Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому вказала, що 21.07.2015р. між нею та ТОВ «Автомоторсгруп» було підписано договір майнового лізингу № 505042, згідно якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування позивачки автомобіль. Згідно до квитанції № ПН38017РК від 21.07.2015р. нею було сплачено відповідачу як платіж за послуги фінансування за цим договором 24300,00грн. Проте позивачка вважає, що під час укладання цього договору сторонами не було досягнуто всіх суттєвих умов, та форма договору не відповідає вимогам, встановленим законом. Через це просить захистити її споживача, визнати договір недійсним та стягнути з відповідача сплачену грошову суму, як безпідставно набуте майно. Представник позивача надав суду заява про розгляд справи у відсутність позивача або його представника на підставі документів, що містяться в матеріалах справи. Відповідач у судове засідання двічі не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє судове рішення). З огляду на викладені обставини суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів, та згідно до ст. 224 ЦПК України постановити заочне рішення. На підставі ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. 21.07.2015р. між [PERSON] та ТОВ «Автомоторсгруп» було укладено договір майнового лізингу № 505042. Договір укладено у письмовій формі. Розділом 1 Договору встановлено значення термінів, що вживаються у цьому договорі та додатках до нього, зокрема: -Лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; -Лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; -предмет лізингу - транспортний засіб (ТЗ), зазначений у п. 3.1 Договору майнового лізингу (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та інше); -Специфікація - додаток № 4 до цього договору, в якому визначаються детальні особливості предмету лізингу (марка, модель, рік випуску, колір, вартість та інше); -Вартість фінансування розуміє під собою одноразову плату за організацію та оформлення даного договору лізингоодержувача лізингодавцю при укладенні договору. Пунктом 2.1 Договору визначено його предмет, за яким лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах майнового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу, визначений у п. 3.1 цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 3.1 Договору предметом лізингу по даному договору є ЗАЗ Lanos седан 1.5 МТ Comfort (ГБО). Відповідно до додатку № 4 до Договору майнового лізингу № 505042 від 21.07.2015р. (специфікації) «марка» транспортного засобу визначена як «ЗАЗ Lanos», «модель» - «1.5 МТ Comfort (ГБО)», «кількість» - «1», «ціна, грн. (в т.ч. ПДВ)» - «121500». Згідно до квитанції № ПН38017 від 21.07.2015р. позивач сплатив відповідачу 24300,00грн. як платіж за послуги фінансування за договором № 505042. Статтею 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Згідно до частини 1 ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. За ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Статтею 760 ЦК України передбачено, що предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. За вимогами ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Таким чином судом встановлено, що укладений між позивачем і відповідачем договір майнового лізингу № 505042 від 21.07.2015р. вищезгаданим вимогам закону не відповідає, а саме договір не містить відомостей щодо всіх істотних умов, що визначені законом та самим договором як істотні для цього договору, при укладенні договору не дотримано вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави цивільного кодексу про набуття, збереження майна без достатньої правової підстави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події, в тому числі до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Водночас слід зазначити, що відповідно до пунктів 3, 17, 19, 22 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» діяльність відповідача з надання послуг майнового лізингу в частині надання цих послуг фізичним особам, які є споживачами, підпадає під дію Закону України «Про захист прав споживачів». Статтею 4 зазначеного Закону передбачено, що споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на захист своїх прав державою; належну якість продукції та обслуговування; звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved