Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з часу одруження з [PERSON], що мало місце в 1981р., на законних підставах вселилася в квартиру [ADDRESS] та з цього часу постійно проживає і є зареєстрованою за вказаною адресою. Зазначає, що вказана квартира фактично належала ще дідові її чоловіка - [PERSON], котрий в 1947 році на підставі ордера за №294, виданого Мостиською міською радою, вселився в зазначену квартиру та в подальшому разом зі своєю сім'єю, в тому числі з внуком [PERSON] проживав за вказаною адресою, однак своєчасно не приватизував дану квартиру. Вказує, що з 1981р. по [INFO] вона (позивачка) проживала у зазначеній квартирі спільно з чоловіком [PERSON], а після його смерті проживає там одна. Протягом зазначеного періоду ані її чоловіку [PERSON], ані їй (позивачці) як його єдиному правонаступнику, не чинилося будь-яких перешкод щодо користування квартирою ні з боку відповідачів, ні з боку інших юридичних чи фізичних осіб та не ставилось питання щодо неправомірності їх проживання та користування такою. Вважає, що протягом 33 років, в тому числі більше 13 років після 01.01.2001р., продовжує добросовісно, відкрито та безперервно володіти квартирою, утримує таку в належному стані та сплачує всі необхідні платежі. Крім того, стверджує те, що лише в ході розгляду даної справи дізналася, що відповідач - Мостиське районне об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка, яке є правонаступником районного об'єднання Товариства української мови ім.Т.Шевченка, ще в 1998р. оформило право власності на будинок [ADDRESS], де на першому поверсі знаходиться квартира, в якій вона (позивачка) постійно, в тому числі станом на 1998р. проживала та була зареєстрованою. Звертає увагу на ті обставини, що реєстраційне посвідчення на зазначений будинок [ADDRESS] в цілому видано відповідачу Мостиському районному об'єднанню Всеукраїнському товариству «Просвіта» ім.Т.Шевченка ще в 1998році, однак до 2004р. квартира [ADDRESS] в цьому ж будинку знаходилася на балансі «Управління будинками», а з 02.02.2004р. по даний час перебуває на балансі МКП «Житловик», де вона (позивачка) значиться як головний квартиронаймач. Вважає, що реєстраційне посвідчення від 21.09.1998р., видане районному об'єднанню Товариства української мови ім.Т.Шевченка (правонаступником якого є Мостиське районне об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка) на будинок [ADDRESS], як і рішення Мостиського міськвиконкому від 22.03.1991р. за №51, яке послужило підставою для оформлення за Мостиським районним об'єднанням Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка права власності на будинок [ADDRESS] в цілому та видачі Мостиському районному об'єднанню Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка відповідного реєстраційного посвідчення, порушило її право на проживання в оспорюваній квартирі [ADDRESS]. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати частково недійсним реєстраційне посвідчення від 21.09.1998р., видане районному об'єднанню Товариства української мови ім.Т.Шевченка (правонаступником якого є Мостиське районне об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка) на підставі рішення Мостиського міськвиконкому від 22.03.1991р. за №51, зокрема на об'єкт нерухомого майна - на будинок [ADDRESS]; визнати частково недійсним рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області за № 51 від 22.03.1991р.; визнати за нею (позивачкою) право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Вимоги позивачкою підтримано в судовому засіданні. Представник відповідачів - Мостиської міської ради Львівської області та виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області в судовому засіданні позов визнала повністю. Розцінює оспорюване позивачкою рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради як незаконне з мотивів його невідповідності Конституції та законам України. Вважає, що не було законної підстави для видання виконавчим органом Мостиської міської ради рішення за №51 від 22.03.1991р., яке послужило підставою для оформлення за Мостиським районним об'єднанням всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка права власності на будинок [ADDRESS] в цілому та внесення у справку приналежності будинку [ADDRESS] запису про фактичну зміну власника без рішення суду. Вважає, що і не було будь-яких законних підстав для оформлення за Мостиським районним об'єднанням всеукраїнського товариства «Просвіта» ім..Т.Шевченка правовстановлюючого документа на згаданий будинок. Представник відповідача - Мостиського районного об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка в судовому засіданні проти позову заперечив. Вважає, що будинок [ADDRESS] правомірно належить Мостиському районному об'єднанню Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка., яке не чинило і не чинить перешкод позивачці у користуванні спірною квартирою. Представник третьої особи - міського комунального підприємства «Житловик» в судове засідання не з'явилася, а надіслала заяву, в якій зазначила, що вирішення даного спору покладає на розсуд суду та просить розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи - реєстраційної служби Мостиського районного управління юстиції в судове засідання не з'явилася, а надіслала заяву, в якій зазначила, що вирішення даного спору покладає на розсуд суду та просить розглядати справу за її відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, а надіслав заяву, в якій просить розглядати дану справу за його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків та дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення проти позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що в 1947р. на підставі ордера за №294, виданого Мостиською міською радою Львівської області, у квартиру [ADDRESS] вселився [PERSON] як наймач разом зі своєю сім'єю і став проживати за вказаною адресою. В подальшому за вказаною адресою проживав і внук [PERSON] - [PERSON], а з лютого 1981р. у квартирі [ADDRESS], тобто з часу свого одруження з [PERSON], стала постійно проживати і позивачка по справі - [PERSON], котра проживає там і після смерті свого чоловіка [PERSON], що настала [INFO] Саме квартира [ADDRESS] з 11.06.1981р. вважається постійним місцем проживання позивачки по справі, в тому числі зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. За вказаною адресою позивачка проживає з 1981р. по даний час. Обставин втрати позивачкою права на користування спірною квартирою судом не встановлено та судові рішення з цього приводу не виносилися. Будь-якого іншого житла у позивачки немає. 22.03.1991р. виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області ухвалено рішення за №51 «Про повернення приміщення народного дому Мостиському районному об'єднанню Товариства Української мови». На підставі зазначеного рішення у 1998р. районне об'єднання Товариства Української мови ім.Т.Шевченка (правонаступником якого є Мостиське районне об'єднання Всеукраїнського товариства «Просвіта» ім.Т.Шевченка) оформило правовстановлюючий документ на будинок [ADDRESS] в цілому, про що свідчить наявне в матеріалах справи реєстраційне посвідчення на об'єкт нерухомого майна - будинок [ADDRESS] по вул.Будзиновського в м.Мостиська Львфівської області, видане 21.09.1998р. Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки Львівської обласної державної адміністрації. Зазначене реєстраційне посвідчення на об'єкт нерухомого майна видане на будинок [ADDRESS] в цілому, в тому числі і на квартиру [ADDRESS], в якій на той час проживала, де і проживає безперервно по даний час позивачка [PERSON] Як на час ухвалення виконавчим комітетом Мостиської міської ради рішення №51 від 22.03.1991р., так і на момент оформлення Районним об'єднанням Товариства Української мови ім.Т.Шевченка правовстановлюючого документа на вказаний будинок в цілому, відповідачі по справі не вирішували питання про надання позивачці та її чоловіку [PERSON] іншого житла. Крім того, жоден з відповідачів по справі в період з 1991р. і по даний час не ставив питання щодо неправомірності проживання позивачки чи її чоловіка [PERSON] в спірній квартирі, як і не чинилося їм будь-яких перешкод щодо користування квартирою ні з боку відповідачів, ні з боку інших юридичних чи фізичних осіб. Житловий кодекс України і ЦК України закріплюють загальні принципи захисту житлових прав громадян, що передбачають неможливість виселення або іншим чином примусового позбавлення житла фізичної особи, крім випадків, установлених законом. Статтею 9 Житлового Кодексу України визначено житлові права громадян. Так, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду або на одержання за бажанням громадян грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, або в будинках житлово-будівельних кооперативів; право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громадян, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом; на гарантію неможливості бути виселеним із займаного жилого приміщення або обмеженим у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Так, зазначена норма Житлового Кодексу України надавала громадянам право на одержання у безстрокове користування жилих приміщень у будинках державного житлового фонду. Громадяни мали право приватизувати приміщення, в яких вони проживали (ч.1 ст.65 ЖК України). Стаття 58 ЖК України зазначала, що ордер є підставою для вселення в жиле приміщення, надане органами місцевого самоврядування в будинках державного або громадського житлового фонду. Користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду могло здійснюватися відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного у письмовій формі на підставі ордера (стаття 61 ЖК України). Відповідно до ст.47 Конституції України та ч.3 ст.9 ЖК України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підсумовуючи, суд розцінює оспорювані позивачкою рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради Львівської області за № 51 від 22.03.1991р. «Про повернення приміщення народного дому Мостиському районному об'єднанню Товариства Української мови» та реєстраційне посвідчення, видане районному об'єднанню Товариства української мови ім.Т.Шевченка 21.09.1998р. Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації, як такі, що порушують гарантоване Конституцією України право позивачки на житло (право на користування житлом, в якому така фактично проживає, право на приватизацію житла, тощо), а тому підлягають визнанню недійсними. Щодо вимог в частині визнання за позивачкою права власності на квартиру [ADDRESS], то слід зазначити наступне. Покликання позивачки як на правову підставу набуття права власності на майно відповідно до ст.344 ЦК України немає підґрунтя, так як вона безпідставно вважала, що [PERSON], а після його смерті - [PERSON], а згодом і вона, користуючись його майном, набули права власності на житло, в якому проживав [PERSON]. Однак, житло, в якому проживав [PERSON], ніколи не було його майном, і власником зазначеної квартири ані [PERSON], ані [PERSON], ані позивачка не були, так як на підтвердження цього немає жодного доказу. Навпаки, спірне житло перебувало на балансовому триманні «Управління будинками», а з 02.02.2004р. і по даний час перебуває на балансі МКП «Житловик», де позивачка значиться як головний квартиронаймач. Наявність у володільця певної правової підстави для володіння майном виключає можливість набуття права власності за набувальною давністю, але не позбавляє особу можливості набути право власності на таке майно у визначеному позасудовому порядку. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS] задоволенню не підлягають. Щодо судових витрат, зокрема судового збору, то з даного приводу слід зазначити наступне. Частиною 1 ст.3 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що судовий збір справляється за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Згідно пп.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру встановлюється у розмірі 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 243 грн. 60 коп. У відповідності до пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позовної заяви майнового характеру встановлюється у розмірі 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (243 грн. 60 коп.) та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (3654 грн.). Ухвалою судді від 08.05.2014 року позивачці [PERSON] було відстрочено сплату судового збору до винесення рішення у справі. З матеріалів даної цивільної справи вбачається, що з урахуванням заявлених позивачкою [PERSON] позовних вимог, остання повинна була сплатити судовий збір за позовні вимоги майнового характеру («про визнання права власності на нерухоме майно») у розмірі 617 грн. (1% від 61700 грн. (загальна вартість квартири), а також 243, 60 грн. за позовні вимоги немайнового характеру («про визнання реєстраційного посвідчення і рішення виконавчого комітету Мостиської міської ради частково недійсними»). Слід зазначити те, що на день винесення рішення по даній справі позивачка [PERSON] не сплатила судового збору, а тому враховуючи наведене, з неї (позивачки) на користь держави, суд вважає за необхідне стягнути зазначений судовий збір у розмірі 860,60 грн. (243,60 грн. + 617 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved