Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивачка просить розірвати шлюб з відповідачем, що укладений 24.08.2013 р. у Російській Федерації. В обґрунтування позовних вимог послалася на те, що спільне життя у них з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, вони проживають окремо, сімейні відносини не підтримують. 09.10.2020 р. учасники справи не з`явилися у судове засідання, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач у своїй заяві вказала, що підтримує позовні вимоги. Відповідач у нотаріально завіреній заяві зазначив, що згідний на розірвання шлюбу. З огляду на зазначені обставини, суд у відповідності до ч. 3 ст. 211, ст. 247 ЦПК України судовий розгляд справи здійснив на підставі наявних матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Оцінивши докази по справі, суд прийшов до такого висновку. Позивачка є громадянкою України, а відповідач громадянин Російської Федерації. У зв`язку з тим, що відповідач є громадянином Російської Федерації, до правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає необхідним застосувати норми Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах від 22.01.1993 р., що ратифікована Законом України № 240/94-ВР від 10.11.1994 р. Відповідно до ст. 28 цієї Конвенції по справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої є подружжя на момент подачі заяви. Якщо один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - іншої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу про розірвання шлюбу. Зважаючи на вищевикладене, а також той факт, що позивач є громадянкою України, її місце проживання зареєстроване на території України, суд приходить до висновку, що до правовідносин сторін у даній справі має застосовуватися право України. Відповідно до\~ст. 21 СК України\~шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Разом з тим, ч. 1 ст. 110 СК України передбачена можливість пред`явлення позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 8 ст. 95 ЦПК України іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про міжнародне приватне право», документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні у разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Відповідно до ст. 2 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 09.10.1961 р., кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. За ст. 1 цієї ж Конвенції офіційними документами вважаються: a) документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; b) адміністративні документи; c) нотаріальні акти; d) офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.08.2013 р., що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданим 19.03.2016 р. Лівобережним відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, актовий запис № 1689. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , який набув громадянства Російської Федерації, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 30.05.2014 р. Лівобережним відділом РАЦС Управління РАЦС Москви, актовий запис № 1828, та відмітками на його звороті. Вказані документи є належними та допустимими доказами на підтвердження обставин, викладених у позові. Такі документи оформлені у відповідності до вимог законодавства України та не суперечать вимогам Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів. Як вбачається з матеріалів справи, сторони не підтримують подружніх стосунків, не пов`язані спільним побутом, спільне життя у них не склалося, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач позов визнав, таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання сторін та збереження їх сім`ї є неможливе та суперечитиме моральним засадам суспільства, відтак шлюб між ними слід розірвати.

Outcome: approved