Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 5544,63 грн. за період з 04.06.2015 року по 02.09.2015 року. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що з 01.12.2010 року працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь» на посаді провідного інженера-технолога. 03.06.2015р. була звільнена за п.5 ст.36 КЗпП України за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш», проте роботодавець при звільненні не провів з нею повний розрахунок. Позивачка у судове засідання надала заяву про підтримання позовних вимог, наполягала на їх задоволенні і розгляді справи без її участі. Також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст.224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка з 01.12.2010 року працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь» на посаді провідного інженера-технолога. 03.06.2015р. була звільнена за п.5 ст.36 КЗпП України за переведенням до ПАТ «Азовзагальмаш» відповідно до наказу №121к від 03.06.2015 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно наданих позивачкою розрахункових листів та розрахунку заборгованості по заробітній платі, який відповідачем не спростований, заборгованість по заробітній платі позивачки станом на 03.06.2015 року складала 15224,12 грн. Вказана заборгованість погашена відповідачем лише у вересні 2015 року, що підтверджується розрахунковим листом за вересень 2015 року та випискою по банківському рахунку [PERSON] Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. З наданого позивачкою розрахунку вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 88,01 грн., що не спростовано відповідачем. А тому, оскільки середнім заробітком повинен бути оплачений весь період затримки розрахунку, на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки за період з 04.06.2015 року по 02.09.2015 року у розмірі 5544,63 грн., отриманий шляхом множення суми середньоденного заробітку позивача у розмірі 88,01 грн. на 63 робочі дні, як за весь період затримки розрахунку відповідно до меж позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачка на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved