Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

Позивачка у жовтні 2013 року звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до договору дарування квартири від 25 січня 2002 року вона є власником квартири [ADDRESS]. У 2009 році у спірну квартирі зі згоди її матері [PERSON], яка проживає в цій квартирі, вона зареєструвала відповідачів. У травні відповідачі зібрали свої речі та добровільно виїхали з квартири у невідомому напрямку з реєстраційного обліку не знялись. Вона як власник квартири вимушена сплачувати комунальні послуги за осіб, які ними не користується та нести у зв'язку з цим додаткові витрати. Просить визнати відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщенням. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила суд його задовольнити з підстав наведених у ньому. Відповідачі до суду не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, а тому суд за згодою позивача постановляє відповідно до ч.4 ст.169, ст. 224 ЦПК України заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Представник третьої особи Служби у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, та зазначив, неповнолітній [PERSON] не може бути позбавлений житлової площі. Просив у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення позивачки, пояснення третьої особи, пояснення свідків [PERSON], [PERSON]. [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Власник майна відповідно до ст.318, 319, 325, 383 ЦК України має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Перевіряючи обставини по справі, судом встановлено, що позивачці згідно договору дарування від 25 січня 2002 року, посвідченого Приватним нотаріусом міського нотаріального округу [PERSON], належить квартира [ADDRESS]. (а.с.5). Разом з тим, згідно довідки ф.3 виданої ЖЕК «Золотоустівська» від 21.08.2013 року № 674 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі, як наймачі (а.с.6). Актами затвердженими директором ЖЕК «Золотоустівська» від 25 грудня 2012 року, 20 квітня 2013 року, 21 серпня 2013 року підтверджується, що [PERSON] та її син [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають з травня 2010 року, їх особистих речей в квартирі не виявлено (а.с.7-9). Свідки: [PERSON], [PERSON]. [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що відповідачка проживала разом з сином в квартирі [ADDRESS] до травня 2010 року, а потім переїхала у невідомому напрямку і з цього часу її не бачили. Таким чином, судом встановлено, що на даний час відповідачі у вказаній квартирі не проживають, разом з тим не вживають передбачених законом дій щодо зняття себе з реєстраційного обліку в квартирі позивача. В ч.1 ст. 317 ЦК України зазначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України), усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.3 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Враховуючи, що на даний час позивачка є єдиним власником квартири [ADDRESS], суд вважає, що вона має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном (квартирою), в тому числі шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування її квартирою, що може бути підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку в її квартирі. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Крім того, статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України, жилі будинки (квартири), що є в приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Згідно ст. 405 ЦК України визначено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла, або законом. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі як наймачі спірної квартири без поважних причин понад рік не користується спірним житлом, а отже вони втратили і право користування цією квартирою, а тому суд вважає, що вимога позивача підлягає задоволенню. На підставі викладеного, керуючи ст. 150 ЖК України, ст.318, 319, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 57, 60, 169, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України суд, -

Outcome: approved