Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачки про визнання за нею права власності на земельну ділянку призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 0,190га, розташовану в селі Іванівка Чугуївського району Харківської області по вулиці Молодіжній,4. В позовній заяві вона вказала, що 14.12.2004 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №4, розташованого по вул. Молодіжній в с. Іванівка Чугуївського району Харківської області, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори [PERSON]. При оформлені вищезазначеного договору купівлі-продажу, питання щодо передачі їй у власність земельної ділянки, площею 0,190га, призначеної для будівництва та обслуговування придбаного житлового будинку, що належить позивачці згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2004 року не було вирішено. Зараз, [PERSON] ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за вищезазначеною адресою, посилаючись на брак часу та коштів. Просить суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, площею 0,190га призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку №4, розташовану по вул. Молодіжній в с. Іванівка Чугуївського району Харківської області на підставі договору купівлі-продажу будинку, розташованого на спірній земельній ділянці. У судовому засіданні позивачка заявила про підтримку позовних вимог та їх задоволення; відповідачка у судове засідання не зявилася. Вивчивши докази, дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступного. 14 грудня 2004 року між позивачкою - [PERSON] та [PERSON] (відповідачкою по справі) було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №4, розташованого по вулиці Молодіжній в селі Іванівка Чугуївського району Харківської області, посвідчений державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори Харківської області [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №2-3596 та в встановленому законом порядку 22.01.2005 року в Чугуївському МБТІ Харківської області за №37. Вищезазначений житловий будинок, разом з земельною ділянкою, площею 0,190га призначеною для його будівництва та обслуговування, відповідачка успадкувала після смерті своєї матері [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 26.11.2004 року виданого державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №2-3341. При оформлені у нотаріуса договору купівлі-продажу житлового будинку, розташованого за вищезазначеною адресою, питання щодо набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування придбаного нею нерухомого майна не було вирішено. Враховуючи, що до цього часу, відповідачка ухилялася від оформлення в встановленому законом порядку договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,190га, призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку №4, розташованого по вул. Молодіжній в с. Іванівка Чугуївського району Харківської області, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних причин. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі №6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За ч.2 ст.16, ч.1 ст.215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч.ч.1-3, 5, 6 ст.202 ЦК України зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства. За правилами ст.220 ЦК України, якщо між сторонами досягнуто та виконано усі умови договору купівлі-продажу, в даному випадку земельної ділянки, і підтверджено певними письмовими доказами, але одна із сторін ухиляється від нотаріального посвідчення такого договору, то суд може визнати такий договір дійсним. В цьому випадку подальше нотаріальне посвідчення договору не потребує. Суд вважає, що оскільки [PERSON] є власницею житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого по вул. Молодіжній, 4 в селі Іванівка Чугуївського району Харківської області на підставі договору купівлі-продажу від 14.12.2004 року, то до неї перейшло право і на спірну земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно ч.1 ст.321 право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.1 ст.328 право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Outcome: approved