хоче її приватизувати. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що позивачка [PERSON] після смерті свого чоловіка [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 30.10.2009 р. успадкувала право власності на будинковолодіння № 86 по вул. Миру в с. Милування Тисменицького району Івано-Франківської області, право власності позивачки зареєстроване Івано-Франківським ОБТІ у Реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується відповідним витягом від 09.11.2009 р. (а.с.11). Поряд з належним позивачці будинковолодінням розташований старий житловий будинок, який частково зруйнований; зруйнована частина цього старого будинку належала її покійному чоловікові [PERSON], а другу частину після смерті батька успадкував [PERSON], який є третьою особою у даній справі. У старому будинку, який є непридатним для проживання, ніхто не проживає. Згідно записів у погосподарських книгах та земельно-облікових документів Милуванської сільської ради позивачка продовжує користуватись земельною ділянкою загальною площею 1,07 га, з якої 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та 0,82 га для ведення особистого селянського господарства. Рішенням Милуванської сільської ради від 28.11.2013 р. позивачці надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення в натурі (на місцевості) меж вказаних земельних ділянок (а.с.8). Оскаржуваним рішенням від 13.05.2014 р. «Про розгляд звернення гр. [PERSON]» відповідач Милуванська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області відмовила позивачці у приватизації частини присадибної земельної ділянки шириною 1,40 м (а.с.76). Вказане рішення відповідач мотивував тим, що це є стежка, яка у користування позивачці не передавалась і відноситься до земель запасу сільської ради, ця стежка призначена для спільного користування та проходу до господарств позивачки та [PERSON] і доступу до джерела (криниці), згідно акту комісії від 26.04.2012 р. Цими ж обставинами представник відповідача у судовому засіданні обґрунтовувала свої заперечення на заявлений позов. Суд враховує, що відповідач у порушення вимог ч.1 ст.60 ЦПК України, згідно якої кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, не надав суду належних і допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин. Голослівним є твердження відповідача про те, що спірна стежка шириною 1,40 м є заїздом до старого господарства, який відображений у генплані с. Милування, що власником цього заїзду є сільська рада. З наданої відповідачем викопіровки з карти формування території с. Милування (а.с.108) та з наданого на вимогу суду відділом містобудування та архітектури Тисменицької РДА викопіювання з генерального плану с. Рошнів (1973 р.), до якого входила територія с. Милування (а.с.115), судом встановлено, що через земельну ділянку позивачки не проходить стежка чи громадський заїзд (позначена на викопіюванні (а.с.115) лінія, яка проходить через земельну ділянку позивачки, є підземним кабелем, що підтвердила у судовому засіданні третя особа). Суд вважає, що акт комісії від 26.04.2012 р. (а.с.107), який був підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідача, не має юридичної сили, оскільки складений не членами комісії із земельних відносин сільської ради та не затверджений на сесії сільської ради, що підтверджено інформацією відповідача (а.с.6), у порушення вимог п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», згідно якого до виключної компетенції сільської ради належить вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. З огляду на те, що відповідач не довів наявності на земельній ділянці позивачки громадської стежки, яка відноситься до земель загального користування та згідно ст.83 ЗК України є комунальною власністю територіальної громади села; з урахуванням встановлених обставин, що з користування позивачки не вилучалась частина земельної ділянки для влаштування стежки, відсутності відповідного рішення про влаштування такої стежки для спільного користування позивачки та [PERSON], наявності у останнього доступу до джерела водопостачання та заїзду до його земельної ділянки, що підтверджується актом узгоджувальної земельної комісії від 15.09.2009 р., затвердженим рішенням сільської ради від 09.10.2009 р. (а.с.9-10), з якими [PERSON] погодився, суд дійшов висновку про незаконність оскаржуваного рішення, яким порушуються права позивачки як належного землекористувача, та обґрунтованість першої позовної вимоги. Відповідно до вимог ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на земельну ділянку, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно п.«г» ч.3 ст.152 ЗК України передбачено такий спосіб захисту прав громадян на земельні ділянки як визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Оскаржуваний позивачкою за другою позовною вимогою акт від 26.04.2012 р., який став підставою для прийняття оскаржуваного рішення відповідача, крім вказаних вище обставин щодо його незаконності, складений у відсутності позивачки, нею не підписаний, їй не вручався; про існування акту позивачка довідалась під час звернення до суду з позовом про визнання незаконним рішення від 13.05.2014 р. Оскільки вказаний акт порушує права позивачки як належного землекористувача, його слід визнати недійсним. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 83, 152 ЗК України,

Outcome: approved