Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідачів про усунення перешкод в користуванні будинком та виселення з нього, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Даний будинок відповідно свідоцтва про право на власність належать їй. На теперішній час вона зареєстрована у житловому будинку за вищевказаною адресою, крім неї в даному будинку зареєстровані і проживають її син [PERSON] його дружина [PERSON] та двоє їх дітей [PERSON] та [PERSON] У 2008 році позивачка захворіла, що негативно вплинуло на її фізичний та психологічний стан, вона не може переносити дію магнітних полів. На цьому грунті у позивачка з сином і членами його сім'ї виникають конфлікти, які переростають у сварки. Відповідач - син позивачки неодноразово погрожував фізичною розправою, та обіцяв помістити позивачку до психіатричної лікарні. Не витримавши такої напруженої психологічної обстановки та дії магнітного поля від електричних приборів, позивачка була змушена змінити місце свого проживання. На даний час вона проживає у найманій квартирі зі своєю дочкою [PERSON], що і змусило позивачку звернутись до суду з вказаним вище позовом. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та суду пояснив, що проживав в хаті з народження. Коли одружився то в хаті була прописана і його дружина, ніхто не заперечував. Відповідно діти також були прописані у хаті. Причиною конфлікту між ним та позивачкою вважає те, що дочка позивачки та відповідно його сестра не має свого постійного місця проживання, хоче проживати в хаті матері для чого їй необхідно вигнати з хати відповідача його дружину та дітей. Відповідач [PERSON] також позов не визнала повністю підтримала відповідача [PERSON] та просила суд відмовити задоволенні позову про їх виселення. Представник третьої особи, служби у справах дітей Тальнівської районної державної адміністрації, в судовому засіданні вказав на те, що найкращім рішенням позову на його думку є мирова угода, необхідно піти на поступки один до одного. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона є дочкою позивачки та відповідно сестрою відповідача [PERSON] З братом у неї негативні відносини. Він створив для позивачки нестерпимі умови проживання, тому вона забрала позивачку проживати до себе, знайшла хатинку де вони проживали певний час. Позивачка змінила заповіт, перестала давати гроші відповідачам. Коли позивачка проживала разом із відповідачами виникали конфлікти приходилось викликати міліцію Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що знає позивачку [PERSON] 9 років, як приїхала в Тальне. Дочка позивачки постійно доглядала за мамою. [PERSON] не могла жити в хаті з відповідачами тому дочка [PERSON] забрала маму до себе. Деякий час позивачка проживала у неї, але потім позивачка повернулась до хати, після конфліктів позивачка живе в хаті яку знімає для неї дочка. Коли позивачка проживала разом з відповідачами вона бачила, що [PERSON] доглядала позивачку, так як їй необхідна була допомога. Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона знає що позивачка ходить по хатах, не може жити в своїй хаті разом із сином. Між позивачкою та відповідачами виникають конфлікти. Позивачка казала що не може знаходитись біля працюючих електроприборів, але домовитись вони не змогли. Вона також повідомила, що відповідачка [PERSON] доглядала позивачку коли вона того потребувала та проживала разом. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, допитавши свідків, проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.05.2015 року [PERSON] є власником житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Згідно довідки виконкому Тальнівської міської ради від 06.05.2015 року №1589, гр. [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS], разом з ним згідно будинкової книги зареєстровані його: мати - [PERSON]; дружина - [PERSON]; дочка [PERSON]; дочка - [PERSON]. Що також підтверджується будинковою книгою будинку [ADDRESS], копія якої надано до суду. Згідно листа начальника Тальнівського РВ УМВС України в Черкаській області І.Д.Голоти від 25.03.2015 року №1857, [PERSON] було повідомлено, що у зв'язку з відсутністю даних, які б вказували на наявність кримінального правопорушення, що підстави для внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань відсутні. За результатами перевірки не виявлено порушень адміністративного чи кримінального законодавства. Предметом судового спору є усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення відповідачів з житлового будинку за адресою [ADDRESS]. Правовідносини сторін, щодо володіння спірним будинком регулюються Житловим кодексом та Цивільним кодексом України. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Це ж положення закріплено в ст.9 ЖК України, згідно якої ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК України. Частиною другою ст. 64 ЖК України визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Із матеріалів справи судом встановлено, що сторонами позову є мати та син, який все своє життя проживає у будинку разом із матір'ю. Коли син одружився, його дружина також почала проживати у вказаному будинку, згідно будинкової книги прописана з червня 1996 року. Також у вказаному будинку проживають діти від шлюбу [PERSON] та [PERSON] дочки [PERSON] та [PERSON] З чого вбачається, що сім'я відповідача проживає у будинку позивачки близько 20 років, вели спільне домашнє господарство, мали єдиний бюджет, були пов'язані спільним побутом та взаємними правами та обов'язками. В судовому засіданні було допитано свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не заперечували факт спільного проживання сторін в будинку. Отже, відповідачі вселилися (проживають) у будинку як члени власника майна та за згодою всіх членів сім'ї. До цього часу продовжують проживати в цьому будинку і власник не заперечував щодо їх проживання. Судом не встановлено, а позивачем не надано жодних достовірних та належних доказів на спростування того, що відповідачі вселилися у спірне житло без згоди власника будинку. Не надано і доказів того, що, окрім звернення до суду з даним позовом позивач заперечував у будь-який спосіб щодо вселення (проживання) відповідачів в будинку та їх проживання в ньому, як членів сім'ї власника будинку та не ставив питання про їх виселення з підстав незаконного вселення. Таким чином, набувши право користування спірним будинком як житлом як члени сім'ї власника житла, відповідно до положень ст. 156 ЖК України, відповідачі можуть бути виселений з нього на підставі відповідних норм ЖК України. Відповідно до ст.157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Позивач в позовній заяві не навела жодних конкретних прикладів систематичного порушення відповідачами правил співжиття або триваючої антигромадської поведінки та вжиття з цих підстав до них зазначених у п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» заходів реагування. Жодних фактичних і правових підстав, визначенихст.116 ЖК України, для виселення відповідачів не встановлено. Крім того позивачка просить виселити двох дітей відповідачів, один з яких на момент винесення рішення є неповнолітньою особою. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст. 18 зазначеного Закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Також слід відзначити, що посилання позивачки на норми Цивільного кодексу України, як на підставу для задоволення позову є помилковими виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вирішуючи спір в цій частині, суд враховує правову позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 16 січня 2012 року, згідно якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В той же час, висловлена позиція про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). З огляду на вказані роз'яснення, слід зробити висновок про те, що, оскільки відповідачі набули право на постійне користування житлом, належним позивачу, між ними склались житлові правовідносини, а тому обраний позивачем спосіб захисту свого права як власника житла шляхом виселення з нього відповідачів повинен відповідати положенням ЖК України щодо підстав для виселення з житла. Доказів наявності таких підстав, передбачених ЖК України, в тому числі в зв'язку з втратою відповідачем статусу члена сім'ї власника житла, позивач не надав. При вирішенні вказаних спірних правовідносин слід враховувати, що за таких обставин захист права власності не може вирішуватись лише у відповідності до ст.391 ЦК України, оскільки зазначена норма не є самостійною підставою для виселення відповідачів з належної позивачу власності, так як спірні правовідносини пов'язані з користуванням відповідачами, як членами сім'ї власника, цим будинком, як житлом, регулюється нормами житлового законодавства України. Таким чином, обрання позивачкою такого способу захисту свого права власника житла як виселення відповідачів з посиланням на норми ЦК України щодо захисту права власності, з огляду на положення ст. ст. 15, 16 ЦК України та норми ЖК України, які регулюють спірні правовідносини, не ґрунтується на нормах матеріального права. В частинізобов'язання [PERSON] усунути перешкоди в користуванні [PERSON] будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS] шляхом вселення її до даного будинку та передачі [PERSON] комплекту ключів від будинку суд вважає за доцільне позов задовольнити виходячи з того, що відповідачі в своїх поясненнях не заперечували проти вказаної позовної вимоги.

Outcome: partial