Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що 20 червня 2015 року між нею та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO] року, яка проживає з позивачкою і знаходяться на її утриманні. Оскільки відповідач в добровільному порядку допомоги на утримання дітей не надає, вона змушена звертатися з позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнив просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої доньки в розмірі ? частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку в місяць і не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця починаючи з 17.01.2017 і до досягнення нею повноліття. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти сплати аліментів, вказуючи те, що відповідач систематично та щомісячно перераховує позивачу кошти в сумі 300 Євро, має кредитні зобов'язання, та є не зрячою особою, у зв'язку з чим сам потребує коштів на лікування, не має можливості сплачувати аліменти в тому розмірі, який просить позивач. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено відповідач [PERSON] є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про її народження, копія якої міститься у матеріалах справи. У відповідності з довідкою про склад сім'ї від 29.12.2016 року [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] разом із нею зареєстрована її донька [PERSON]. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого чи рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Згідно зі статтею 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними (стаття 181 СК України). За змістом вказаних норм законодавства у випадку, коли мирним шляхом домовитися про розмір та періодичність стягнення аліментів батькам не вдалося, а також, коли один з батьків, який проживає окремо від дитини ігнорує її існування та не бажає сплачувати грошові кошти на утримання дитини, сімейним законодавством України передбачена можливість примусового стягнення грошових коштів з даної особи. Як на заперечення проти позову представник відповідача посилається на те, що відповідач систематично та щомісяця протягом 2016- 2017 років перераховує позивачу кошти в сумі 300 Євро, [PERSON] є громадянином Кіпру, має загальний сукупний щомісячний дохід в сумі 1710,73 Євро, має кредитні зобов'язання на суму 13500 Євро зі щомісячними платежами в розмірі 391,77 Євро, а також те, що відповідач є незрячою особою та витрачає майже всю заробітну плату на лікування. Такі твердження представника позивача не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки як вказувалось вище, саме на батьків покладено обов'язок утримувати своїх неповнолітніх дітей. Більше того, такий обов'язок належить до конституційних і передбачений ч.2 ст. 51 Конституції України. Обов'язку батьків утримувати дитину кореспондує право дитини на утримання від батьків. Посилання представника відповідача на те, що його довіритель добровільно сплачує аліменти не може слугувати підставою для відмови у позові, оскільки як встановлено в судовому засіданні, сторони не досягли домовленості щодо сплати аліментів, а саме за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідач [PERSON] є громадянином Кіпру, згідно довідки про заробітну плату від 16.08.17 року отримав за липень 2017 року загальний дохід 2141,25 Євро. Наявність у нього кредитного договору не звільняє від сплати аліментів на утримання дитини. Посилання на наявність у нього статусу непрацездатної особи, внаслідок чого він звільняється від обов'язку утримувати дитину, належними та допустимими доказами не підтверджена. Суду надано лише медичну довідку, в якій зафіксовані дані зі слів відповідача. Натомість, як встановлено в судовому засіданні малолітня [PERSON], [INFO] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON] та перебуває на утриманні останньої. Відповідач інших аліментних зобов'язань не має. Відповідач є працездатним, офіційно працює та має самостійний дохід, даний факт визнаний сторонами, а тому стягнення аліментів в розмірі ? частини заробітку (однієї чверті) на думку суду буде відповідати принципу справедливості, добросовісності та розумності.

Outcome: approved