Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивач ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» звернувся до Придніпровського районного суду м.Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги мотивує тим, що 16.11.2007 між АТ «[PERSON] та Кредит» і [PERSON] укладений кредитний договір № МКЧ-364-07, відповідно до якого відповідач отримав кредит в сумі 165000,00 грн., зі сплатою 16,5% річних з кінцевим строком повернення кредиту до 15.11.2022. Відповідно до п. 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, Позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Оскільки зобовязання по данному договору виконувалось не належним чином, що виражалось у несвоєчасній сплаті тіла кредиту, відсотків та комісії, тому за даним договором сформувалась заборгованість у вигляді пені, що за період з 13.06.2015 по 14.02.2016 складає 99538,95 грн. та підтверджується розрахунком заборгованості по кредиту. На підставі викладеного, просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» пеню в розмірі 99538,00 грн., а також судові витрати, повязані з розглядом справи. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася. До початку судового засідання подала заяву, в якій зазначила, що тіло кредиту, відсотки та комісія по кредитному договору нею погашені у повному обсязі. Оскільки заборгованість перед банком складається лише з пені в розмірі 99538,95 грн., тому вважає за можливе зменшити її розмір, враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. На підставі викладеного просила суд задовольнити частково заявлені позовні вимоги, стягнувши з неї на користь ПАТ «Банк «[PERSON] та Кредит» пеню в розмірі 5000,00грн. та судові витрати повязані з розглядом справи пропорційно до задоволеного позову. Розгляд справи просила проводити за її відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, враховуючи думку відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та докази в їх сукупнос ті, на підставі повного, обєктивного та всебічного дослідження, суд приходить до наступного: встановлено, що 16.11.2007 між АТ «[PERSON] та Кредит» і [PERSON] укладений кредитний договір № МКЧ-364-07, відповідно до якого відповідач отримав в тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, терміновості, платності кредитні ресурси в сумі 165000,00 грн., з оплатною процентною ставкою 16,5% річних, з кінцевим строком повернення кредиту до 15.11.2022. Пунктом 3.2 кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязався щомісячно, в строк до 14 числа кожного місяця, здійснювати в складі щомісячного платежу за кредитом погашення заборгованості за кредитними ресурсами у розмірі, встановленому в графіку погашення кредиту (Додаток №1 до цього договору). Згідно п. 4.3 кредитного договору, Ппзичальник у складі щомісячного платежу за кредитом сплачує щомісяця, у строк до 14 числа кожного місяця, проценти за користування кредитними ресурсами в розмірах, зазначених в графіку погашення кредиту (Додаток №1 до цього договору). Відповідно до п. 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів, позичальник сплачує банку пеню з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день прострочення. Зазначена пеня сплачується у випадку порушення позичальником строків платежів, передбачених п.п. 3.2, 3.4, 4.3, 4.4, 4.6 цього договору, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором. Крім того, судом встановлено, що останній платіж на погашення суми основної заборгованості по кредиту № МКЧ-364-07 від 16.11.2007 боржник (вона ж відповідач по справі) [PERSON] добровільно здійснила 29.02.2016. Із розрахунку заборгованості за кредитним договором № МКЧ-364-07 від 16.11.2007 в національній валюті, що підлягає до сплати боржником [PERSON] за період з 16.11.2007 по 13.06.2016 вбачається, що відповідач сплатила тіло кредиту, відсотки та комісію у повному обсязі, але при цьому порушила графік погашення кредиту (Додаток №1 до цього договору). Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Як передбачено ст. 627 ЦК України (в ред., що діяла на час виниклих правовідносин), відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Загальні положення про договір визначені розділом ІІ гл. 52 Цивільного Кодексу України. Загальні положення про правочин, в т.ч. договори, правові наслідки недодержання сторонами при вчиненні правочину вимог закону визначені главою 16 розділу 1V ЦК України. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Під час розгляду справи не встановлено жодних обставин щодо визнання кредитного договору №МКЧ-364-07 від 16.11.2007, - недійсними, оспореними чи розірваними. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку; зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов'язання має грунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), що визначено ст. 610 ЦК України. Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Крім того, як передбачено ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 614 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобовязання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). Частиною третьою ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 27 ВССУ №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з частиною другою статті 625 ЦК України, які мають іншу правову природу.\~ В даному випадку, судом встановлено, що позивачем нарахована заборгованість по пені відповідно до ст. 549ЦК, а не ст. 625ЦК. Також, за положеннями ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ч. 1 ст. 260 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобовязаннями з визначенням строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Відповідно до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За таких обставин, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] отримала кредитні кошти від позивача ПАТ «[PERSON] та Кредит». Проти даних обставин сторони по справі не заперечують. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості по кредиту, наданого позивачем, що пеня нарахована за період з 13.06.2015 по 14.02.2016 і складає - 99538,95 грн., а банк звернувся до суду із вказаним позовом 17.08.2016. Таким чином, ПАТ «[PERSON] та Кредит» заявив вимогу про стягнення пені з порушенням ст. 258 ч.2 п.1 ЦК. Крім того, слід зазначити, що позивачем не доведено поважність причин пропуску строку позовної давності. Між тим, враховуючи обставини справи повне і дострокове погашення заборгованості за кредитним договором (тіло, проценти за користування коштами, комісія), кінцевий строк повернення кредиту 15.11.2022р., відсутність збитків, які б були завдані позивачеві від дій чи бездіяльності відповідача, майновий стан останнього, його позицію щодо часткового визнання позовних вимог, суд вважає, що співмірним та справедливим буде розмір пені, яку слід стягнути з [PERSON] 10000,00 грн. В іншій частині позову слід відмовити. На основі повно і всебічно зясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний звязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. Також, на підставі ст. 88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Тому, з відповідача [PERSON] на користь ПАТ «[PERSON] та Кредит» слід стягнути судові витрати, виходячи із розміру задоволених позовних вимог, - в сумі 551,20грн. Оплата судового збору при подачі позову до суду підтверджується платіжним дорученням №16968 від 03.08.2016. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial