Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач ПАТ «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ АКЦІОНЕРНИЙ БАНК» звернувся до суду із вимогами до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 96 467,21 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач в порушення умов укладеного договору не виконує взяті на себе зобов'язання. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позові. Представник відповідача [PERSON] вимоги не визнав, заперечував проти їх задоволення, вказуючи на те, що вимоги є необґрунтованими, оскільки відповідачем повністю сплачено заборгованість за кредитним договором, вимоги щодо стягнення пені виходять за межі строків позовної давності, а нарахована комісія за управління кредитом є незаконною. Під час судового розгляду встановлено наступне. 06.06.2011 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (надалі по тексту - Позивач) та фізичною особою - резидентом України, яким (якою) є [PERSON] (надалі по тексту - Відповідач) укладено кредитний договір № ВLаЖГА00040878 (надалі по тексту - Договір). Згідно пунктів 1.1. - 1.7. Договору, Банк надав Позичальнику кредит на поточні потреби в розмірі 26 000 (двадцять шість тисяч) грн. 00 кой. (надалі по тексту - Кредит), термін повернення Кредиту - 06.06.2014 року. Відповідно до п. 2.4.2. Договору проценти та комісію за управління Кредитом Позичальник повинен сплачувати щомісячно в день повернення Кредиту відповідно до платежів, передбачених у Графіку погашення заборгованості зі кредитом, наведеному у Додатку №1 цього Договору (надалі за текстом - «Графік»), Процентна ставка за Договором встановлена на рівні 17.00 % річних (п.3 Спеціальної частини Договору). Щомісячна плата у вигляді комісії за управління Кредитом в розмірі 1.75 % від суми Кредиту (п.4 Спеціальної частини Договору). Згідно із п. 2.5.2. Договору Позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок Банку, вказаний у п.6 Спеціальної частини Договору у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за сум платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов'язання за Договором в повному обсязі. Згідно пункту 4.3. Договору, у випадку прострочення Позичальником сплати за Графіком, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50 % та те, що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п. 9 Спеціальної частини Договору. Статтею 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з договорів та інших правочинів. Відповідно до вимог статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог статті 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання зобов'язання. Згідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В статті 1054 Цивільного кодексу України зазначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит га сплатити проценти. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України (ст. 1048 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України, боржник, який порушив зобов'язання, мас відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Відповідно до вимог ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня. коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до етапі 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася , та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу . Позивач звернувшись до суду стверджує про те, що загальна сума заборгованості Відповідача станом на 04.08.2015 року становить 96 467 (дев'яносто шість тисяч чотириста шістдесят сім) гри. 21 коп., з них: - прострочена до повернення сума Кредиту 13 145,25 грн.; - прострочені проценти за користування Кредитом - 2 068.35 грн.; - прострочена комісія за управління Кредитом - 7 280,00 грн.; - пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 73 973.61 грн.; - штраф за несвоєчасне погашення кредиту 0,00 грн. Із наданих відповідачем письмових доказів у вигляді квитанцій та платіжних доручень вбачається, що відповідачем сплачено заборгованості в розмірі 50 271,00грн. При цьому наданий позивачем розрахунок містить лише загальну суму з приводу несплачених платежів, що свідчить про обґрунтованість доводів відповідача на рахунок його заперечень. Слід зазначити про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо пені за несвоєчасне погашення кредиту, у розмірі 73 973,61 грн.враховуючи заперечення відповідача з даного приводу. Зокрема, щодо відсутності належного його розрахунку та періоду його нарахування. Так, підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 4.3) у випадку прострочення Позичальником сплати за Графіком. Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити пеню, що розраховується від суми невиконання боргових зобов'язань, строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка 0,50 % та те. що пеня розраховується за методом «факт/360», зазначено у п. 9 Спеціальної частини Договору. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).За таких обставин включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не грунтується на вимогах закону. Дана правова позиція закріплена у правовій позиції ВСУ від 6 листопада 2013 року по справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2011 року та від 7 листопада 2012 року. Отже аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки, Позивачем не було надано помісячного (розгорнутого) нарахування пені, а надано лише загальна сума, яка жодним чином не підтверджена, слід зробити висновок про відсутність підстав для задоволення вимог, щодо стягнення даної суми. Статтею 57 Цивільного процесуального кодексу України визначено поняття доказів. Так. доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб. їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозапиеів, висновків експертів. Статтею 58 Цивільного процесуального кодексу України чітко визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 3 ст. 58 ЦПК України, чітко визначено, що суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Статтею 60 ЦПК України чітко передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким, чином Позивачем не надано належних доказів, щодо стягнення пені у розмірі 73 973. 61 грн. Окрім того, останній платіж, згідно додатку № 2 до кредитного договору мав бути здійснений 06.06.2014 року, отже строк позовної давності, щодо стягнення пені по останньому кредитному платежу сплив 06.06.2015 року. Позивачем (Банком) позовну заяву було подано до суду 05.08.2015 року, тобто з пропущенням строку позовної давності, щодо стягнення пені. Таким чином, виходячи з норм чинного законодавства та правових позицій Верховного суду України, сума пені, що була нарахована Позивачем та зазначена в позовних вимогах у розмірі 73 973, 61 грн. не підлягає задоволенню. Також, слід врахувати заперечення відповідача щодо незаконності позовних вимог щодо комісії за управлінням кредитом у розмірі 7 280 грн., з огляду на наступне. Згідно із частинами першою, третьою статті 1054 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичатьникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник - повернути кредит та сплатити відсотки. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 06 червня 2011 року, що укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачиться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15- рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так. що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії. які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, Позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються Відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним. Підтвердження незаконного нарахування комісії за управління кредитом, також відображено у Правовій позиції ВСУ у справі № 6-1746цс16: «Положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач мас сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору облік заборгованості споживача тощо), або за дії. які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Суди, дійшовши висновку про те, що обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, не звернули уваги, що встановивши в кредитному договір сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок позивача, що є незаконним.» З урахуванням викладених обставин слід зазначити про відсутність підстав для задоволення вимог позивача, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами, частина з яких подана з порушенням строків позовної давності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed