Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] за кордон без дозволу (згоди) та супроводу батька до досягнення дитиною 16-річного віку та дозволу на отримання посвідки на тимчасове проживання в Турецькій республіці неповнолітнього до досягнення ним 18 років. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що після розірвання шлюбу з відповідачем дитина мешкає разом з нею, хворіє на вроджену ваду серця, знаходиться на її утриманні. В квітні 2021р. позивачку було запрошено на роботу до Турецької Республіки при цьому компаній взяла на себе оплату оренди будинку, забов*язалась сплачувати заробітну платню, квітки на літак та оплату державної та приватної страховки для [PERSON] та її сина - [PERSON] . Приватна турецька школа забов*язалась за наявності документів взяти на виховання сина позивачки. Відповідач принципово не надає згоди на виїзд дитина за кордон в зв`язку з чим [PERSON] змушена звернутись з вказаним позовом до суду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.05.21 року провадження у справі відкрито та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.07.21 року підготовчє провадження по справі закрито. Справу призначено до розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали посилаючись на підстави в ньому викладені. Позивачка зазначила що в Турецькій Республіці її сину буде забезпечено кращі медичні умови ніж в Україні. Зазначила що вона не довіряє медицині України. Відповідач та його представник позов не визнали. Відповідач зазначив що він не заперечував проти тимчасового виїзду дитини до Туреччини на оздоровлення однак категорично заперечує проти позовних вимог щодо оформлення синові посвідки на постійне проживання за кордоном. На думку відповідача задоволення позову фактично буде означати позбавлення його батьківських прав відносно сина. Представник служби в справах дітей з позовом не погодився зазначивши що оформлення посвідки на простійне проживання дитини за кордоном порушує права батька. В судовому засіданні неповнолітній [PERSON] заявив що хоче разом з матір`ю переїхати до Туреччини де має намір навчатись в школі. Для цього зараз вивчає турецьку мову. Суд, вислухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши письмові докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] який після розірвання шлюбу мешкає разом з матір`ю. Шлюб між сторонами розірвано 28.04.2017р. та відповідач сплачує аліменти на утриманні дитини - 844.50 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Матеріалами справи підтверджено що позивачка має диплом спеціаліста та здобула кваліфікацію - менеджера-економіста. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено ст.7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 33 Конституції України регламентовано, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Згідно з п. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 року і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року, ч. 8 ст. 7 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, судами, адміністративними органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до положень статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З того часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, у тому числі здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого із батьків у разі пред`явлення зокрема рішення суду по надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку без згоди та супроводу другого із батьків. У відповідності до положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Згідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року (з змінами і доповненнями), за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Разом з тим, дозвіл на тимчасові виїзди за кордон з дати набрання рішення законної сила у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) в якому Велика Палата відступила від правового висновку, згідно з яким пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У вищевказаній постанові зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В судовому порядку питання щодо визначення місця проживання [PERSON] не вирішувалось. Суд погоджується з запереченнями відповідача щодо фактичного позбавлення його батьківських прав відносно [PERSON] в разі задоволення позову. Оскільки [PERSON] не позбавлений батьківських прав, він має рівні з матір`ю права та обов`язки щодо дитини тому довгострокове перебування [PERSON] за межами України буде порушувати його право на спілкування та його виховання. Враховуючи вище викладене, суд вважає що позов в викладеній редакції задоволенню не підлягає оскільки в ньому не визначено що виїзд дитини має тимчасовий характер на чітко визначений конкретний період з зазначенням строку обов`язкового повернення. Суду належними та допустимими доказами доведено що позивачка отримала запрошення на проживання та роботу в Турецькій республіці однак не доведено що її дитині буде краще проживати разом з нею в Турецькій Республіці що з огляду на положення Конвенції є підставою для відмови в позові. Оскільки суд відмовляє в позові судові витрати стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed