Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача та просить стягнути з нього на свою користь суму компенсації за затримку розрахунку, згідно ст. 117 КЗпП України, з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, у розмірі 148404,48 грн. При цьому позивачка посилається на те, що з 16.11.2000 р. по 14.01.2013 р. вона працювала у ДСК «Чорноморське морське пароплавство» на різних посадах. 14.01.2013 р. позивачку було звільнено наказом ДСК «Чорноморське морське пароплавство» № 37-л за скороченням штату працівників, однак в порушення ст. 116 КЗпП, відповідач не провів розрахунок з позивачкою. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 р. з відповідача на користь позивачки було стягнуто додаткову вихідну допомогу за колективним договором у розмірі 28189,43 грн., середній заробіток за час затримки заробітної плати, тобто середню заробітну плату за час затримки розрахунку з 15.01.2013 р. по 27.06.2013 р. у розмірі 13750,98 грн., а всього 41940,41 грн. Оскільки на час розгляду зазначеної справи ДСК «ЧМП» не здійснило повний розрахунок, середній заробіток за затримку виплати заробітної плати був розрахований судом на день ухвалення рішення. Присуджені судом виплати були стягнуті з ДСК «ЧМП» на користь позивача у примусовому порядку державною виконавчою службою 27.08.2015 р. Таким чином, як зазначає позивачка, саме 27.08.2015 р. є днем остаточного розрахунку, у звязку з чим згідно з ч. 1\~ст. 117 КЗпП України, з відповідача має бути стягнуто середній заробіток за період починаючи з дати звільнення 15.01.2013 р. по дату фактичної виплати належних їй коштів 27.08.2015 р., а саме згідно розрахунків позивачки суму у розмірі 81875,00 грн. Крім того, позивачка вважає, що ДСК «ЧМП», у відповідності до ст.ст. 23, 34 ЗУ «Про оплату праці», ст. 625 ЦК України, ст. 233 КЗпП України та п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. №159 «Про затвердження положення про порядок компенсації працівникам частини плати у звязку із порушенням термінів її виплати», повинно виплатити їй компенсацію за затримку розрахунку з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Так, відповідно до розрахунків позивачки сума втрат від інфляції за період з 15.01.2013 р. по 27.08.2015 р. складає 60102,85 грн., а сума 3% річних за вказаний період становить 6426,63 грн. Таким чином загальна сума, заборгованості, що підлягає стягненню з ДСК «ЧМП» на користь позивачки, згідно її розрахунків, становить 148404,48 грн. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила задовольнити. Представник відповідача під час судового засідання заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] працювала у ДСК «Чорноморське морське пароплавство» на різних посадах з 16.11.2000 р., зокрема з 01.12.2012 р. на посаді головного фахівця з договірної роботи комерційної служби ДСК «ЧМП». 14.01.2013 р. позивачку було звільнено наказом ДСК «Чорноморське морське пароплавство» № 37-л за скороченням штату працівників. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 р. по справі №522/3365/13-ц з ДСК «Чорноморське морське пароплавство» було стягнуто на користь [PERSON] додаткову вихідну допомогу за колективним договором у розмірі 28189,43 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.01.2013 р. станом на 27.06.2013 р. у розмірі 13750,98 грн., а всього 41940,41 грн. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31.10.2013 р., вищезазначене рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 р. було залишено без змін. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Постановою державного виконавця від 27.03.2015 р. було відкрито виконавче провадження ВП №47124262 з примусового виконання виконавчого листа №522/3365/13-ц, виданого 18.12.2013 р. Приморським районним судом м Одеси на примусове виконання рішення цього суду від 10.07.2013 р. по справі №522/3365/13-ц щодо стягнення з ДСК «Чорноморське морське пароплавство» на користь грошової суми у розмірі 41940,41 грн. Згідно з випискою з рахунку [PERSON] від 04.09.2015 р., 27.08.2015 р. на рахунок позивачки було зараховано кошти від ДСК «Чорноморське морське пароплавство» згідно з виконавчим листом №522/3365/13-ц, виданого 18.12.2013 р. Приморським районним судом м Одеси. Крім того, представник відповідача у судовому засіданні не заперечувала проти факту повного виконання ДСК «Чорноморське морське пароплавство» 27.08.2015 р. рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10.07.2013 р. по справі №522/3365/13-ц . Таким чином, спірні відносини між сторонами виникли із приводу невиплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та регулюються ст. ст.\~116, 117 КЗпП України. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно зі\~ст. 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначеної норми дає підстави зробити висновок, що визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. На підставі викладеного, суд не погоджується з доводами представника відповідача про те, що\~ статтею 117 КЗпП України\~не передбачено відповідальність у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати після ухвалення рішення суду, яким вже вирішено питання такої відповідальності. Таким чином, мова йде не про відповідальність відповідача за невиконання рішення суду про стягнення присудженого середнього заробітку, а про виконання відповідачем початкового зобовязання щодо виплати середнього заробітку за весь період затримки по день фактичного розрахунку. Днем такого фактичного розрахунку слід вважати день виплати відповідачем присуджених сум, тобто 27.08.2015 р.. Отже, весь період затримки становить з 15.01.2013 р. по 27.08.2015 р.. Однак, оскільки питання виплати середнього заробітку за період з 15.01.2013 р. по 27.06.2013 р. вже було предметом судового розгляду, то позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за цей період є безпідставними. З огляду на вищезазначене, суд констатується наявність заборгованості відповідача перед позивачем з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.06.2013 р. до 26.08.2015 р. Такого самого по суті висновку дійшов і суд касаційної інстанції в ухвалах від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Рішенням Конституційного Суду України №-8-рп/2013 від 15.10.2013 р. у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіціального тлумачення положень частини другої\~ст. 233 КЗпП України, статей 1, 12 Закону України\~«Про оплату праці»\~від 24.03.1995 р. №108/95-ВР зі змінами, Конституційний Суд України зазначив, що у разі порушення роботодавцем\~ КЗпП України, не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України\~«Про порядок застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р., суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи\~по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Згідно довідки ДСК «ЧМП» №ГБ від 12.03.2013 р. середньоденна заробітна плата для нарахування складала 152,19 грн. Таким чином, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що ДСК «Чорноморське морське пароплавство» повинно сплатити на корить позивачки суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.06.2013 р. по 26.08.2015 р., у розмірі 82486,98 грн. (з розрахунку: 152,19 грн. х 542 робочих дня = 82486,98 грн.) Але, згідно ст.\~ст. 162, 163, 164 Податкового кодексу України\~та норм підрозділу 10 розділу ХХ\~Податкового кодексу України\~ зазначена сума компенсації підлягає оподаткуванню податком з доходів з фізичних осіб та військовим збором. \~\~\~\~Сума оподаткуванню податком з доходів з фізичних осіб становить 15888,40 грн. (з розрахунку: (82486,98 12180) х 20% = (12180х15%) = 15888,40 грн.); сума військового збору становить 1237,30 грн. (з розрахунку: 82486,98 грн. х 1,5% = 1237,30 грн.) \~\~\~\~Таким чином, сума компенсації за затримку виплати розрахунку при звільненні з урахуванням податків, яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивачки, становить 65361,28 грн. (з розрахунку: 82486,98 грн. 15888,40 грн. 1237,30 грн. = 65361,28 грн.) Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. В своєму Листі від 01.07.2014 р. про аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, Верховний Суд України зазначив, що «дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у звязку із завданням шкоди. Судам потрiбно враховувати, що передбачена\~ст. 625 ЦК \~вiдповiдальнiсть не застосовується до правовiдносин, якi регулюються спецiальним законодавством. Зокрема, дія ст. 625 ЦК \~ не поширюється на трудовi правовiдносини (з приводу заборгованостi iз заробiтної плати, вiдшкодування шкоди працiвниковi внаслiдок трудового калiцтва тощо) та сiмейнi правовiдносини». Таким чином, враховуючи вищевикладене суд вважає, що вимога позивача про врахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення розрахунку та трьох відсотків річних від прострочення, є безпідставною та такою, що задоволенню не підлягають. У звязку з висновком про часткове задоволення позову, а також звільненням позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, постановляючи рішення, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 653,61 грн. з відповідача на користь держави за результатами розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: partial