Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд в Республіку Італія для постійного місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], мотивуючи тим, що відповідач [PERSON] 09 липня 2014 року надав згоду дитині [PERSON] на тимчасові поїздки за кордон, зокрема до республіки Польщі та усіх країн Шенгенської угоди, Італії, Болгарії в період з 25 липня 2014 року до 25 липня 2016 року. Дозвіл на виїзд дитини за кордон закінчився 25 липня 2016 року, однак вона не може приїхати з дитиною в Україну до батьків, оскільки не зможе без нотаріально засвідченої згоди батька повернутися з дитиною в Італію. Через неприязні відносини з відповідачем, останній добровільно не надає такої згоди, чим грубо порушує інтереси дитини на свободу пересування. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримав, суду пояснив, що до 08 серпня 2014 року позивачка [PERSON] перебувала в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] У шлюбі народилася дочка [PERSON], яка на даний час знаходиться у позивачки на вихованні та повному її утриманні. Позивачка [PERSON] з дочкою [PERSON] проживає [ADDRESS]. Дитина регулярно відвідує італомовний дитячий садочок «Пальчик» м.Больцано,починаючи з 2014 року.Позивачка працює в місті Больцано та орендує житлове приміщення, розташоване в [ADDRESS]., вона сплачує орендну плату - по 680 євро кожного місяця. Однак, підприємство з надання соціальних послуг в м.Больцано надає [PERSON] матеріальну допомогу для покриття витрат за орендну плату та суміжних витрат в період за лютий 2016 - січень 2017 року в сумі 630 євро щомісячно на 12 місяців. 23 жовтня 2015 року Суд Больцано прийняв рішення, яким визначив стягувати з відповідача [PERSON] в користь дочки [PERSON] 250 євро. Згідно довідки Ощадкаси відповідачем на рахунок позивачки сплачено 2250 євро за 9 місяців в період з 17.11.2015 року по 11.07.2016 року, протягом шести місяців аліменти не сплачені, а саме за час судового розгляду - з травеня 2015 до жовтня 2015 року.Після розлучення між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] склалися неприязні відносини. У зв'язку із цим позивачка була змушена звернутися в поліцію в місті Больцано. 6 травня 2015 року Суд Больцано постановив рішення проти [PERSON] застосувати примусові запобіжні заходи заборони наближатися до місць, зазвичай відвідуваних потерпілою і, зокрема: заборона наближатися до потерпілої [PERSON] та її неповнолітньої дочки [PERSON], де б вони не знаходились, згідно припису триматись на відстані від них та від місць, часто відвідуваних ними не менше 500 м, і особливо відзначено місця, відвідувані потерпілою, такі як її місце проживання, що знаходиться у [ADDRESS], місце роботи в Palazzo della Provincia, що по вул.Мачелло, 12, а також у садочку «Роllісіпо», який відвідує неповнолітня дочка, що по вул.Друзо, 227; заборона спілкуватися у будь-який спосіб з потерпілою та її неповнолітньою дочкою. Також відповідача Судом попереджено, що у разі по факту порушення ним даних запобіжних заходів може привести до посилення покарання, включаючи застосування утримання під вартою. У 2014 році [PERSON] з дочкою [PERSON] приїздили в Україну, а саме в с.Переволока Бучацького району Тернопільської області в гості до батьків. Тоді 9 липня 2014 року відповідач [PERSON] надав свою згоду на тимчасові поїздки за кордон, зокрема до республіки Польщі та усіх країн Шенгенської угоди, Італії, Болгарії в період з 25 липня 2014 року до 25 липня 2016 року, дитині [PERSON]. Дозвіл на виїзд дитини за кордон закінчився 25 липня 2016 року, позивачка не може приїхати з дитиною в Україну до батьків, тому що не зможе без нотаріально засвідченої згоди батька повернутися з дитиною в Італію. Через неприязні відносини між колишнім подружжям відповідач добровільно не надає такої згоди. [PERSON] не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, суду пояснив, що він дав згоду на тимчасові поїздки доньки за кордон до Італії з будь-якою метою в період з 01 квітня 2017 року по 01 грудня 2017 року. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: 08 серпня 2014 року розірвано шлюб між сторонами; У шлюбі народилася дочка [PERSON], [INFO], яка проживає з позивачкою; Позивачка з дочкою [PERSON] проживає [ADDRESS]; Позивачка працює в місті Больцано в «Palazzo della Provincia», що по вул.Мачелло, 12 та орендує житлове приміщення, розташоване в [ADDRESS]; Дитина регулярно відвідує італомовний дитячий садочок «Пальчик» м.Больцано; 23 жовтня 2015 року Суд Больцано прийняв рішення, яким визначив стягувати з відповідача [PERSON] в користь дочки [PERSON] 250 євро; Відповідач не дає згоди на оформлення проїзних документів для виїзду дитини [PERSON] за кордон; Відмова відповідача дати згоду на оформлення проїзних документів для виїзду дитини за кордон не відповідає її інтересам. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO], за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до переконання, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина з України за кордон є необгрунтованою, і вважає, що виїзд неповнолітньої дитини разом з матір'ю за кордон провадиться в інтересах дитини, з метою забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved