Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що проживала разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу. За час спільного проживання у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Діти народилися у Великобританці, а у січні 2020 року усі вони разом повернулися до України та стали проживати за місцем проживання відповідача - с.Байраки (хутір Над`ярне), Герцаївського району, Чернівецької області, в будинку матері відповідача в якому відсутні належні умови для проживання дітей. За домовленістю із відповідачем та його згодою, на початку лютого 2020 року вона вихала до м. Івано-Франківськ де навідала дітей від першого шлюбу та батьків, після чого повернулася до відповідача. Прохання до відповідача дозволити аби малолітні [PERSON] та [PERSON] певний час проживали із нею у м. Івано-Франківську за для того аби вона могла бути разом із всіма дітьми закінчилося сваркою, спричиненням їй тілесних ушкоджень, а згодом і забороною знаходитися разом із дітьми, через що вона вимушена була залишити місце проживання відповідача та виїхати до місця її реєстрації - м. Івано-Франківськ. Подальше спілкування дітей відбувалося за допомогою скайп-зв`язку, який 28 лютого 2020 року було втрачено. В подальшому відповідач став чинити їй перешкоди у побаченні з дітьми, ховав їх від неї, в т.ч. такі дії вчиняли його рідні на час коли сам відповідач виїхав за кордон. З посиланням на те, що діти є дуже маленькими, відповідно найстаршому сина - 20 місяців, а доньці - 10 місяців, позивачка вважає що для забезпечення їм годування, опіки та сну якнайкраще дітям буде з матір`ю. На відміну від відповідача який не забезпечений житлом, їй на праві спільної часткової власності належить трьохкімнатна квартира у м. Івано-Франківську, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей. Також є власницею житлового будинку розташованого в с. Заставче Тернопільської області та двох земельних ділянок для обслуговування даного будинку та ведення підсобного господарства. На час звернення до суду з даним позовом в силу догляду за малолітніми дітьми не була працевлаштована, однак окрім власних заощаджень їй допомагають батьки, які попри їх пенсійний вік працевлаштовані. Сама позивачка не перебуває на психіатричному чи то наркологічному обліку, не позбавлена батьківських прав по відношенню до її двох дітей від першого шлюбу, за місцем останньої роботи зарекомендувала себе з позитивної сторони, що не притаманно відповідачу який застосовував до неї фізичну силу, в т.ч. і у присутності їх дітей. Посилаючись на зазначене, позивачка просить визначити місце проживання малолітніх сина, [PERSON] та доньки, [PERSON] з нею. Водночас, просила не позбавляючи відповідача батьківських прав та відібрати в нього малолітніх дітей яких передати їй. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позовних вимог позивачки подав суду відзив в якому зазначив, що сама позивачка самовільно залишила дітей за місцем його проживання та виїхала до себе до дому у м. Івано-Франківськ, де проживає і понині. Увесь цей час він здійснює належний догляд за дітьми та попри його офіційну не працевлаштованість має достатньо заощаджень для подальшого утримання дітей так як тривалий час знаходився за кордоном де був працевлаштований. Квартира в якій проживає позивака на думку відповідача не може слугувати належною для проживання та виховання дітей, так як в ній окрім позивачки проживають її двоє дітей від першого шлюбу, батьки та її сестра. З посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц) відповідач вважає, що позивачка не має переважного права над ним аби місце проживання дітей було визначено із нею. В судовому засіданні позивачка підтримала позов з мотивів викладених у ньому, який просить задовольнити. Окрім того пояснила, що відповідач усіляко під різними приводами намагається обмежити її у спілкуванні із дітьми. На час коли відповідач виїхав за кордон діти залишилися із його матір`ю яка є особою похилого віку та сестрою відповідача, які свідомого сховали від неї дітей, що є свідченням відмови передати їй малолітніх дітей. Наразі вона офіційно працевлаштована, а у разі визначення місця проживання дітей із нею, то не виключає її звільнення за для здійсненню догляду за дітьми. Також зобов`язується не чинити відповідачу жодних перешкод для спілкування із дітьми. Представник позивачки [PERSON] з посиланням на обставини про які зазначено у позовній заяві просив задовольнити вимоги позивачки. Вважає, що у разі ухвалення судом рішення про визначення місця малолітніх дітей із позивачкою то воно не буде виконуватися без вирішення питання про відібрання дітей від відповідача та передачі їх позивачці. Попри те що позовна заява не містить посилання на конкретну правову норму в цій частині, як на правову підставу в цій частині послався на статтю 170 СК України. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували проти позову позивачки та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач у своєму поясненні послався на те, що наразі в господарстві матері ним зведено житловий будинок та провадяться оздоблювальні роботи за для подальшої його експлуатації де будуть проживати діти. На його думку теперішнє місце проживання дітей, де чисте повітря та екологічні продукти краще сприятиме їх розвитку, ніж квартира позивачки в який окрім неї проживають п`ятеро дорослих осіб. Посилання на які вказала позивачка у позові з приводу його незадовільної характеристики вважає надуманими самою позивачкою як підстава для звернення до суду з даним позовом, в т.ч. і щодо умови проживання які були створенні самою позивачкою та сфотографовано. Представник третьої особи в судовому засіданні просила задовольнити позовні вимоги позивачки та визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] виходячи з малолітнього віку дітей та необхідного біологічного зв`язку матері та дітей. Самою службою у справах дітей до якої звернулася позивачка із заявою про визначення порядку участі у вихованні дітей було обстеженні матеріально побутові умови сторін, які є задовільними для тих місцевостей в яких вони проживають. Також вивчено дані про сторони на предмет можливого їх перебування на обліку у лікарів наркологів, психіатрів, притягнення до юридичної відповідальності, позбавлення батьківських прав, на що отримано негативні відповіді. Самі сторони із хвилюванням ставляться до питання місця проживання дітей та обидві проявляють інтерес до них як батьки. Заслухавши сторони та їх представників, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , тобто сторони за справою з лютого 2017 року лютий 2020 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народився син [PERSON] , а [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , що підтверджується актовими записами про народження дітей (а.с. 13-16) та довідками про реєстрацію осіб громадянами України, видані посольством України у Сполученому Королівстві Великої Британії та Північної Ірландії (а.с. 17, 18). Сторонам визнається, що з кінця січня 2020 року після їх повернення із Великої [PERSON] , разом із малолітніми [PERSON] та [PERSON] стали проживати за адресою: с. Байраки (хутір Над`ярне), Герцаївського району, Чернівецької області, де діти проживають з батьком і наразі (на час розгляду справи). З лютого 2020 року між сторонами виник спір щодо місця проживання малолітніх дітей, після того, як позивачка виявила бажання забрати дітей на постійне місце проживання до м. Івано-Франківськ. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітніх дітей за місцем проживання матері сторони не досягли. Із заявою про визначення місця проживання малолітніх дітей до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. ст. 8, 11, 15 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20.11.1989 року, (далі - Конвенції) ратифікованої постановою Верховної Ради України 27 лютого 1991 року, в усiх дiях щодо дiтей, незалежно вiд того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адмiнiстративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню iнтересiв дитини. Стаття 9 Конвенції зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 17 жовтня 2018 року (справа № 402/428/16-ц) та від 29 травня 2019 року (справа № 357/17852/15-ц) також зазначила, що при розгляді таких категорій спорів слід звернути увагу на забезпечення якнайкращих iнтересiв дитини, а не батьків. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно зі ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. За частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Як вбачається з довідки про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, [PERSON] , тобто позивачка, зареєстрована та проживає у квартирі в [ADDRESS] (а.с. 11, 56) та є її співвласницею про що свідчить свідоцтво про право власності на житло (а.с. 44). В будинку зареєстровано місце проживання старших дітей позивачки: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які знаходяться на її утриманні (а.с. 20, 21, 45, 96). Окрім того, позивачці на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями в с. Заставче, Підгаєцького [ADDRESS] (а.с. 58) та земельні ділянки розмірами відповідно 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,60 га - для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 59). Відповідно до акту обстеження умов проживання від 26 лютого 2020 року Службою у справах дітей проведено обстеження умов проживання за адресою : [ADDRESS] . Житло розміщене на 5 поверсі дев`ятиповерхового будинку, складається з 3-х кімнат. Квартира з сучасним євроремонтом, обладнана меблями та побутовою технікою. В квартирі створенні належні умови для проживання та виховання дітей, виділено окремо спальне місце для малолітніх дітей ( [PERSON] та [PERSON] ), в наявності дитячі речі, засоби особистої гігієни (а.с. 45). Згідно довідки про доходи, позивачка працевлаштована баристом, розмір заробітної плати якої складає 15124, 52 грн. на місяць (а.с. 45). За відомостями Комунального некомерційного підприємства «Прикарпатський наркологічний центр Івано-Франківської обласної ради», у [PERSON] ознак наркологічного захворювання не виявлено, за медичною допомогою до медичного закладу не зверталася (а.с. 42). Не зверталася [PERSON] і до амбулаторного прийому в Комунальне некомерційне підприємство «Прикарпатський обласний клінічний центр психічного здоров`я» (а.с. 43). Таким чином, наявні докази у справі дозволяють встановити, що мати малолітніх [PERSON] та [PERSON] має постійне місце проживання, постійне місце роботи та джерело існування, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, вона створила всі умови для проживання, виховання та розвитку дітей. Відповідач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , про останній повідомив суд під час судового засідання та підтверджується копією його паспорту. Доказів про житлово-побутові умови [PERSON] суду не надано. Відповідно до сертифіката про проходження профілактичного наркологічного огляду від 11 лютого 2020 року РРТ № 302150 в [PERSON] відсутні ознаки наркологічних захворювань (а.с. 103). За даними Комунального некомерційного підприємства «Герцаївська лікарня» Будячну В.М . на обліку у лікаря нарколога чи лікаря не перебуває (а.с. 102). За змістом принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При наведених обставинах, слід зазначити, що доказів на підтвердження житлово-побутових умов відповідача останнім суду не надано, і тим більше щодо умов проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Створення відповідачем за місцем проживання умов для проживання малолітніх дітей, про що суду підтвердила представник третьої особи, суд розцінює як належне виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Так як відповідачем суду не було надано жодних доказів на підтвердження його працевлаштування за кордоном, то суд також критично оцінює його посилання про задовільний матеріальний стан як складову для належного утримання дітей. Згідно висновку органу опіки та піклування Герцаївської районної державної адміністрації від 15 червня 2020 року, доцільним є визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] із матір`ю. З огляду на вищевикладене, врахувавши висновок органу опіки та піклування, малолітній вік дітей - [INFO] та [INFO] , наявність на праві власності у позивачки власного житла, де створенні належні умови для проживання та розвитку дітей, її працевлаштованість, позитивне ставлення до дітей та турботу як матір, прагнення до спілкування з дітьми та спільного проведення часу, суд доходить висновку, що проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] найкраще забезпечать інтереси дітей. Відтак, вимога позивачки в частині визначення місця проживання дітей підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про відібрання малолітніх дітей від відповідача, то слід зазначити про таке. Так позивачка звертаючись до суду із вказаним позовом не виклала фактичні обставини на обґрунтування свої вимоги в частині відбирання дітей від відповідача та не зазначила докази, що підтверджують вказані обставини. Під час судового засідання представник позивачки як на правову підставу вимог позивачки в означеній частині послався на норму ст. 170 СК України. Так, згідно із ч.1 ст. 170 СК України, суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 частини першої статті 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У пунктах 2-5 ст. 164 СК йдеться про підстави позбавлення батьківських прав, у разі : 2) ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстокого поводження з дитиною; 4) коли батьки є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) або вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Приймаючи до уваги, що позивачкою суду не надано будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дітей, жорстко поводиться із ними або вдається до будь-яких видів їх експлуатації, чи то можливо відповідач є хронічним алкоголіком або наркоманом, в контексті ст. 13 ЦПК України, вимога позивачки про відбирання дітей малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] батька є безпідставними, через що задоволенню не підлягають. На підставі вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню в межах частково задоволених позовних вимог 840 грн. 80 коп. судового збору, сплаченого нею за подання позовної заяви. На підставі ст.ст. 141, 150, 157, 161 СК України,

Outcome: partial