Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-27 00:00:00

Позивач МПП «Боріс» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про застосування наслідків нікчемності правочину у спосіб визнання недійсним свідоцтва про право власності. У поданій заяві посилалася на те, що в 1998 році було створено МПП «Боріс», засновником та учасником якого є [PERSON] З часу створення підприємства склад його учасників не змінювався. В подальшому, за нотаріально-посвідченим договором купівлі-продажу від 17.12.2004 року МПП «Боріс» придбало у власність нежилі приміщення підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181,4 кв.м., які знаходяться за адресою [ADDRESS]. Зазначені приміщення є ізольованими, обладнані одним самостійним виходом та складаються з приміщень у підвалі: 2-5-2-13, на першому поверсі: 2-1-2-4. Під час державної реєстрації права власності на нерухоме майно у 2014 році право власності на даний об'єкт було зареєстровано як спільна сумісна власність фізичних осіб [PERSON] та [PERSON], про що видано свідоцтво та Витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно. Правочинів, які б відповідали вимогам Закону за формою та змістом правочинам з відчуження майна не вчинялося, договори щодо переходу права власності від юридичної особи фізичним особам нотаріально не посвідчувалися. Тому вважає, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно номер 2775065, серія та номер [NUMBER], видане 07.10.2014 року не відповідає вимогам ст.220, ст.657 та 719 ЦК України, оскільки договори купівлі-продажу чи дарування нерухомого майна підлягають нотаріальному посвідченню. Просив застосувати наслідки нікчемного правочину стосовно передачі у власність нежилих приміщень (магазина) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ «А», загальною площею 181, 40 кв.м., які знаходяться за адресою [ADDRESS] та є ізольованими, обладнані самостійним виходом та складаються з приміщень у підвалі: 2-5-2-13, на першому поверсі: 2-1-2-4 - фізичних осіб [PERSON] та [PERSON] у спосіб визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно індексний номер 2775065, серія та номер [NUMBER], видане 07.10.2014 року. У відкритті провадження по решті позовних вимог ухвалою суду від 09.08.2016 року було відмовлено. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та підтвердила, викладені в позовній заяві обставини. Пояснила суду, що свідоцтво про право власності, видане 07.10.2014 року не відповідає вимогам Закону, оскільки [PERSON] не є учасником МПП «Боріс», що підтверджується копією реєстраційної справи. Просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов визнала. Суду пояснила, що оскільки [PERSON] не є учасником підприємства, а тому вона не могла набути у власність майно МПП «Боріс». Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Суду пояснила, що для отримання свідоцтва про право власності на нерухоме майно [PERSON] та [PERSON] 07.10.2014 року подали усі необхідні документи, а тому свідоцтво видано у відповідності до вимог Закону. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що 07.05.1998 року було створено юридичну особу Мале приватне підприємство «Боріс» (а.с.121). Як вбачається з статуту підприємства його власником був [PERSON], який у відповідності до розділу 5 здійснює безпосереднє керівництво підприємством, вирішує самостійно всі питання діяльності підприємства, без доручення діє від імені підприємства, розпоряджається майном підприємства, вирішує інші питання діяльності підприємства (а.с.4-8). 17.12.2004 року МПП «Боріс» на підставі договору купівлі-продажу приміщень набуло у власність нежилі приміщення (магазину) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181,40 кв.м., які знаходяться за адресою [ADDRESS], є ізольованими, обладнані одним самостійним виходом та складаються з приміщень в підвалі - 2-5-2-13, на першому поверсі - 2-1-2-4 (а.с.9-11). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, ст.ст. 11, 316, 317, 319, 328 ЦК України, право приватної власності на нерухоме майно набувається в порядку, визначеному законом, на підставах, що ним не заборонені; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Особа на власний розсуд здійснює своє право на захист і розпоряджається своїми цивільними та процесуальними правами (ст. 12 ч. 1, ст. 20 ч. 1 ЦК України, ст. 10 ч. 1, ст. 11 ч. 2 ЦПК України), сторони зобов'язані належно довести обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 10 ч.ч. 2, 3, ст. 11 ч. 1, ст.ст. 57-60, ст. 179 ч. 1 ЦПК України). Як було встановлено судом та підтверджується матеріалами реєстраційної справи відносно нерухомого майна за адресою [ADDRESS], 01.10.2014 року між власником МПП «Боріс» - [PERSON] та новими власниками [PERSON] та [PERSON] було складено акт пройму-передачі, згідно умов якого останнім було зокрема передано нежиле приміщення (магазину) підвалу та першого поверху в житловому будинку літ.А, загальною площею 181,40 кв.м., які знаходяться за адресою [ADDRESS], (а.с.95). Вказаний акт було підписано його сторонами та посвідчено печаткою МПП «Боріс». Окрім того, в матеріалах реєстраційної справи наявне рішення зборів в складі власника МПП «Боріс» [PERSON] від 01.10.2014 року, згідно якого було вирішено прийняти в склад зборів нового власника [PERSON] та з 01.10.2014 року рахувати їхні частки рівними по 50 % у кожного (а.с.96). Судом також встановлено, що [PERSON] 07.10.2014 року звернувся до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію прав стосовно нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, що по [ADDRESS] (а.с.69-70). Факт складення та підписання зазначених документів сторонами у справі не оспорювався, а тому суд на підставі ст.61 ЦПК України вважає зазначені обставини такими, що не підлягають доказуванню. На підставі вказаних документів 07.10.2014 року державним реєстратором було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №16294141, а саме щодо проведення державної реєстрації права власності на нежитлові приміщення, що по [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності за [PERSON] та [PERSON] (а.с.100). Зазначене рішення суб'єкта владних повноважень є чинним та позивачем у визначеному Кодексом адміністративного судочинства порядку не оскаржувалось. В подальшому, на підставі зазначеного рішення було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 2775065, згідно якого [PERSON] та [PERSON] належать на праві приватної спільної сумісної власності нежитлові приміщення, що по [ADDRESS] (а.с.101). Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ч. ч. 1, 3 ст. 347 цього Кодексу). Таким чином, цим правилом допускається добровільна відмова власника від права власності, яка повинна бути безумною і не містити будь-яких застережень. Це означає, що заява про відмову від права власності не повинна містити будь-яких умов щодо такої відмови, в тому числі у вказівку щодо обов'язкової участі у складі учасників підприємства. Проаналізувавши зміст дослідженого судом акту прийому-передачі від 01.10.2014 року, суд зауважує, що він відповідає вимогам ст.347 ЦК України, у ньому відсутні будь-які застереження. Окрім того, суд враховує, що [PERSON], будучи єдиним одноосібним власником МПП «Боріс», добровільно 07.10.2014 року звернувся до реєстраційної служби з заявою про державну реєстрацію прав стосовно нерухомого майна, а саме нежитлового приміщення, що по [ADDRESS]. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велей Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Доводи представника позивача з приводу відсутності змін до установчих документів юридичної особи в реєстраційній справі суд відхиляє з огляду на положення ч.5 ст.89 ЦК України, згідно яких зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін. Виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку, що оспорюваний правочин не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215, 220 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов МПП «Боріс» - необґрунтований та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed