Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку за період затримки виплати зарплати з 24.02.2015 року по 02.12.2015 року у розмірі 24396 грн. 40 коп., компенсацію за нараховану, але не виплачену зарплату станом на 05.01.2015 року з урахуванням індексу інфляції в розмірі 7584 грн. 80 коп. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 09.12.2013 року вона була звільнена з роботи, стягнуті за рішенням суду кошти отримала лише 02.12.2015 року. Виходячи із її середньоденного заробітку 87.13 грн., позивачка і просить стягнути середньомісячний заробіток за затримку розрахунку за вказаний вище період в сумі 24396 грн. 40 коп.(Розрахунок: 87.13 х 280 днів. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача надав суду заперечення проти позову, в яких посилається на те, що згідно рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Меньшакова проти України» від 8 квітня 2010 року у позивача відсутнє право на отримання відшкодування за затримку виплати заробітної плати на підставі статті 117 Кодексу законів про працю, так як відшкодування за ст.117 Кодексу законів про працю вже було раніше присуджене позивачу за рішенням суду. Також посилається на те, що вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації, які викладені в даній позовній заяві, не були подані позивачем до Господарського суду Харківської області у справі №922/3048/15. Крім того, посилається на те, що позов подано за межами строку звернення до суду. В судове засідання 27.02.2017 року представник відповідача не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Приймаючи до уваги викладене, що позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, то в відповідності до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] працювала у відповідача ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на посаді машиніста цементних млинів і наказом № 35-к від 09.12.2013 року була звільнена з роботи згідно ст.38 Кодексу законів про працю України (а.с.128-129). В день звільнення остаточний розрахунок по зарплаті з позивачкою проведений не був і вона була вимушена звертатися до суду про стягнення належних їй сум. Судовим наказом, виданим Орджонікідзевським районним судом м. Харкова від 25.03.2014 року було стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] зарплату в сумі 9525.70 грн.(а.с.4). Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Харкова від 21.05.2015 року було стягнуто з ТОВ фірми «Елавус ЛТД» на користь [PERSON] заборгованість по зарплаті за період з 01.12.2013 року по 09.12.2013 року в розмірі 508.44 грн., середній заробіток за затримку розрахунку за період з 10.12.2013 року по 23.02.2015 року в сумі 25760.96 грн., моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Згідно до ч.1 ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. За змістом ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені ст. 116 КЗпП України. Як вбачається із матеріалів справи заборгованість позивачці була фактично виплачена у повному обсязі лише 02 грудня 2015 року (а.с.39-43). Відповідно до ч.1 ст.117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Частиною 2 зазначеної норми закону передбачено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Посилання представника відповідача на те, що позивач без поважних причин пропустив тримісячний строк на звернення до суду, передбачений ст. 233 КЗпП України, перебіг якого починається з ухвалення судового наказу про стягнення на користь позивача заборгованості із заробітної плати, є безпідставними. Згідно розяснень, що містяться в п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», не проведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Аналогічна правова позиція мітиться в постанові Верховного Суду України від 26 грудня 2011 року. Офіційне тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України навів у рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, зокрема зазначив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобовязаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належить йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Встановлено, що повний розрахунок із позивачем був проведений 02 грудня 2015 року. З позовом позивач звернулася до органів Укрпошти 02.03.2016 року (судом отримано позов 03.03.2016 року), тобто із дотримання строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України. Таким чином, доводи відповідача про пропущення позивачем строку на звернення до суду з позовом є безпідставними. Відповідно до абзацу 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата. Середньомісячна зарплата позивача за два останніх місяця роботи складала 1916.94 грн. відповідно до довідки про нараховану зарплату за два останніх місяця роботи (а.с.130). Відповідач прострочив виплату позивачу заробітної плати з 24.02.2015 року по 02.12.2015 року, а тому підлягаючий стягненню з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку становить 17699.75 грн. (Розрахунок: (1916.94 грн. помножити на 9 повних місяців прострочки) + (447.29 грн. середній заробіток за 5 календарних днів лютого 2015 року і 2 календарні дні грудня 2015 року). У відповідності до вимог ст.ст.116, 117 КЗпП України вказаний вище середній заробіток за затримку кінцевого розрахунку суд стягує з відповідача на користь позивачки, задовольняючи в цій частині позовні вимоги частково. Позивачка застосовує середньоденний заробіток за робочий день 87.13 грн. і розраховує його не за робочі дні, коли підприємство працювало, а за всі календарні дні з 24.02.2015 року по 02.12.2015 року. Зважаючи на те, що суду не надано докази того, коли в зазначений період у відповідача буди робочі дні, суд розраховує середній заробіток виходячи із середньомісячної зарплати позивача за два останніх місяця роботи - 1916.94 грн. за календарний період з 24.02.2015 року по 02.12.2015 року. Посилання представника відповідача на відсутність вини підприємства в не проведенні остаточного розрахунку з позивачкою не підтверджені належними і допустимими доказами, а тому не заслуговують на увагу. Також суд не бере до уваги ту обставину, що вимоги про стягнення суми середнього заробітку за період затримки розрахунку та компенсації, які викладені в даній позовній заяві, не були подані позивачем до Господарського суду Харківської області у справі №922/3048/15, так це не має правового значення. Порушення процедури про банкрутство роботодавця не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Щодо посилань представника відповідача на рішення Європейського суду з прав людини від 28.04.2010 р. у справі «Меньшакова проти України» необхідно зазначити, що за змістом пункту 58 вказаного рішення, визначено: «обґрунтуванню наведеному судами щодо оскаржуваних рішень не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 Кодексу законів про працю; Європейський суд з прав людини не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам». Оскільки позивачем доведено факт порушення терміну проведення остаточного розрахунку призначених позивачеві сум, встановлених судовим рішенням, то компенсація позивачу втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427 зі змінами, компенсація провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати заробітної плати, нарахованої працівникові за період роботи, починаючи з 1 січня 1998 року, якщо індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги за цей період зріс більш як на один відсоток. Сума компенсації обчислюється шляхом множення нарахованої, але не виплаченої працівникові заробітної плати за відповідний місяць на коефіцієнт приросту споживчих цін. Коефіцієнт приросту споживчих цін визначається як різниця між часткою від ділення індексу споживчих цін в останній місяць перед виплатою суми заборгованості на індекс споживчих цін у тому місяці, за який виплачується заробітна плата, та коефіцієнтом 1. Компенсація, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за несвоєчасну виплату заробітної плати становить 7584.80 грн. Розрахунок: не своєчасно виплачена за судовим наказом і вказаним вище рішенням суду зарплата складає 10034.14 грн.; індекс споживчих цін за період з грудня 2013 року по листопад 2015 року складає 1.7862; Формула розрахунку суми компенсації - (10034.14 грн. х 0.7862). Таким чином, розмір компенсації складає 7888.84 грн. Так як позивачка просить суд стягнути компенсацію в розмірі 7584.80 грн., то суд не виходить за межі заявлених позовних вимог і стягує компенсацію в розмірі 7584.80 грн. У відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягають стягненню судові витрати у розмірі 1378 грн.

Outcome: partial