Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, який згодом уточнювався з приводу невиплачених сум, до Степненського комунального дошкільного навчального закладу (ясла-садочок) «Сонечко», Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, порушення термінів розрахунку при звільнені (не виплати матеріальної допомоги на оздоровлення), стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому зазначила, що з 03.10.2011 р. працювала на посаді завідуючого господарством в Степненському комунальному дошкільному навчальному закладі (ясла-садок) «Сонечко» Запорізького району Запорізької області на 0,5 ставки. Позивачка є інвалідом ІІ групи загального захворювання (цукровий діабет). За час роботи, до березня 2015 р. нарікань стосовно неналежного виконання нею посадових обовязків не було. До дисциплінарної відповідальності не притягувалась. Згідно з вказівками відповідача № 1 в особі завідуючої ДНЗ «Сонечко» [PERSON], крім роботи завгоспа, позивачка виконувала не безоплатній основі обовязки комірника. Починаючи з березня 2015 р. відповідач № 1 в особі завідуючої ДНЗ «Сонечко» [PERSON] почала ініціювати перевірки роботи позивачки депутатами Степненської сільської ради. Голова Степненської сільської ради [PERSON] разом з секретарем сільської ради [PERSON] з квітня 2015 р. відвідуючи позивачку на робочому місця або запрошуючи у сільську раду погрожували їй та вимагали, щоб вона звільнилась за власним бажанням. Підстави такої поведінки позивачці не відомі, однак у подальшому з'ясувалось, що завідуюча ДНЗ бажала прийняти на посаду, яку займала позивачка дружину свого рідного брата, що й зробила 18.08.2015 р. З 15.04.2015 р. до початку травня позивачка перебувала у щорічній відпустці. Всім працівникам закладу при наданні відпустки у 2015 р. виплачували матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі посадового окладу. Позивачці її не виплатили. При звільненні 02.07.2015 р. їй також її не виплатили, що позивачка вважає порушенням вимог ст. 116 КЗпП України. 20.07.2015 р. завідуюча ДНЗ на машині сільської ради відвезла її до заступника голови Запорізької районної адміністрації [PERSON], який у своєму кабінеті почав вимагати, щоб [PERSON] звільнилася за власним бажанням, погрожував, якщо вона сама не напише заяви про звільнення нею буде займатися прокуратура. 21.07.2015 р. тільки вона прийшла на роботу завідуюча почала вимагати, щоб [PERSON] написала заяву на звільнення за власним бажанням, казала їй, що питання її звільнення на контролі у райдержадміністації. Позивачка зазначила, що розхвилювалась, у неї піднявся цукор у крові та їй стало погано і вона не витримала такого тиску та під диктовку завідуючої написала заяву про звільнення за власним бажанням з 22.07.2015 р. Поважної причини звільнення вона не зазначила, тому що в неї такої не було. Ввечері позивачка ознайомилася зі змістом ст. 38 КЗпП України та зранку 22.07.2015 р. подала відповідачу № 1 заяву про відкликання заяви про звільнення за власним бажанням. На зазначеній заяві завідуюча написала «Не згодна» та розписалась. Позивачка продовжувала виконувати свої функціональні обовязки, а через деякий час завідуюча запросила її до свого кабінету для ознайомлення з наказом про звільнення від 21.07.2015 р. № 24-к. Таким чином, позивачка вважає, що її звільнили незаконно, у зв'язку з чим погіршився стан її здоров'я та вона понесла матеріальні витрати у розмірі 635,44 грн., які витратила на лікування у звязку із загостренням її хронічної хвороби та терміновим госпітулюванням, які просить суд стягнути з відповідача № 1 та відповідача № 2 та моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 6\~800,00 грн., яку вона просить стягнути з відповідача № 2. Моральну шкоду обґрунтовує погіршенням стану здоров'я та вимушеним позаплановим лікуванням. Крім того, позивачка вважає, що втратила заробітну плату за час вимушеного прогулу, яка складає 4\~513,41 грн. та при звільнені не отримала допомогу на оздоровлення, яка складає 680,00 грн., які вона просить стягнути з відповідача № 2. В судовому засіданні [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги наполягали на їх задоволенні. В судовому засіданні представник Степненського комунального дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Сонечко» Запорізького району Запорізької області [PERSON], завідуюча [PERSON] та представник Степненської сільської ради Запорізького району Запорізької області [PERSON] заперечували проти задоволення позову з наступних підстав. [PERSON] за час роботи зарекомендувала себе як постійна порушниця трудової дисципліни, працівник, який недбало ставиться до виконання своїх трудових обовязків, а саме: постійно спізнювалася на роботу, іноді допускала прогули, в період з 02.07.2015 р. по 15.07.2015 р. позивачка не працювала та не надала листа непрацездатності. На протязі тривалого часу позивачка не реагувала на заходи громадського впливу і зауваження завідуючої, тому 19.06.2015 р. їй була винесена догана за порушення виконавчої (трудової) дисципліни. Завідуюча зазначила, що враховувала її стан здоров'я, постійно йшла їй на зустріч, не застосовувала до неї дисциплінарні стягнення сподіваючись, що вона з часом перегляне своє відношення до порушень трудової дисципліни і стане виконувати свої обовязки належним чином. 21.07.2015 р. [PERSON] звернулася до завідуючої з офіційною заявою про звільнення з роботи за власним бажанням, пояснивши, що з 22.07.2015 р. не зможе виконувати свої обовязки у звязку із станом здоров'я. 22.07.2015 р. на роботу вона не вийшла і за остаточним розрахунком не з'явилася. Як тільки [PERSON] з'явилася їй видали трудову книжку і вона отримала повний розрахунок. Завідуюча зазначає, що їй 03.08.2015 р. поступила заява датована 22.04.2015 р., в якій [PERSON] просила анулювати свою заяву про звільнення від 22.07.2015 р. В подальшому представником Степнянської КДНЗ «Сонечко» в додаткових запереченнях на позовну заяву зазначено, що все ж таки [PERSON] звернулась з заявою про анулювання своєї заяви про звільнення 22.07.2015 р. однак близько 17-00 год. тобто після закінчення робочого часу. Все викладене відповідачі підтверджують неодноразово складеними актами перевірки та чисельними поясненнями. Суд, вислухавши представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.07.2015 р. [PERSON] подано заяву про звільнення її за власним бажанням з 22.07.2015 р. Зазначена заява зареєстрована в журналі реєстрації заяв КДНЗ «Сонечко» під № 79.1 від 21.07.2015 р. В цей же день, тобто 21.07.2015 р. видано наказ № 24-к про звільнення [PERSON] за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України з 22.07.2015 р. На зворотній частині зазначеного наказу [PERSON] зазначила «не згодна», однак дата ознайомлення з наказом відсутня. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Виходячи зі змісту цієї статті, працівникові дається безумовне право на відкликання поданої ним заяви про звільнення за власним бажанням протягом двотижневого строку встановленого ст. 38 КЗпП України. Розглядаючи справу, судом встановлено, що [PERSON] в останній день роботи, тобто 22.07.2015 р. скористалась своїм правом про відкликання своєї заяви про звільнення, однак заява своєчасно зареєстрована не була і [PERSON] звільнена з роботи. Суд не приймає до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що 22.07.2015 р. [PERSON] не було на роботі, тому як вони спростовуються наказом про звільнення з 22.07.2015 р., тобто це є останнім днем роботи позивача. Ствердження представника позивача про те, що заява [PERSON] про відкликання її заяви про звільнення подана 03.08.2015 р., про що свідчить книга реєстрації заяв в якій зазначена заява зареєстрована під номером 85 (а.с. 76) спростовується матеріалами перевірки Відділу освіти молоді та спорту Запорізької районної державної адміністрації проведеною за скаргою [PERSON] поданою на наступний день після звільнення, тобто 23.07.2015 р. В зазначеній скарзі [PERSON] зазначала, що завідуюча дитячим садком [PERSON] не реагувала на її заяви, не реєструвала їх належним чином, в тому числі і заяву про анулювання заяви про звільнення, на якій тільки поставили резолюцію «не згодна» без зазначення дати та належної реєстрації. За результатами перевірки скарги [PERSON] наказом № 156 від 21.08.2015 р. начальника відділу освіти, молоді та спорту Запорізької РДА Запорізької області [PERSON] притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за зазначене порушення. Опитана у судовому засіданні начальник відділу [PERSON] підтвердила, що дійсно за фактами зазначеними в скарзі [PERSON] була проведена перевірка, ці факти знайшли своє підтвердження, в письмових поясненнях з приводу скарги [PERSON] зазначала, що дійсно 22.07.2015 р. завгосп [PERSON] прийшла до неї з заявою про анулювання заяви про звільнення за власним бажанням від 21.07.2015 р., однак вона цю заяву не підписала. Надані під час судових дебатів пояснення представника відповідача [PERSON] про те, що завгосп дійсно приходила з зазначеною заявою 22.07.2015 р., однак вже після закінчення робочого часу, ні якими доказами не підтверджено. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного, суд вважає, що в цій частині позов [PERSON] підлягає задоволенню та наказ про звільнення Степненського комунального дошкільного навчального закладу (ясла-садок) «Сонечко» Запорізького району Запорізької області «Про звільнення завгоспа [PERSON]Г» від 21.07.2015 р. № 24-к є незаконним та підлягає скасуванню. У звязку з викладеним і підлягають задоволенню позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу з 23.07.2015 р. по час винесення рішення, а саме 10.12.2015 р. Суд не піддає сумніву наданий позивачем розрахунок середньої заробітної плати, тому як ця сума підрахована на підставі даних, зазначений у формі ОК -5 «Індивідуальні відомості про застраховану особу» управління Пенсійного фонду України в Запорізькому районі Запорізької області, заперечень з приводу розрахунку відповідачами надано не було. У звязку з чим, суд вважає за необхідне стягнути зі Степнянської сільської ради Запорізького району Запорізької області заробітну плату за час вимушеного прогулу у сумі 4\~513,41 грн. Розглядаючи вимоги щодо стягнення матеріальної шкоди, завданої позивачу під час вимушеного лікування та моральній шкоді, суд вважає що ці вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що дійсно [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 24.07.2015 р. по 31.07.2015 р., про що свідчить копія лікарняного листа та виписний епікриз з КУ «ОК Ендокриндиспансер». Судом приймаються до уваги надані чеки на витрати по лікуванню на суму 335,43 грн., яка підлягає стягненню зі Степнянської сільської ради Запорізького району Запорізької області, при цьому суд не враховує надану квитанцію на 300,00 грн., тому як вона сплачена приватному підприємству [PERSON], а не лікувальному закладі, де вона проходила лікування. Окрім того, суд вважає, що позивачу дійсно нанесена моральна шкода, яка полягала у переживаннях з приводу незаконного звільнення та загостренням у зв'язку з тим хронічної хвороби, що потребувало стаціонарного лікування. При визначенні моральної шкоди, суд виходить з положень ст.23 ЦК України та розяснень п. 16 постанови №4 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року згідно із якою, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. З урахуванням викладеного, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд оцінює моральну шкоду, спричинену [PERSON] у розмірі 1\~000,00 грн., яка підлягає стягненню зі Степнянської сільської ради Запорізького району Запорізької області. Позовні вимоги в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення задоволенню не підлягають з наступних підстав. ПКМУ від 30.08.2002 р. № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» в п. 4 встановлює зокрема, надати право керівникам місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, при яких створені централізовані бухгалтерії, керівникам бюджетних установ, закладів та організацій в межах фонду заробітної плати, затвердженого в кошторисах доходів і видатків: надавати працівникам матеріальну допомогу, в тому числі на оздоровлення, в сумі не більше ніж один посадовий оклад на рік, крім матеріальної допомоги на поховання. Тобто, виходячи з приписів даного пункту, це право, а не обовязок керівника, за наявності відповідних коштів, призначити працівнику матеріальну допомогу на оздоровлення. Якщо відсутня така фінансова можливість матеріальна допомога не виплачується взагалі або виплачується не всім працівникам, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення суд присуджує понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial