Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

Позивачка у судове засідання надала письмову заяву у якій позов підтримала та просила предявлені вимоги задовольнити у повному обсязі, справу розглядати без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином, через оголошення в пресі. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що 29.07.1989 року між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб (свідоцтво про укладення шлюбу серії V-АГ № 404664 від 29.07.1989 року, виданого відділом РАЦС Анапського держвиконкому Краснодарського краю, за актовим записом №366). Від даного шлюбу у них народилась донька - [PERSON] [INFO]. Після чого, 09.09.1998 року позивачці [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 09.09.1998 року посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] і зареєстрованого в реєстрі за №3595, стала належати квартира №15, яка розташована в будинку №5 по вул. Шевченко у с. Олександрівка, Дніпропетровського району Дніпропетровської області, та починаючи саме з цього часу її родина (донька та чоловік) проживають у вищевказаній квартирі. Проте з часом сімейні відносини між сторонами погіршувалися і починаючи з червня 2009 року шлюбні відносини між ними були припинені, а за рішенням суду 12.11.2010 року, ухваленого по цивільній справі №2-2323/10 шлюб було розірвано. В результаті чого, сторони почали проживати окремо і на протязі останніх 8 років зв'язок з відповідачем було утрачено і починаючи з 2010 року він не мешкає за адресою: [ADDRESS] та фактичне його місце проживання (перебування) не відоме. Зокрема, факт тривалої відсутності відповідача за місцем реєстрації підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сім'ї за вказаною адресою та письмовими свідченнями сусідів. Так, право позивачки на належну їй квартиру гарантується Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних прав свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до «Конвенції», закріплено принципи непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном закріпляє право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає право власнику майна вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16,386,391 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 383 Цивільного кодексу України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї. Стаття 3 Сімейного кодексу України визнає сім'єю спільне проживання осіб, що пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Частина 2 статті 415 Цивільного кодексу України встановлює, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, згідно ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідач не проживаючи у належному позивачу домоволодінні з 2007 року, тобто більш ніж шість місяців, втратив право користування житловою площею у вищевказаному домоволодінні згідно до вимог ст. 156 ЖК України. Відповідно статей 319, 391 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним таких прав. Оскільки встановлено, що відповідач [PERSON], дійсно створює перешкоди позивачці [PERSON] у користуванні житловою квартирою №5 у будинком №15 по вул. Шевченка в с. Олександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області, яка належить їй на праві власності, суд вважає предявлені позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 640,00 грн. сплачені нею при подачі позову.

Outcome: approved