Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-19 00:00:00

Позивач, остаточно уточнивши свої вимоги в заяві від 17 червня 2016 року, просив зобовязати [PERSON] не чинити перешкод в користуванні домобудуванням та земельною ділянкою та укласти письмовий договір про користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що відповідач грубо порушує його права співвласника, відмовляючись укласти відповідно до вимог ст. 88 Земельного кодексу України договір про користування, володіння та розпорядження земельною ділянкою, співвласниками якої є сторони у справі. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі. Відповідач проти позову заперечила, надала письмові заперечення, в яких зазначила, що це позивач чинить їй перешкоди в користуванні власністю, в тому числі земельною ділянкою, яка знаходиться в спільному користуванні. Зазначила, що порядок користування спільною земельною ділянкою визначений попередніми співвласниками і вказана угода є обовязковою для позивача у справі. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Судом встановлено, що сторонам на праві часткової власності належать домоволодіння із земельною ділянкою [ADDRESS]. Рішенням нарсуду Зарічного району м. Суми від 21 жовтня 1987 року по справі № 2-996 проведено розподіл земельної ділянки розташованої в [ADDRESS] і реально виділено [PERSON] частину ділянки площею 208 кв.м. в тому числі: під будівництвом 62 кв.м., під подвірям загального користування 39 кв.м., під городом 86 кв.м. під подвірям конкретного користування 20 кв.м, що складає 35/100 частки всієї ділянки. [PERSON] реально виділено частину ділянки площею 420 кв.м. в тому числі: під будівництвом 73 кв.м, під двором загального користування 39 кв.м. під подвірям конкретного користування 23 кв.м., під городом 285 кв.м., а всього 420 кв.м., що складає 65/100 частки всієї ділянки (а.с. 36). Земельна ділянка під двором загального користування знаходиться з боку будинку позивача та використовується як позивачем так і родиною відповідача для проходу на їх частину городу. Вказаний порядок склався на протязі багатьох років. Можливості іншого проходу на город відповідача у справі немає. 07 листопада 2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] (позивачу у справі) належну їй частину 51/100 частину жилого будинку, розташованого за адресою м. Суми вул. Надярна 37, загальна житлова площа якого складає 56,7 кв.м, розташованій на земельній ділянці загальною площею 628 кв. м, що підтверджується договором дарування (а.с. 11). Відповідач успадкувала 1/3 частину 49/100 частки та придбала 98/300 частки спірної земельної ділянки, що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом та договору купівлі-продажу (а.с. 63-64). Всього на даний час має у власності 49/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою м. Суми вул. Надярна, 37. В 2005 році позивач звертався до суду з позовом про усунення перешкод правам власника житлового приміщення та стягнення моральної шкоди з [PERSON] та [PERSON] Рішенням Зарічного районного суду від 23 березня 2005 року по справі № 2-78/2005 в задоволенні вимог позивача відмовлено у звязку з необґрунтованістю. Цим же рішенням задоволено зустрічний позов та зобовязано [PERSON] усунути перешкоди в користуванні власністю [PERSON] та [PERSON], а саме знести незаконно побудовану на ділянці, виділеній для входу в двір [PERSON], [PERSON] каналізаційну споруду, бетонний стовп та калитку (а.с. 45-46). Позивач в судовому засіданні вказував на те, що спадкодавець [PERSON] повідомляла його про те, що у неї з сімєю Павлиш існували усні домовленості стосовно користування земельною ділянкою. Вважає, що відповідач зобовязана з ним, як з новим власником, укласти новий договір щодо користування земельною ділянкою та нотаріально його посвідчити. Вищевикладене свідчить про те, що між попередніми власниками [PERSON] та [PERSON], [PERSON], а в подальшому і відповідачем [PERSON] склався певний порядок користування земельною ділянкою. В судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що хвіртка, встановлена між їх частинами будинку, була встановлена ще при попередньому власнику. В 2001 році вони разом з відповідачем придбали будинок, розташований за адресою м. Суми вул. Надярна, 37. До цього цей будинок належав батькам його дружини, які мали домовленості щодо користування спільною земельною ділянкою з попереднім власником частини будинку позивача. Пояснив, що вони продовжують використовувати земельну ділянку відповідно до раніше існуючих домовленостей. У відповідності до рішення нарсуду Зарічного району м. Суми від 21 жовтня 1987 року був виготовлений технічний паспорт. Свідок [PERSON], яка є сусідкою сторін, пояснила, що мешкає по вулиці Надярна, 39 в м. Суми з 1970 року. Спірний будинок складався з 3 частин. В 1986 році вона продала 1 частину будинку батьку відповідача. Всі огорожі, прибудови, хвіртки залишилися від попередніх власників, відповідач нових не будувала, лише проводила заміну старих на нові на тому ж місці. Свідок також пояснила, що сторони на даний час використовують земельну ділянку, що знаходиться в спільному користуванні відповідно до порядку, який склався між попередніми власниками. Позивач був обізнаний про порядок користування спільною землею, але постійно висловлює невдоволення та конфліктує. Свідок [PERSON] також підтвердив факт наявності хвіртки та забору ще при попередніх власниках. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] стосовно того, що хвіртка між будинками сторін зявилася в 2005 році, не можна покласти в основу рішення, оскільки їх покази суперечать показам вищенаведених свідків та письмовому доказу - технічному паспорту, виготовленому станом на 29.03.2001 року. Згідно відомостей цього технічного паспорту, хвіртка вже була збудована до 2005 року. Зокрема, в технічному паспорті на житловий будинок № 37 по вулиці Надярній в місті Суми визначено загальну площу ділянки за фактичним використанням 628 кв.м., з них під жилими будівлями 103 кв.м., нежилими будівлями 45 кв.м, під подвірям 168 кв.м., під городом 312 кв.м. На вказаній земельній ділянці розташовані житловий будинок-«А», погрібняк- «г», погріб «Д,п/г», кухня «С», сарай «Ж.И.», вбиральня «К», лазня «Л», душ «М», огорожа «№2», скважина «1» (а.с. 41). Згідно висновку № 426 судової будівельно-технічної експертизи від 17.11.2004 року, яка проводилася в рамках розгляду цивільної справи № 2-78/2005, виходячи з площі ділянки, розрахованої на підставі проведених замірів, користування земельною ділянкою площею 586 кв.м. на момент проведення огляду здійснюється наступним чином: [PERSON] 318, 7 кв.м. або 54/100 частки; [PERSON] 267, 3 кв.м. або 46/100 частки. Позивач свою позицію обгрунтовує вимогами ст. 88 ЗК України, а саме тим, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, яка перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Договір про спільну часткову власність на земельну ділянку укладається в письмовій формі і посвідчується нотаріально. Але в даному випадку спірні правовідносини між власниками виникли до набрання законної сили Земельним кодексом України, на який посилається позивач (01.01.2002 року). Ст. 42 Земельного кодексу України в редакції 15.03.1991 року визначено, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв'язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов'язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Оскільки згідно ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, позивач зобовязаний погодитися та виконувати умови усної угоди укладеної між попередніми власниками. Таким чином суд вважає, що позивач зобовязаний продовжувати користуватися спільною земельною ділянкою відповідно до угоди, якої досягли попередні власники. Вимоги нині діючого законодавства щодо обовязкової наявності нотаріально посвідченої угоди не розповсюджуються на правовідносини, які виникли в даному випадку. Суд вважає також, що доводи позивача стосовно самовільного встановлення відповідачем хвіртки чи огорожі не знайшли свого підтвердження в судовому. Згідно технічного паспорту та пояснень свідків встановлено, що хвіртка була встановлена ще попередніми власниками, а відповідачем проводилася лише її заміна на більш нову. Таким чином, позивачем не доведено, що його права як співвласника земельної ділянки порушуються відповідачем, а тому позовні вимоги не є обґрунтованими та не підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 42, 86, 88, 158 ЗК України, ст.ст. 355, 358 ЦК України,

Outcome: dismissed