Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , мотивуючи тим, що вона і її син [PERSON] є співвласниками зазначеної квартири, з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, разом проживали у вказаній квартирі, а тому вона зареєструвала відповідача у цій квартирі. З 2006 року відповідач фактично не проживає за вказаною адресою, його місцезнаходження їй не відомо, наявність реєстрації відповідача за даною адресою створює їй перешкоди у вільному розпорядженні майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, був повідомлений належним чином, рекомендованим листом за місцем зареєстрованого проживання і шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб - сайті суду. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, і він не повідомив про причини неявки. Позивач у судовому засіданні просила задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, ухвалив розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. З наданих доказів встановлено: Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу, [PERSON] та [PERSON] з 12.11.1994р. перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 27.12.1995р. З свідоцтва про право власності на житло від 28.12.1996р. встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] . Другим співвласником квартири є [PERSON] (син позивачки). Спірна квартира не є об`єктом спільної сумісної власності позивача і відповідача; договір найму житлового приміщення між ним і позивачем не укладався, порядок користування квартирою не визначався, відповідач протягом шести місяців у квартирі не проживає, не має речей у квартирі. З довідки Рожівської сільської ради від 26.11.2018р. та від 09.01.2019р. встановлено, що [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , є власником лицьового рахунку, за даною адресою також значиться зареєстрованим [PERSON] як наймач, однак за вказаною адресою не проживає з 30.09.2006р. Відповідач не був і не є співвласником квартири. Відповідач був зареєстрований у вказаній квартирі вже після розірвання шлюбу, тобто не є членом сім,ї власника. Згідно акту депутата Рожівської сільської ради від 04.12.2018р. встановлено, що [PERSON] з 2006 року не проживає у квартирі [ADDRESS] . Ніхто із сусідів його не бачив тривалий час, місцезнаходження його не відомо. Свідок [PERSON] , сусідка позивачки, що проживає за адресою [ADDRESS] з 1980 року, зазначила, що [PERSON] , чоловік позивачки не проживає за вказаною адресою близько 10 років. Свідок [PERSON] , вказав, що він у період з 2000 по 2008рр. працював дільничним інспектором у с. Рожни, чоловік позивачки за зареєстрованою адресою не проживає з 2004р., з того часу ніколи його не бачив. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч.ч.1, 4 ст. 41Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо врахувати той факт, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, то суд керується положенням ч. 2 ст. 405 ЦК України, в якій визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст..405 ЦК України член сім,ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім,ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.321 ЦКУ право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно обмежений у цьому праві. Право власності складається з права володіння, користування і розпорядження, які є похідними і невід,ємними від права власності. Таким чином, встановлено, що відповідач тривалий час, значно більше строку, протягом кого за особою зберігається право користування жилим приміщенням, в ньому не проживає. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позивач має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні належним майном у обраний спосіб - шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, тому позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved