Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом, і суду пояснила, що вона перебувала у шлюбі з відповідачем з травня 1979 року по вересень 2014 року, мали спільний бюджет, планували разом витрати. Від шлюбу мають двох доньок: [PERSON] , 1979 року народження та [PERSON] , 1986 року народження. За час шлюбу отримали квартиру. Проживши 30 років подружнім життям, у 2014 році вона застала свого чоловіка у їх спільній квартирі з іншою жінкою. Після цього відповідач сказав їй щоб вона в квартиру більше не поверталася та вигнав її. Відповідач не дав їй можливості забрати навіть свої речі, у зв`язку з чим вона була вимушена розірвати шлюб та звернутися за поділом спільної квартири. Проте, не зважаючи на судові рішення відповідач не надав їй можливості зайти до квартири та забрати найнеобхідніше. Вона неодноразово, а саме 17.06.2014 року, 25.07.2014 року, 04.02.2015 року, 14.02.2017 року, зверталася до поліції коли намагалася зайти до квартири. Встановлення режиму користування спільним житлом за рішенням суду відновить її право як власника житла, тому просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] наступним чином: у користування [PERSON] виділити житлову кімнату площею 18,1 кв.м разом з балконом 0,9 кв.м, що максимально відповідає її частці в праві власності на квартиру; у користування [PERSON] залишити житлову кімнату, площею 13,9 кв.м. та 10,4 кв.м., що не перевищує в натурі розмір його частки в праві власності на квартиру (1/2 частина має відповідати площі у 21,2 кв.м) та вбудовану шафу загальною площею 0,9 кв.м., у загальному користуванні залишити: кухню - 7,0 кв.м, вбиральню - 1,4 кв.м, ванну кімнату - 2,5 кв.м, коридор - 9,1 кв.м та судові витрати. Відповідач та його представник позовні вимоги визнали частково, обґрунтовуючи тим, що речі позивачки знаходяться у кімнаті площею 13,9 кв.м, тому вважають, що їй належить саме ця кімната. Суд, вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. 16 травня 1979 року сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року (а.с.11). Рішенням від 21 вересня 2017 року зазначеного суду визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] (а.с.15). Як вбачається із матеріалів справи з 2014 року між сторонами існують суперечки щодо користування спірною квартирою, про що свідчать звернення позивачки [PERSON] 25 липня 2014 року, 04 лютого 2015 року, 14 лютого 2017 року, 06 вересня 2018 року до Криничанського В ( Криничанського ВП) з заявою про прийняття міри до свого колишнього чоловіка [PERSON] , який самовільно заволодів квартирою. Відповідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на судовий захист. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України у разі поділу майна,що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними,якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюб ним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Ч.1 ст.369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування або розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»передбачено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Ураховуючи встановлені судом обставині, суд дійшов висновку про можливість встановлення порядку користування житловим приміщенням. На підставі ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved