Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач ПАТ «ВТБ [PERSON]» звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ [PERSON]» та [PERSON] червня 2008 року був укладений Кредитний договір №КР-60/Ф, за умовами якого [PERSON] зобовязався надати Відповідачу у строкове платне користування грошові кошти у сумі 87 289 (вісімдесят сім тисяч двісті вісімдесят девять) гривень 00 копійок, зі сплатою 16 % (шістнадцять) відсотків річних за користування кредитними коштами, строком на 7 років до 25 червня 2015 року. Свої обовязки за договором [PERSON] виконав належним чином, надавши [PERSON] грошові кошти у сумі 87 289 гривень 00 копійок. 27 червня 2012 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та Позичальником був укладений Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору. Вищезазначений Договір є невідємною частиною Кредитного договору, проте не збільшує відповідальність Позичальника, не змінює розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та не скорочує строк надання кредитних коштів. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобовязався повернути [PERSON] отриманий кредит та сплатити [PERSON] проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 25 червня 2015 року у розмірах та порядку, встановленому у п. 8.1. Кредитного договору. Пунктом 8.1 Кредитного договору передбачено, що платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюються Позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше 1 735 гривень 00 копійок в період з 21 по 28 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року згідно з Додатком 1 до Кредитного договору. За п.4.4. позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані центи, незалежно від настання строку виконання зобовязання у випадках: - порушення Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором, в т.ч. несплати процентів за користування кредитом (в т.ч. неналежної сплати процентів). [PERSON] не виконує належним чином зобовязання за Кредитним договором щодо повернення чергових щомісячних частин кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у звязку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 13 липня 2015 року складає 90 264 (девяносто тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 90 коп., з яких: - 35 280 гривень 11 копійок - сума заборгованості за кредитом; - 9 895 гривень 39 копійок - сума заборгованості за відсотками; - 45 089 гривень 40 копійок - пеня по процентам та кредиту. Виконання зобовязання за кредитним договором забезпечено договором поруки №27, який було укладено 26 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ [PERSON]» (правонаступником якого є ПАТ «ВТБ [PERSON]») та [PERSON] (надалі - Поручитель), за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання [PERSON] зобовязань за Кредитним договором. 27 червня 2012 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та Поручителем був укладений Договір про внесення змін №1 до Договору поруки. Вищезазначений Договір є невідємною частиною Договору поруки, проте не збільшує відповідальність Поручителя, не скорочують строк надання кредитних коштів. На підставі вищевикладеного позивач просить суд солідарно стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] суму заборгованості за кредитним договором №КР-60/Ф від 26.06.2008 р. в розмірі 90\~264,90 грн., та витрати по сплаті судового збору у розмірі 902, 65 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, але до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, на задоволенні позовних вимог наполягав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] заявлені позовні вимоги позивача не визнав, вважав їх безпідставними та просив суд відмовити у їх задоволенні, пояснив суду, що фактично одержувачем кредиту є не він, а ТОВ «Ексел-Трейд», яке і зобовязувалося виплатити кредит банку, але від виконання взятих на себе обовязків самоусунулось. У судове засідання відповідач [PERSON] не зявилася, повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, будь-яких заяв або клопотань, які б заважали розгляду справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи та подані сторонами письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що між Відкритим акціонерним товариством «ВТБ [PERSON]», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ [PERSON]» та [PERSON] червня 2008 року був укладений Кредитний договір №КР-60/Ф, за умовами якого [PERSON] зобовязався надати Відповідачу у строкове платне користування грошові кошти у сумі 87 289 гривень 00 копійок, зі сплатою 16 % відсотків річних за користування кредитними коштами, строком на 7 років до 25 червня 2015 року. Свої обовязки за договором [PERSON] виконав належним чином, надавши [PERSON] грошові кошти у сумі 87 289 гривень 00 копійок. 27 червня 2012 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та Позичальником був укладений Договір про внесення змін №1 до Кредитного договору. Вищезазначений Договір є невідємною частиною Кредитного договору, проте не збільшує відповідальність Позичальника, не змінює розмір процентної ставки за користування кредитними коштами та не скорочує строк надання кредитних коштів. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору Позичальник зобовязався повернути [PERSON] отриманий кредит та сплатити [PERSON] проценти за користування кредитом у валюті кредиту до 25 червня 2015 року у розмірах та порядку, встановленому у п. 8.1. Кредитного договору. Пунктом 8.1 Кредитного договору передбачено, що платежі по погашенню кредиту та процентів за користування кредитом здійснюються Позичальником щомісячно ануїтетним платежем в сумі не менше 1 735 гривень 00 копійок в період з 21 по 28 число кожного місяця, починаючи з липня 2008 року згідно з Додатком 1 до Кредитного договору. За п.4.4. позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані центи, незалежно від настання строку виконання зобовязання у випадках: - порушення Позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором, в т.ч. несплати процентів за користування кредитом (в т.ч. неналежної сплати процентів). [PERSON] не виконує належним чином зобовязання за Кредитним договором щодо повернення чергових щомісячних частин кредиту та сплати відсотків за користування кредитними коштами, у звязку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 13 липня 2015 року складає 90 264 (девяносто тисяч двісті шістдесят чотири) грн. 90 коп., з яких: - 35 280 гривень 11 копійок - сума заборгованості за кредитом; - 9 895 гривень 39 копійок - сума заборгованості за відсотками; - 45 089 гривень 40 копійок - пеня по процентам та кредиту. 08.08.2014 року [PERSON] було направлено лист вимогу №5608/1-2.7 про те, що заборгованість по кредиту на дату написання даного листа складає 31758, 77 грн., тому ПАТ «ВТБ БАНК» вимагала від боржника негайного виконання порушеного зобовязання та сплати заборгованості протягом тридцяти календарних днів від дати отримання цього повідомлення, а у випадку невиконання вказаної вимоги, кредитодавець вказував, що буде звертатися до суду з позовом про повернення заборгованості за даним договором. Однак дій, по виконанню покладених на них обовязків боржник не вчинив. Згідно з розрахунком заборгованості, наданим ПАТ «ВТБ БАНК», станом на 13.07.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором складає 90264,90 грн. Відповідно до частини 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України також передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. За вимогами статей 526, 530 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином і у встановлений строк. У разі порушення зобовязань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Статтею 1050 ЦК України визначено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи, що відповідач [PERSON] взяті на себе зобовязання належним чином не виконав, допустив порушення умов кредитного договору, кредит та відсотки за його користування не погашає, на попередження позивача про необхідність погашення простроченої заборгованості за кредитним договором не реагує, тому вимоги позивача правомірні і підлягають задоволенню. У судових засіданнях [PERSON] неодноразово заявляв, що фактичним отримувачем кредитних коштів за кредитним договором №КР-60/Ф було ТОВ «Ексел-Трейд», яке є фактичним власником автомобіля DACIA Logan, а [PERSON] був лише одним із засновників ТОВ «Ексел-Трейд», наразі жодного відношення до даного підприємства немає. Відповідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На підтвердження своїх слів будь-яких доказів [PERSON] суду не надав, крім того, його твердження спростовуються письмовими доказами, доданими до матеріалів справи, зокрема кредитним договором №КР-60Ф від 26.06.2008 року, Меморіальним ордером №1 від 26.06.2008 р., яким оплачено за авто DACIA Logan суму у розмірі 87289 грн. «платник [PERSON]П.», договором застави №02 від 26.02.2008 р., договором купівлі-продажу автомобіля №246/к-п від 23.05.2008 р., договором зберігання №248/Х від 23.055.2008 р., Додатком до договору зберігання №246/Х, а саме актом прийому-передачі транспортного засобу, яким [PERSON] отримав від ТОВ «Авто-Р» автомобіль DACIA Logan, договором добровільного страхування №06/0019043/0802/08 від 26.06.2008 року, яким [PERSON] застрахував автомобіль у ЗАТ «Страхова компанія «Провідна». Крім того, відповідач [PERSON] звернувся до суду з заявою про застосування загальної та спеціальної позовної давності, оскільки вважає, що банком пропущено строк звернення до суду. Відповідно до положень ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до частини першої ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно зі ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Проте суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо пропуску позивачем встановленого ст. 257 ЦК України строку звернення до суду за захистом порушеного права оскільки відповідно до ст. 264 ЦК України позовна давність переривається, у тому числі у разі вчинення особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З матеріалів справи, а саме виписки з карткового рахунку вбачається, що за весь період користування кредитними коштами періодично [PERSON] здійснював погашення заборгованості згідно кредитного договору №КР-60/Ф від 26.06.2008 року. Останнє погашення заборгованості відбулося 30.12.2013 року, Док. №17587, рах. №22035013012635 у сумі 1383, 83 грн. Таким чином як вбачається з карткового рахунку, що за весь час позичальник періодично вносив щомісячні платежі, останній платіж внесено 30 грудня 2013 року, тоді як з позовом до суду позивач звернувся 15 серпня 2015 року, тому строк загальної позовної давності не сплинув. Відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлює, що до вимог про стягнення пені встановлюється спеціальна позовна давність - 1 рік. Як вбачається із змісту ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доти, доки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що строк позовної давності щодо її стягнення обчислюється по кожному дню, за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня, коли кредитор дізнався або повинен дізнатися про порушені права. Таким чином, строк позовної давності в один рік згідно із ст. 258 ЦК України щодо стягнення неустойки обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, а починається окремо за кожен день, за який вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Строк позовної давності за основним зобовязанням не пропущений, у звязку з чим позивач має право на стягнення пені (неустойки) за рік, що передує зверненню до суду. Розмір пені за період з 29 серпня 2014 року по 13 липня 2015 року становить 37496, 28 грн., згідно розрахунку наданого банком, оскільки до суду позивач звернувся з позовом 15 серпня 2015 року. Відповідно ч. 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Тобто, у випадку нарахування неустойки, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині 3 статті 509 та частинах 1, 2 статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, суд має право її зменшувати. Отже, приймаючи до уваги розмір заборгованості за кредитом у сумі 35 280 гривень 11 копійок, що є істотною обставиною, виходячи із засад справедливості та розумності, суд вважає, що розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, слід зменшити до 20000,00 грн., що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 3 вересня 2014 року по справі № 6-100цс14. Виконання зобовязання за кредитним договором забезпечено договором поруки №27, який було укладено 26 червня 2008 року між ВАТ «ВТБ [PERSON]» та [PERSON], за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання [PERSON] зобовязань за Кредитним договором. 27 червня 2012 року між ПАТ «ВТБ [PERSON]» та Поручителем був укладений Договір про внесення змін №1 до Договору поруки. Вищезазначений Договір є невідємною частиною Договору поруки, проте не збільшує відповідальність Поручителя, не скорочує строк надання кредитних коштів. Абзацом 4 пункту 24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді спорів, які виникають з кредитних правовідносин» встановлено, що сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно якої строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 17.09.2014 р. у справі № 6-53цс14, що набула сили правового висновку, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодний дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене ним припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої ст. 559 ЦК України словосполучення «предявлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості до боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої ст. 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Проте, якщо кредитор змінює на підставі частини другої ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобовязання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату процентів за його користування та пені, кредитор відповідно до частини другої ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й зобовязаний предявити позов до боржника протягом трьох років, а до поручителя протягом шести місяців (частина четверта ст. 559 ЦК України), від дати порушення боржником встановленого банком строку для дострокового повернення кредиту. 03.11.2014 року [PERSON] було направлено лист вимогу №8330/1-2.40 про те, що заборгованість по кредиту станом на 02.07.2014 року складає 31758, 77 грн., тому ПАТ «ВТБ БАНК» вимагала від поручителя негайного виконання порушеного зобовязання [PERSON] та сплати заборгованості протягом тридцяти календарних днів від дати отримання цього повідомлення, а у випадку невиконання вказаної вимоги, кредитодавець вказував, що буде звертатися до суду з позовом про повернення заборгованості. Приймаючи до уваги, що ПАТ «ВТБ [PERSON]» звернулося до суду з позовною заявою про стягнення з поручителя [PERSON] заборгованості за кредитним договором лише 15.08.2015 року, тобто пропустивши шести місячний строк на звернення, суд приходить до висновку, що у задоволенні вимог банку до поручителя [PERSON] необхідно відмовити у повному обсязі. Зазначений правовий висновок Верховного суду України викладений у постанові від 21.01.2015 року у справі № 6-190цс14 та в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до частини 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. При зверненні до суду ПАТ «ВТБ [PERSON]» було сплачено судовий збір у сумі 902, 65 грн., тому з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «ВТБ [PERSON]» необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 902,65 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial