Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивачка звернулася з даним позовом в суд до відповідача у якому з подальшими уточненнями просить зобов'язати відповідача видати наказ про звільнення з роботи 2015 роком; стягнути 100 000 грн. матеріальної та моральної шкоди, в тому числі 73 068 грн. заборгованості по зарплаті. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що у 2011 р. її було незаконно звільнено з роботи із посади продавця магазину «Сонечко» в м.Броди. При звільненні не отримала наказу про звільнення, вихідної допомоги та заборгованості заробітної плати. 5 років перебуває зареєстрованою в управлінні Пенсійного фонду України у Бродівському районі як пенсіонер по віку, але впродовж літа 2015 року її постійно викликають до управління та в центр зайнятості для надання пояснень з приводу наказу про звільнення, котрого вона не отримувала. З даного питання зверталася до власника магазину «Сонечко» [PERSON], але він досі не виплатив розрахунків при звільненні та не видав наказ про звільнення, вписав наказ про звільнення в трудову книжку лише в 2015 році. Все це відбивається на її здоров'ї, оскільки вона на виклики Пенсійного фонду та центру зайнятості приходила 8 разів. Відповідач подав суду заперечення на позовну заяву зміст якого зводиться до наступного. Згідно поданої заяви від 09.02.2010 року позивача [PERSON] було прийнято на роботу продавцем магазину «Сонечко» в м.Броди по вул.Богуна,58. Позивач працювала згідно укладеного між сторонами трудового договору від 10 лютого 2010 року, який відповідно до вимог чинного законодавства був зареєстрований в Бродівському районному центрі зайнятості за №1351000076. Згідно відомостей за березень 2011 р. позивач у повному обсязі отримала заробітну плату, про що свідчать її підписи. 19 березня 2011 р. по незрозумілих причинах [PERSON] не з'явилася на своєму робочому місці на протязі робочого дня, про причину відсутності не повідомила, пояснень не дала, про це 19.03.2011 р. було складено акт №1, а 20.03.2011 р. відповідний акт №2. Маючи всі підстави звільнити [PERSON] за прогул, відповідачем було надано можливість звільнитися за власним бажанням у зв'язку з чим їй був наданий для ознайомлення наказ №11 від 20 березня 2011 р., від підпису [PERSON] відмовилася, ця відмова посвідчена актом №3 від 20.03.2011 р. Що стосується розрахунку при звільненні позивача [PERSON], то враховуючи те, що заробітна плата їй за березень 2011 р. була виплачена у повному обсязі, але позивач не відпрацювала другу половину цього місяця - це чотири дні дорівнює 164.74 грн., а компенсація за невикористані дні відпустки складає 75.99 грн., то на день звільнення існувала переплата по заробітній платі у розмірі 88.75 грн. Зважаючи на це, відповідач вважає, що жодних зобов'язань з його боку перед позивачкою відносно виплати їй належних при звільненні сум не існує. Крім цього з посиланням на ст.233 ч.1 КЗпП вважає, що оскільки [PERSON] 20 березня 2011 року була ознайомлена з наказом про своє звільнення, але відмовилася це засвідчити своїм підписом, то обчислення строку її звернення до суду для вирішення трудового спору почалося саме з 20 березня 2011 року. На сьогоднішній день сплив строк позовної давності звернення [PERSON] до суду, позивачем не було надано суду жодного доказу поважності причин пропуску встановленого законом строку звернення до суду. Тому, виходячи з наведеного вважає вимоги позивача безпідставними і незаконними, такими, що не підлягають задоволенню. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просять їх задовольнити. Позивачка пояснила, що вона працювала у відповідача по трудовій угоді, 19 березня 2011 р. вона захворіла і не вийшла на роботу, коли подзвонила запитати коли їй виходити на роботу їй сказали, що її звільнили і виходити на роботу не потрібно. Жодної заяви на звільнення за власним бажанням вона не писала, з наказом її не ознайомлювали, зарплату не виплатили, жодного разу вона не була у відпустці. Вона працювала у відповідача в магазині «Сонечко» кожен день з 8 год. ранку до 23 год. вечора, тому відомості у табелі не відповідають дійсності. Коли влітку 2015 р. її прийшло повідомлення з управління Пенсійного фонду України подати наказ про звільнення з роботи, вона зверталася до відповідача декілька разів, однак він відмовився видати їй будь-який наказ, лише вніс записи в трудову книжку, які не відповідають дійсності. Її викликали в Пенсійний фонд декілька разів з приводу того, що вона є працюючим пенсіонером і пенсію їй нараховують як працюючому пенсіонеру. У центрі зайнятості пояснили, що трудова угода не знята, тому не можуть видати документи про те, що вона звільнена з роботи. Відповідач відмовився врегулювати спір в позасудовому порядку, тому вона змушена була звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача пояснила, що так як не проведені повністю виплати по заборгованості по заробітній платі, то відповідно до поданого розрахунку, вони просять стягнути 73 068 грн. заборгованості по заробітній платі, виходячи з мінімальної заробітної плати. Крім цього оскільки у позивачки забрали магазин, оформивши незаконного договір купівлі-продажу, то як компенсацію просять стягнути 100 000 грн. матеріальної та моральної шкоди. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали з підстав зазначених у поданих запереченнях. Відповідач пояснив, що трудовий договір у центрі зайнятості не знятий, оскільки відповідач відмовилася підписувати трудову угоду для зняття її з реєстрації. Вона не працює у в магазині з 19 березня 2011 року про це свідчить наказ про звільнення, з яким вона відмовилася ознайомлюватися. Оскільки він не бажав звільняти її за прогул, тому був виданий наказ про звільнення її з підстав ст.38 КЗпП за власним бажанням. Всі виплати були проведені, тому заборгованості перед позивачем немає. Представник відповідача пояснила, що відповідачка знала, що вона звільнена 19.03.2011 р., однак жодних претензій у неї не було, наказ про звільнення, у передбачений законом строк, вона не оскаржувала, тому при вирішенні даного спору є всі підстави для застосування строку позовної давності. Позивачка умисно затягує оформлення зняття трудового договору з реєстрації, оскільки відповідно до вимог Постанови КМУ від 29.10.2009 р. №1168, зняття трудового договору з реєстрації проводиться в присутності працівника, а в центр зайнятості позивачка для знаття договору з реєстрації не з'явилася, тому вини відповідача у тому, що трудовий договір не знятий з реєстрації немає. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.02.2010 р. позивач [PERSON] звернулася із заявою до приватного підприємця [PERSON] про прийняття її на роботу продавцем з 10.02.2010 р. (а.с.5). Відповідно до ст.21 КЗпП трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. На підставі заяви [PERSON] 10.02.2010 р. ПП [PERSON] видано наказ №2 про прийняття на роботу [PERSON] з 10.02.2010 р. (а.с.22). Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що [PERSON] працювала у [PERSON] на посаді продавця. 10 лютого 2010 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] як фізичною особою-підприємцем було укладено трудовий договір відповідно до якого [PERSON] прийнята на посаду продавця (а.с.83-84). Трудовий договір зареєстрований у Бродівському РЦЗ 10.02.2011 р. за №1351000076. Відповідно до записів у даному трудовому договорі відомості про зняття трудового договору з реєстрації відсутні. З представленої трудової книжки [PERSON] вбачається, що у записі під №7 від 21.03.2011 вказано, що звільнена з роботи за власним бажанням відповідно до ст.38 КЗпП України трудовий договір знято з реєстрації БЦЗ 21.03.2010 р. (а.с.9). Відповідно до ст.38 КЗпП працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Однак в судовому засіданні встановлено, що звільнення відбулося не з ініціативи працівника, оскільки [PERSON] із заявою про звільнення її з роботи за власним бажанням до відповідача не зверталася, на даний факт вказує представлений наказ №11 про звільнення з роботи (а.с.26), де не зазначена підстава для видачі такого наказу, а також дану обставину підтвердив і сам відповідач та свідок [PERSON], вказавши, що звільнення [PERSON] проведено за власним бажанням без будь-якої заяви [PERSON], оскільки [PERSON] не бажав вказувати, що звільняє її за прогул. Постановою Кабінету Міністрів України від 29.10.2009 р. №1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю» визначений порядок зняття трудового договору з реєстрації, зокрема, відповідно до п.4-8 у разі розірвання трудового договору за ініціативою фізичної особи у випадках, визначених Кодексом законів про працю України, така особа зобов'язана письмово повідомити про свій намір працівникові та у визначені строки провести передбачений законодавством розрахунок. Зняття державною службою зайнятості з реєстрації трудового договору у випадках, передбачених пунктом 4 цієї постанови, проводиться за умови подання фізичною особою: примірника трудового договору; заяви про зняття трудового договору з реєстрації із зазначенням дати звільнення з роботи працівника та підстав розірвання зазначеного договору; копій документів, що підтверджують: - надсилання працівникові повідомлення про намір розірвати з ним трудовий договір (рекомендованим листом з повідомленням про вручення). У разі коли вручити поштове відправлення неможливо, подаються копії підтвердних документів; - проведення передбаченого законодавством розрахунку з працівником або копію платіжної відомості із зазначенням суми депонованої заробітної плати. Державна служба зайнятості протягом трьох робочих днів з дня надходження зазначених у пункті 5 цієї постанови документів знімає трудовий договір з реєстрації, про що робить відповідний запис у книзі реєстрації трудових договорів та повідомляє працівникові. За зверненням працівника, який не був присутній під час зняття трудового договору з реєстрації, посадова особа центру зайнятості протягом трьох робочих днів з дня такого звернення робить відповідну відмітку у виданому йому примірнику трудового договору та засвідчує у трудовій книжці запис про звільнення з роботи, внесений фізичною особою. У разі коли документи, що подаються для реєстрації чи зняття з реєстрації трудового договору, не відповідають вимогам цієї постанови, органи державної служби зайнятості повертають їх без вчинення будь-яких дій із зазначенням причини. Так як трудовий договір зареєстрований у Бродівському РЦЗ 10.02.2011 р. за №1351000076. не знятий з реєстрації, то суд вважає, що до задоволення підлягають позовні вимоги про стягнення заробітної плати. Як передбачено ст.238 КЗпП при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Тому, суд вважає, що дана позовна вимога підлягає задоволенню не залежно від позиції відповідача щодо строку позовної давності у справі. Виходячи з розрахунку заборгованості по заробітній платі представленого позивачем (а.с.65), згідно якого нею нараховано заборгованість, виходячи з мінімальної заробітної плати, починаючи з березня 2010 р. по вересень 2015 року в сумі 73 068 грн., суд приймає його до уваги частково, зокрема вважає, що слід проводити розрахунок заборгованості по заробітній платі починаючи з 19.03.2011 р. до 01.10.2015 р. Суд не приймає до уваги період зазначений у розрахунку (а.с.65) з березня 2010 р. по 19.03.2011 р., оскільки відповідачем документально підтверджено відсутність заборгованості по заробітній платі перед позивачем за даний період (а.с.29-31,35), на відсутність такої заборгованості і вказувала свідок [PERSON], яка працює головним бухгалтером у ПП [PERSON] Зважаючи на те, що позивачка у березні 2011 р. мала 11 робочих дні, з яких їй оплачено лише за 7 робочих днів, то виходячи з мінімальної заробітної плати, яка становила 941 грн., позивачу належить до виплати за березень 2011 р. 342.18 грн. (941:11 робочих днів Х 4 робочих дні). Сума заробітної плати, виходячи з мінімальної заробітної плати за період з березня 2010 р. по 18.03.2011 р. включно становить 11 401.82 грн. і не підлягає стягненню, оскільки судом встановлено відсутність заборгованості перед позивачем у зазначений період. Заборгованість з 19 березня 2011 р. по вересень 2015 р. становить 61 666.18 грн. (73 068 грн. - 11 401.82 грн. ) Щодо стягнення моральної шкоди, то виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд вважає, що до стягнення підлягає 1000 грн., оскільки судом встановлено, що у зв'язку із порушенням трудових прав позивачка докладала додаткових зусиль в організації свого життя, що пов'язане із неодноразовим зверненням до відповідача з питань звільнення, про що в судовому засіданні ствердила свідок [PERSON], а також в різні державні установи, зокрема, управління Пенсійного фонду України у Бродівському районі та Бродівський районний центр зайнятості та зазнала моральних страждань у зв'язку із відмовою в усуненні порушень її трудових прав. Разом з тим суд вважає, що позовна вимога про зобов'язання відповідача видати наказ про звільнення з роботи 2015 роком до задоволення не підлягає, оскільки позивачем не вказано з яких підстав відповідач повинен звільнити її з роботи та вважає таку вимогу не обґрунтованою. Оцінюючи зібрані та досліджені судом докази у справі суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. На підставі ст.ст.3,21,115,232,2371,238 КЗпП України, Постанови КМУ від 29.10.2009 р. №1168 «Деякі питання застосування законодавства про працю фізичною особою, яка використовує найману працю»,

Outcome: partial