Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк Форум» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію ПАТ «Банк Форум» Соловйової Н.А. звернувся до Комунарського районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON], в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором №б/н від 12.07.2007 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року в розмірі 406810,88 гривень, посилаючись на те, що відповідно до укладеного між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Форум», та [PERSON] кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року останній отримав кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії для споживчих цілей з лімітом кредитування 37740,00 доларів США, строком до 10.07.2017 року, зі сплатою відповідної платні за користування кредитом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Форум», та [PERSON] було укладено іпотечний договір №б/н від 12.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим\~Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №4236, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. 26.06.2002 року за р.№1232, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №15041451, виданого 26.06.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Однак [PERSON] вимоги кредитного договору порушує, а саме не виконує в обумовлені строки зобов'язання щодо сплати кредиту та відсотків по ньому, тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надав суду заяву, в якій просив на підставі ч.2 ст.158 Цивільного процесуального кодексу України розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав повністю, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.169 Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Третя особа, повідомлений судом належним чином про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явився і не повідомив суд про причини неявки. Відповідно до положень ст.169 Цивільного процесуального кодексу України її неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 12.07.2007 року між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Форум» (банк), та [PERSON] (позичальник) було укладено кредитний договір №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії для споживчих цілей з лімітом кредитування 37740,00 доларів США, а [PERSON], в свою чергу, зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит у зазначеній сумі не пізніше 10.07.2017 року, а також сплатити відповідну платню за користування кредитом в порядку, на умовах та в строки, визначені кредитним договором (а.с.6-7). Згідно з п.1.3 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 13 процентів річних. Відповідно до п.2.3 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року ліміт кредитування за кредитною лінією зменшується на 315,00 доларів США не пізніше 20 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем користування кредитними коштами. Повернення кредитних коштів здійснюється шляхом сплати позичальником коштів на відкритий йому позичковий рахунок. Пунктом 2.4 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року передбачено, що проценти за користування кредитними коштами сплачується позичальником з п.2.6 договору. Несплата позичальником процентів в терміни, встановлені в п.2.6 договору дати, є підставою для вимоги банку про дострокове повернення кредитних коштів, стягнення процентів за користування кредитними коштами, неустойки та є підставою для звернення банком стягнення на заставлене майно. Згідно з п.2.6 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року проценти за користування кредитними коштами позичальник сплачує самостійно в валюті кредиту щомісячно, не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем користування кредитними коштами. Відповідно до п.4.1 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року за несвоєчасне повне чи часткове повернення кредитних коштів та за несвоєчасну повну чи часткову сплату процентів, позичальник сплачує неустойку у вигляді пені у розмірі 0,2 процентів за кожен день прострочення, що обчислюється з суми неповерненого кредиту та / або несплачених процентів. Однак, [PERSON] вимоги кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року не виконує, в обумовлені строки кредит та відсотки по ньому не сплачує. Станом на 25.04.2014 року у [PERSON] виникла заборгованість за кредитним договором №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року в сумі 406810,88 гривень, а саме: 30486,28 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.04.2014 року становить 347075,23 гривень, - заборгованість по кредиту, 2739,04 доларів США, що за курсом НБУ станом на 25.04.2014 року становить 31182,97 гривень, - заборгованість по процентам за користування кредитом, 28552,67 гривень - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором (а.с.21-22). Позивач звертався до [PERSON] з вимогою про сплату заборгованості по кредиту, попереджав про звернення до суду, однак останній заходів до погашення заборгованості у повному обсязі не вжив. У відповідності до п.2.1 кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Форум» (іпотекодержатель), та [PERSON] (іпотекодавець) було укладено іпотечний договір №б/н від 12.07.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим\~Г.М. та зареєстрований в реєстрі за №4236, згідно якого [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] та належить їй на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. 26.06.2002 року за р.№1232, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №15041451, виданого 26.06.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації» (а.с.15-17). Згідно з п.1.1 іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року іпотека забезпечує виконання боржником ([PERSON].) зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотекодержателем кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року. Відповідно до п.5.1 іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року іпотеко держатель набуває права задоволення своїх вимог за рахунок предмету іпотеки у випадку виконання основного зобов'язання, або порушення порядку його виконання, та інших випадках, передбачених основним зобов'язанням, іпотечним договором та чинним законодавством. На підставі п.1.4 іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року заставна вартість предмета іпотеки є договірною і погоджується сторонами в розмірі 195536,00 гривень. Згідно з п.5.6 іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року порядок реалізації предмета іпотеки для погашення заборгованості за основними зобов'язаннями визначається іпотекодержателем та може здійснювати як із залученням іпотекодавця, так і без нього, всіма можливими способами, зокрема через аукціони, біржі. Відповідно до ст.514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ч.1 ст.516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язані здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст.ст.610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Боржник, який прострочив зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливості виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1054 Цивільного кодексу України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 Цивільного кодексу України, тобто норми про договір позики. На підставі ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 1 ст.1056-1 Цивільного кодексу України передбачено, що розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозиції, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч.1 ст.1050 Цивільного кодексу України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, на підставі ч.2 якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший процентів не встановлений договором або законом. На підставі ст.617 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника відповідних коштів. Згідно з ч.1 ст.625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). На підставі ст.1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку». Статтею 7 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч.1 ст.35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов'язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. При цьому частиною 2 статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. На підставі ч.3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 11 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. На підставі ч.3 ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Статтею 41 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку». Згідно з п.1.2 іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року документами, що підтверджують право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, є: договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Лучко Н.Г. 26.06.2002 року за р.№1232, що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №15041451, виданого 26.06.2007 року Орендним підприємством «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду справи встановлено, що на підставі кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року Акціонерний комерційний банк «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Форум», надав третій особі - [PERSON] кредит, а [PERSON] на підставі іпотечного договору №б/н від 12.07.2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором передала в іпотеку квартиру. У зв'язку з невиконанням позичальником [PERSON] вимог кредитного договору №0116/07/07-CL від 12.07.2007 року банк набув право звернути стягнення на предмет іпотеки та задовольнити всю суму зобов'язання на момент звернення стягнення, у тому числі суму заборгованості за кредитом, відсотками та пеню, незалежно від настання строку виконання боргового зобов'язання, який зазначено у кредитному договорі. Враховуючи викладене, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. При цьому, 07.06.2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначений закон був прийнятий з метою підтримки громадян України, які мають невиконані зобов'язання за договорами споживчого кредиту в іноземній валюті (валютних кредитів), укладеними з фінансовими установами та банками України шляхом встановлення порядку і умов конвертації зобов'язань за кредитними договорами в іноземній валюті в національну валюту України пропонується мінімалізувати негативні наслідки інфляції національної валюти для громадян України та убезпечити зазначених громадян від виникнення скрутної фінансової ситуації. Відповідно до частини 1 цього Закону визначено, що протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст.4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст.5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м для житлового будинку. З огляду на ст.3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться (правові висновки, викладені в Постанові Верховного Суду України по справі №6-58ц15 від 27.05.2015 року). Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (п.2 ч.1 ст.263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. З матеріалів справи вбачається, що боржнику [PERSON] (позичальник) було надано кредитні кошти в іноземній валюті на споживчі цілі. На забезпечення кредитного договору [PERSON] (майновим поручителем) було передано в іпотеку квартиру, загальною площею 56,15 кв.м, житловою площею 40,9 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яка використовується [PERSON] та її сім'єю для постійного проживання (а.с.141). В матеріалах справи відсутні відомості про те, що у власності [PERSON] є інше нерухоме майно. Отже, суд вважає, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» розповсюджується на правовідносини, що виникли між сторонами, у зв'язку з чим рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на час дії вказаного Закону. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, так як судове рішення ухвалюється у повному обсязі на користь позивача, понесені ним і документально підтверджені судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved