Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом в якому зазначила, що її батьками [PERSON] та [PERSON] у 1984 році в с. Горбова по вул. Сатул Ноу № 1 Герцаївського району Чернівецької області було побудовано житловий будинок та зведено до нього господарські споруди. Зазначений житловий будинок з часу забудови зареєстрований у Горбівській сільській раді Герцаївського району за [PERSON], тобто за її батьком, проте як такого свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно останнім отримано не було. Оскільки батьками вищевказане домоволодіння збудовано у період шлюбу, то воно є обєктом спільної сумісної власності і належить їм в рівних частках, тобто по ? частин кожному. 29 листопада 2013 року її батько помер, після чого відкрилася спадщина. Як спадкоємець померлого за законом, у встановлений законодавством строк позивачка звернулася до нотаріуса задля отримання свідоцтва про право на спадщину, проте нотаріусом у видачі такого свідоцтва було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спірне домоволодіння. З урахуванням того, що її мати, тобто дружина спадкоємця, від своєї частки у спадщині відмовилась, позивачка просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами яка належала померлому її батькові. В судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач Горбівська сільська рада Герцаївського району будучи належним чином повідомлена про час і місце слухання справи в судове засідання свого представника не направила, просто надала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечують. Суд, вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши письмові матеріали, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по вул. Сатул Ноу № 1 в с. Горбова Герцаївського району розташоване домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно даних погосподарської книги Горбівської сільської ради Герцаївського району, вказаний житловий будинок з господарськими спорудами зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1984 року (а.с. 12-13). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1984 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яке була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» розяснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Статтею 22 КпШС України від 1969 року (чинне на час виникнення правовідносин) передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Отже за змістом вищевказаних норм закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відтак, зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1984 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі із [PERSON], то з того часу останні стали його співвласниками в рівних частках, тобто по ? частки. 29 листопада 2013 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про його смерть виданим виконкомом Горбівської сільської ради Герцаївського району 02 грудня 2013 року серії І-МИ № 125102. Таким чином, після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] заповіту після себе не лишив, а значить спадкування має місце за законом. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Нормою ст. 1258 ЦК України передбачено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкуван\-ня, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, вста\-новлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з матеріалами спадкової справи до майна померлого [PERSON], позивачка як донька померлого [PERSON] 06 лютого 2014 року звернулася до приватного нотаріуса Герцаївського районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька (а.с.33 на звороті). [PERSON] як дружина спадкодавця, на час смерті останнього проживала разом з ним, що підтверджується довідкою Горбівської сільської ради №399 від 03.02.2014 р. ( а.с 36 на звороті) та протягом строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася з заявою до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки ( а.с. 45 ). [PERSON] та [PERSON] діти спадкодавця, на час смерті батька проживали окремо від нього, що підтверджується довідкою Горбівської сільської ради № 3558 від 17.09.2015 р. ( а.с 9), протягом строку для прийняття спадщини після смерті батька звернулися з заявами до нотаріальної контори про відмову від прийняття спадщини на користь позивачки ( а.с.40 на звороті, а.с 42 на звороті ). За постановою нотаріуса від 05 червня 2014 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями і спорудами, що розташований по вул. Сатул Ноу № 1 в селі Горбова Герцаївського району з підстав відсутності на нього правовстановлюючих документів (а.с. 49-50). Таким чином, відповідно до встановлених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, а позивачка вступила у спадщину, проте не може оформити на себе належну їй спадщину, то її вимоги про визнання за нею право власності на ? частину житлового будинку з господарськими спорудами є обґрунтованими й підлягають задоволенню. На підставі ст.ст. 1217, 1223, 1233, 1235, 1241, 1268-1270, 1273 ЦК України, ст. 22 КпШС України,

Outcome: approved