Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] та її неповнолітню дочку [PERSON] , 2014 року народження, такими, що втратили право на користування житлом, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником вищевказаного будинку на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30.10.2014. У зазначеному будинку, крім неї, зареєстровані [PERSON] , яка є знайомою її брата, разом з малолітньою дитиною [PERSON] , 2014 року народження. Вони жодного дня в будинку не проживали, перешкод у доступі до житла їм ніхто не чинив, їх собистих речей у будинку немає. Відповідачка обіцяла добровільно знятися з реєстрації ще до вагітності, але так цього і не зробила, та в подальшому зареєструвала за цією адресою свою дитину. Реєстрація в належному їй будинку відповідачки та її дитини фактично порушує її право на вільне розпорядження та володіння майном. Крім того, їх реєстрація в її будинку обумовлює збільшення вартості комунальних послуг. Представник позивачки- адвокат Величко А.А. подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримку позову та згоду на заочний розгляд справи. Представник органу опіки та піклування - виконавчого комітету Ніжиинської міської ради Чернігівської області - в судове засідання не з`явився, надавши до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачка [PERSON] у судове засідання повторно не з`явилася, будучи повідомленою належним чином через оголошення на сайті суду, не подала відзив на позовну заяву та заяву про розгляд справи за її відсутності, що відповідно до ст.280 ЦПК України є підставами для ухвалення заочного рішення, враховуючи, що позивачка проти цього не заперечує. Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані і підлягають задоволенню з таких підстав. За правилами ст.150, 156 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Судом встановлено, що позивачка є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 30 жовтня 2014 року та підтверджується витягом з державного реєстру про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.5-7). Разом з позивачкою у вищевказаному будинку зареєстрована [PERSON] та її неповнолітня дочка [PERSON] , 2014 року народження, але не проживають в ньому без поважних причин і ніколи не проживали, що підтверджується актами обстеження. Реєстрація дітей є похідною від реєстрації батьків, а тому вимоги позивачки в цій частині є законними та обґрунтованими. Таким чином, фактично сам по собі факт реєстрації відповідачки та її дитини у спірному будинку не породжує для них права користування будинком. Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.319, 321 ЦК України власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Частиною 1 ст.317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідачка та її неповнолітня дитина не є членами сім`ї власника будинку, тому позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі вищевказаної норми за аналогією закону згідно ч.9 ст.10 ЦПК України. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved