Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила їх задовольнити та справу розглядати без їх участі. Відповідачка [PERSON] та представник відповідача ТОВ «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» у судове засідання не зявилися, про причини своїх систематичних неявок не повідомили. При вирішенні питання про поважність їх неявки в судове засідання, суд керується наступним. Згідно з ч.3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Відповідно до статті 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. У виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на один місяць. З матеріалів справи вбачається, що справа тривалий час не може знайти свого вирішення. Відповідачі ігнорують виклики в суд, в судове засідання не з'являються, рухом справи не цікавляться, про причини неявки суд не повідомляють та заяв про можливість розгляду справи у їх відсутність до суду не направили. Систематична неявка сторін у судові сідання без належного обґрунтування поважності їх причин свідчить про неналежне виконання ними процесуальних обов'язків, що є порушенням ч.3 ст. 27 ЦПК України. Враховуючи конкретні обставини справи, встановлені ст. 157 ЦПК України строки розгляду справи та те, що повторна неявка сторін без поважних причин згідно ст. 169 ЦПК України не тягне відкладення розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідачів, які систематично не зявляються у судові засідання. Представник третьої особи - відділу ДВС Дніпропетровського РУЮ у судовому засіданні не заперечувала проти предявленого позову та вважала за можливе задовольнити вимоги [PERSON] Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 25 червня 2004 року на підставі договору дарування, зареєстрованого в реєстрі за №1961, [PERSON], отримала у власність від [PERSON] земельну ділянку загальною площею 0,072 гектара з цільовим призначенням індивідуальне садівництво, що розташована за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, Підгородненська міська рада, садівниче товариство «Красна Шапочка» вул. Грушова, №43. Після укладення договору дарування, позивачка лише у 2015 році виготовила технічну документацію на земельну ділянку, якій був присвоєний кадастровий номер 1221411000:01:093:0090 і 15 вересня 2015 року звернулася із заявою про державну реєстрацію права власності на вище вказану земельну ділянку до Реєстраційної служби Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області. Проте, 30 вересня 2015 року, [PERSON] було отримано рішення про відмову їй у державній реєстрації прав та їх обтяжень №24897469. Так, рішення державного реєстратора було вмотивовано тим що вказана заява була подана після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо відповідної земельної ділянки. Як вбачається з матеріалів справи, згідно відповіді на адвокатський запит від 14.12.2015 року №23444/1 у відділі ДВС Дніпропетровського районного управління юстиції перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-175/6204/13-ц від 22.09.2014 року про стягнення з [PERSON] на користь TOB «ОТП Факторинг Україна» суми заборгованості у розмірі 690730,71 грн. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Пунктом 5 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що право власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання рішенням суду законної сили про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Про те якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня реєстрації відповідно до ст. 334 ЦК України з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних відносин. До державної реєстрації прав власності за новим набувачем покупець за договором при відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпорядитися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі ст.396 ЦК України, оскільки це майно є предметом виконаного зобов'язання, яке виникло з договору відчуження майна. Таким чином, відповідна земельна ділянка є предметом виконаного зобов'язання за договором дарування, а позивач є законним володільцем вже на протязі майже 11 років, що підтверджується відповідним правовстановлюючим документом, а також відміткою про перехід права власності на державному акті на право приватної власності на земельну ділянку серії ДП Дн 006843. Разом з тим, накладений арешт свідчить про невизнання права власності на земельну ділянку за Позивачем та позбавляє останнього можливості зареєструвати право власності, в установленому законом порядку. Відповідно до ст.396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього кодексу. Зокрема відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно із ч.1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до п.24 Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника, та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Враховуючи вищевказані обставини справи та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачка є єдиними власником спірної земельної ділянки, а дії відповідачів порушують її законні права, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідачів у солідарному порядку на користь позивачки підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved