Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-04 00:00:00

Позивач орган опіки та піклування - виконавчий комітет Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області, про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно її малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обгрунтовані тим, що відповідач по справі, являючись матір'ю малолітніх [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживає з ними, не займається їх вихованням та утриманням, ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до дітей, не турбується про їх фізичний та духовний розвиток, не цікавиться здоров'ям дітей та не надає матеріальної допомоги на їх утримання, тим самим порушуючи вимоги ст.ст.150, 152 СК України. З часу народження першої дитини сім'я [PERSON] перебуває на обліку як така, що опинилась у складних життєвих обставинах. Відповідач неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків, не забезпечувала належних умов життя та виховання дітей, часто залишала дітей зі сторонніми особами. Діти нерегулярно відвідували заклад дошкільної освіти, мали неохайний одяг, неодноразово у дітей медичною сестрою було виявлено педикульоз. 13.03.2018 року за заявою відповідача її малолітні діти були влаштовані до Полтавського центру соціально-психологічної реабілітації, який вона відвідувала лише два рази. 06.04.2018 року відповідач відмовилась від послуги соціального супроводу з метою облаштування будинку та повернення дітей із центру соціально-психологічної реабілітації на її утримання. З метою захисту прав та інтересів дітей, запобігання бездоглядності, органом опіки та піклування 29.08.2018 року прийнято рішення, яким затверджено висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] як таку, що злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до них. За вказаних обставин, відповідно до положень ст.164 СК України, позивач, як орган опіки та піклування, звернувся до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав стосовно її малолітніх дітей. В судовому засіданні по розгляду справи представник позивача викладені в позовній заяви вимоги підтримала, прохала суд їх задоволити. Суду додатково пояснила, що відповідач є матір'ю-одиначкою і деякий час перебувала на обліку, як така, що потребує соціального супровіду. Разом з тим, до виконання заходів соціального супровіду відповідач відносилась безвідповідально та не зверталась до органу опіки та піклування з метою повернення їй дітей. Також зазначила, що із заявою про відібрання дітей від відповідача орган опіки та піклування до суду не звертався, оскільки за заявою відповідача діти були передані до центру соціально-психологічної реабілітації, де і знаходяться на даний час. З приводу наведених відповідачем заперечень проти позову вважала, що відповідач не має грошових коштів, щоб утримувати своїх дітей, а також власного житла, не працює. Відсутні гарантії того, що відповідач не буде вигнана сім'єю, в будинку якої вона на даний час проживає. Тому за вказаних обставин вжитих відповідачем заходів є недостатньо для висновку про недоцільність позбавлення її батьківських прав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог органу опіки та піклування заперечила. Суду пояснила, що дійсно в її житті були періоди, коли вона в недостатній мірі виконувала свої батьківські обов'язки по відношенню до своїх малолітніх дітей, однак на даний час вона отримала паспорт, заповнила відповідні анкети з метою влаштуватися на роботу, має намір вийти заміж та забрати дітей проживати в сім'ю майбутнього чоловіка, де згідно акту обстеження наявні умови для проживання дітей. Наречений не заперечує проти виховання двох її дітей. З приводу викладених в позовній заяві обставин не піклування про дітей зазначила, що до травня 2018 року вона перебувала в м.Полтава, де влаштувалась на роботу, яка потребувала поїздок, а тому відвідувати часто дітей в центрі соціально-психологічної реабілітації не мала змоги. В інших випадках їй повідомляли, що діти перебувають на карантині. Телефонувати до дітей вона також не мала можливості, оскільки чергова медсестра у центрі пояснила, що для такого спілкування треба мати телефон юриста або вихователя. Під час перебування дітей в Семенівській ЦРЛ в жовтні 2019 року вона була разом з ними, але з урахуванням відсутності житла, не мала змоги забрати їх до себе. Вважає, що на даний час змінила свою поведінку. Діти знають, що вона їх мати, і вона пообіцяла їм зробити все для того, щоб бути разом. Написану нею 29.08.2018 року заяву про те, що вона надає згоду на позбавлення її батьківських прав не підтримує. В судовому засіданні по розгляду справи представник Служби у справах дітей Семенівської районної державної адміністрації вважала позов таким, що підлягає задоволенню, оскільки на даний час відповідач, як мати, не повністю готова забрати дітей та здійснювати їх забезпечення. Разом з тим, зазначила, що діти дуже люблять свою матір, хочуть її бачити. Під час особистого спілкування з дітьми, останні повідомили, що мама пообіцяла їх забрати. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, дослідивши письмові докази по справі, судом встановлені наступні фактичні обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, матір'ю малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є відповідач по справі, що підтверджується свідоцтвами про їх народження, де в рядку мати зазначено « [PERSON] » (а.с.9, 10 Том 1). Записи про батька дітей складені за вказівкою матері, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо проведення державної реєстрації народження дітей відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.12-14, 15-17 Том 1). Згідно довідки про склад сім'ї №501 від 12.03.2018 року, виданої виконавчим комітетом Семенівської селищної ради Полтавської області, відповідач по справі [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , проживає за адресою: [ADDRESS] та має в складі сім`ї сина [PERSON] та дочку [PERSON] (а.с.18 Том 1). Станом на 27.09.2018 року відповідач ніяких видів допомог не отримує. До 31.07.2018 року отримувала державну соціальну допомогу (а.с.20 Том 1). Станом на 27.09.2018 року відповідач на обліку як безробітна в Семенівській районній філії Полтавського обласного центру зайнятості не перебуває, за пошуком роботи не зверталася (а.с.21 Том1). Як вбачається із листа Семенівської районної державної адміністрації Полтавської області від 05.09.2018 року за вих.№01-44/1793, малолітні [PERSON] та [PERSON] перебували на обліку служби у справах дітей як діти, що перебувають у складних життєвих обставинах з 16.08.2013 року по 02.06.2014 року, з 15.08.2016 року по 10.03.2017 року, та з 12.03.2018 року по дату складення листа (а.с.22 Том 1). Судом також встановлено, що сім'я [PERSON] періодично перебувала під соціальним супроводом центру соціальних служб дітей, сім'ї та молоді з 25.01.2012 року по 25.01.2013 року, з 14.06.2013 року по 14.06.2014 року, з 30.09.2014 ро по 24.09.2015 року, з 19.08.2016 року по 17.02.2017 року. Причиною перебування під супроводом зазначене неналежне виконання обов'язків по догляду та вихованню дітей (а.с.2 Том 1). Згідно відповіді Семенівського відділення поліції ГУНП в Полтавській області від 06.09.2018 року за №3144/115/116/01/2018, у період часу з 2016 по 2017 роки гр-нка [PERSON] неодноразово притягувалась до адміністративної відповідальності за невиконання батьківських обов'язків. Станом на 06.09.2018 року до адміністративної відповідальності не притягувалась (а.с.24 Том 1). 05.03.2018 року комісією у складі начальника відділу соціальної підтримки сім'ї, дітей та молоді виконавчого комітету Семенівської селищної ради Омельченко Ж.В. та фахівців цього ж відділу Чернети Т.М. та [PERSON] , був складений акт про виявлення по [ADDRESS] дітей [PERSON] та [PERSON] , яких мати спочатку залишила на батьків біологічного батька ( [ADDRESS] ), з 25.02.2018 року по 03.03.2018 року - на сестру [PERSON] ( [ADDRESS] ), а з 03.03.2018 року [PERSON] привела дітей до сестри [PERSON] в будинок за адресою: [ADDRESS] ). Зі слів сестри відповідача діти пішки йшли з с.Тарасівка до смт.Семенівка, у них були мокрі ноги, брудний одяг, руки, обличчя. Зі слів дітей, матір вони давно не бачили. Зв'язатися із [PERSON] не вдалося (знаходиться в м.Полтава) (а.с.28 Том 1). Актом №7 від 12.03.2018 року, складеним комісією у складі начальника відділу соціальної підтримки сім'ї, дітей та молоді виконавчого комітету Семенівської селищної ради Омельченко Ж.В. та фахівців цього ж відділу Чернети Т.М. та Палій С. А, встановлена відсутність умов для проживання дітей по [ADDRESS] (відсутність твердого палива, відключено електропостачання, продукти харчування в мінімальній кількості, діти не забезпечені одягом по сезону). Мати [PERSON] тимчасово влаштувалась на роботу в м.Полтава, вихованням та доглядом дітей не займається (а.с.29 Том 1). Як вбачається із заяви відповідача [PERSON] від 12.03.2018 року, остання прохає у зв'язку із складними матеріально-побутовими умовами проживання її сім'ї, тимчасово влаштувати її малолітніх дітей до Полтавського центру соціально-психологічної реабілітації (а.с.30 Том 1). Згідно листа директора Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради від 11.07.2018 року №168, малолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають в центрі з 13.03.2018 року. [PERSON] два рази відвідувала дітей 24.03.2018 року та 07.04.2018 року, приносила цукерки, печиво, фрукти. Діти були в радісному стані після відвідувань матері (а.с.34 Том 1). 06.04.2018 року відповідач [PERSON] відмовилась від послуги соціального супровіду та допомоги в облаштуванні будинку за місцем своєї реєстрації у зв'язку з проживанням та роботою в м.Полтава (а.с.37 Том 1). Згідно письмової заяви від 29.08.2018 року відповідач [PERSON] зазначила про надання згоди на позбавлення її батьківських прав щодо малолітніх дітей (а.с.38 Том 1). Згідно висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області від 29.08.2018 року, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.39, 40-41 Том 1). Згідно відповідей директора Комунального закладу «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради від 01.08.2019 року №244 та від 03.10.2019 року №311, малолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають в центрі з 04.01.2019 року. Мати [PERSON] жодного разу їх не відвідувала, не телефонувала, не цікавилась у працівників закладу життям та здоров'ям дітей (а.с.186, 220 Том 1). Як вбачається з довідки №3698, виданої 16.10.2019 року відповідач [PERSON] до виконавчого комітету Семенівської селищної ради з питань повернення їй дітей на виховання та догляд не зверталась (а.с.213 Том 1). 22.03.2019 року відповідач [PERSON] відмовилась від підпису плану соціального супроводу сім'ї (особи), який передбачав вжиття заходів щодо працевлаштування відповідача, облаштування житла, створення умов для проживання в ньому дітей (а.с.215-216 Том 1). Актом №308 від 08.10.2018 року, складеним комісією у складі фахівців відділу соціальної підтримки сім'ї, дітей та молоді виконавчого комітету Семенівської селищної ради Чернети Т.М. та Палій С. А, встановлена відсутність умов для проживання дітей по [ADDRESS] (відсутні ліжка, столи, плита, відключено електропостачання). [PERSON] за вказаною адресою не проживає (а.с.29 Том 1). Як вбачається з довідки лікаря-нарколога та лікаря-психіатра від 11.10.2019 року відповідач по справі [PERSON] не перебуває на обліку в наркологічному та психіатричному кабінеті (а.с.233, 234 Том 1). Згідно довідки №19296628750230799956 відповідач [PERSON] станом на 30.10.2019 року до кримінальної відповідальності не притягувалась, не знятої чи не погашеної судимості не має, в розшуку не перебуває (а.с.235 Том 1). Згідно довідки №01-29/07 від 04.11.2019 року, виданої Комунальним закладом дошкільної освіти «Малятко» Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області, малолітні діти відповідача - [PERSON] та [PERSON] відвідували дошкільний навчальний заклад з 07.03.2017 року по 31.07.2017 року (а.с.238 Том 1). Згідно акту матеріально-побутового обстеження [ADDRESS] , в якому зареєстрований гр-н [PERSON] , встановлена наявність умов для проживання малолітніх дітей (а.с.239 Том 1). 23.10.2019 року начальником Служби у справах дітей Семенівської РДА Полтавської області наданий дозвіл відповідачу [PERSON] на відвідування дітей [PERSON] та [PERSON] в КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради (а.с.241 Том 1). Згідно листа директора КЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради від 04.11.2019 року №380, малолітні [PERSON] та [PERSON] перебувають у центрі з 16.10.2019 року по даний час. Їх мати [PERSON] відвідувала дітей два рази, приносила фрукти, печиво, цукерки. Зустрічі проходили у позитивній та затишній атмосфері (а.с.1 Том 2). Як вбачається із довідки №135, виданої 01.11.2019 року Комунальним підприємством «Семенівська центральна районна лікарня» Семенівської районної ради, діти [PERSON] та [PERSON] знаходились на стаціонарному лікуванні в інфекційному відділенні лікарні з 03.10.2019 року по 16.10.2019 року з діагнозом ГРВІ. Діти знаходились на лікуванні в супроводі матері [PERSON] (а.с.244 Том 1). 17.10.2019 року відповідачу по справі [PERSON] виданий паспорт громадянина України (а.с.255-256 Том 1). Як вбачається з довідки №352/16.17-05.02-49 від 23.10.2019 року, 23.05.2020 року в Миргородському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Полтавській області призначена державна реєстрація шлюбу між гр-ном [PERSON] та відповідачем [PERSON] (а.с.240 Том 1). Виконуючи приписи ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем щодо наявності підстав для задоволення заявленої ним позовної вимоги, а також доказам, якими вона підтверджується, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивач по справі, будучи органом опіки та піклування, має право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав, здійснено у спосіб, передбачений законом. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.п.15, 16 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 (з наступними змінами), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. За змістом ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей; піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, проголошеною Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959 року, у принципі 6 визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків; у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157, 158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих сторонами доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до викладеного, суд не приймає до уваги, як письмові докази, додані позивачем до позовної заяви характеристики, складені вихователями комунального закладу дошкільної освіти «Малятко» від 12.09.2018 року та від 13.09.2018 року про те, що мати [PERSON] та [PERSON] не цікавилась їх життям, водила їх до дитячого садка неохайними, медичною сестрою у дітей неодноразово виявлявся педикульоз (а.с.32, 33 Том 1), оскільки вказані характеристики крім підписів, не містять жодних відомостей на підтвердження осіб вихователів, які їх склали, та наявності у них відповідних повноважень видавати такого роду документи, характеристики написані від руки та не містять печатки дошкільного закладу. Також суд не приймає як належні докази, додані позивачем до позовної заяви акт №7 обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 12.03.2018 року та акт №308 обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 12.03.2018 року, якими встановлена відсутність умов для проживання дітей по [ADDRESS] (а.с.29, 219 Том 1), оскільки на момент їх складення жодних відомостей про проживання в цьому будинку відповідача та дітей працівниками відділу соціальної підтримки сім'ї, дітей та молоді виконавчого комітету Семенівської селищної ради встановлено не було, а навпаки, зазначено в актах про не проживання відповідача [PERSON] за вказаною адресою та її тимчасове влаштування на роботу в м.Полтава. Вказана обставина була відома представнику органу опіки та піклування, як і обставина перебування дітей з березня 2018 року в КЗ «Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей» Полтавської обласної ради. З урахуванням викладеного та відсутності наданих суду доказів того, що вказаний в актах житловий будинок належить на праві власності відповідачу або вона орендує його на підставі договору найму житла, суд приходить до висновку про необгрунтованість вважати саме цей будинок місцем проживання відповідача та дітей і проводити в ньому будь-які обстеження. При цьому також за відсутності в актах відомостей про власника даного будинку та його дозволу на входження до приміщення будинку сторонніх осіб, суд позбавлений можливості дійти висновку щодо правомірності перебування на території домоволодіння та в самому будинку [ADDRESS] працівників Семенівської селищної ради та, як наслідок, правомірності складання ними будь-яких документів. Щодо достовірності, як доказу, наданого позивачем акту від 05.03.2018 року про виявлення по [ADDRESS] дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.28 Том 1), яких мати [PERSON] спочатку залишила на батьків біологічного батька в [ADDRESS] , з 25.02.2018 року по 03.03.2018 року - на сестру [PERSON] в [ADDRESS] , а з 03.03.2018 року [PERSON] привела дітей до сестри [PERSON] в будинок за адресою: [ADDRESS] , суд приймає до уваги зазначену в акті обставину знаходження малолітніх дітей відповідача станом на 03.03.2018 року по [ADDRESS] , та відхиляє інші викладені в акті обставини, оскільки їх перевірка органом опіки та піклування не здійснювалась, докази на їх підтвердження не збирались. Також при розгляді справи суд відхиляє, як допустимий доказ, надану позивачем на обгрунтування позовних вимог письмову заяву відповідача [PERSON] про її згоду на позбавлення батьківських прав щодо її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] (а.с.38 Том 1), оскільки представником орану опіки та піклування не наведено відповідного обгрунтування того, яким нормативно-правовим актом передбачене повноваження органу опіки та піклування відбирати подібні заяви від батьків дітей та не надано доказів роз'яснення відповідачу наслідків написання такої заяви. Разом з тим, відповідно до положень ч.8 ст.83 ЦПК України з урахуванням дати ознайомлення відповідача зі змістом позовної заяви та матеріалами цивільної справи безпосередньо в суді, оскільки поштова кореспонденція була повернута до суду без вручення адресату, суд приходить до висновку про доведеність відповідачем неможливості подання доказів у строк, встановлений для подання відзиву, та можливість прийняття вказаних доказів (зокрема, довідок про не перебування відповідача на обліках у лікарів нарколога та психіатра, про відсутність судимостей, отримання паспорта, перебування разом з дітьми у лікувальному закладі, відвідування дітей у центрі соціально-психологічної реабілітації, подання заяви про реєстрацію шлюбу) до розгляду при вирішенні спору між сторонами з метою забезпечення всебічності та повноти судового провадження. При цьому суд також враховує не надходження від представника позивача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, під час розгляду справи заяви (заяв) про виключення вказаних письмових документів з числа доказів у разі наявних в них сумнівів з приводу їх достовірності або підроблення. Відповідно до ч.ч.5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. На підставі викладеного, дослідивши зміст висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області 29.08.2018 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав стосовно її неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , суд не погоджується з даним висновком, як недостатньо обґрунтованим, виходячи з того, що: 1) висновок органу опіки та піклування містить посилання на обставини, яким не надавалась відповідна оцінка щодо їх достовірності та достатності для прийняття відповідного рішення та не здійснювалась перевірка цих обставин шляхом отримання відповідних доказів на їх підтвердження чи спростування (виїзд відповідача [PERSON] восени 2017 року в м.Глобине, де вона залишала дітей зі сторонніми особами; проживання відповідача у грудні 2017 року в с.Брусове у співмешканця, де діти знаходились в незадовільних умовах проживання; перевезення дітей до батьків біологічного батька дітей по [ADDRESS] ; проживання дітей в період часу з 25.02.2018 року по 03.03.2018 року в [ADDRESS] а - відсутні відповідні акти обстеження, письмові пояснення відповідача чи осіб, в будинку яких вона проживала); 2) грунтується на встановленні органом опіки та піклування шляхом обстеження будинку [ADDRESS] відсутності умов для проживання дітей та не відвідуванні дітей відповідачем і не спілкуванні з ними більше як три місяці. Разом з тим, висновок не містить посилання на отримані від відповідача пояснення з цього приводу та надання оцінки причинам, які перешкодили відповідачу, як матері, відвідувати дітей після квітня 2018 року, а акт №7 від 12.03.2018 року, зазначений у висновку органу опіки та піклування взагалі визнаний судом неналежним та таким, що викликає сумнів у його допустимості, як доказу; 3) не містить обгрунтування доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, виходячи саме з інтересів дітей та неможливості вжиття до відповідача інших заходів, не пов'язаних з позбавленням її батьківських прав з метою збереження сімейних відносин між нею та її дітьми; 4) органом опіки та піклування взагалі не досліджувався спосіб життя відповідача, відсутня характеристика відповідача за місцем її зареєстрованого місця проживання та проживання в м.Полтава, не перевірялась інформація про працевлаштування відповідача; 5) посилання у висновку на надання сім'ї відповідача з часу народження першої дитини повного комплексу соціальних послуг з метою створення для дітей належних умов життя та виховання не підтверджено належними та допустими доказами з урахуванням того, що план соціального супровіду сім'ї (особи) [PERSON] , який містить запис про відмову відповідача від його підпису, датований лише 22.03.2019 року, тобто після звернення позивача до суду з відповідним позовом, що, як наслідок, не може свідчити про складення органом опіки та піклування висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав на підставі повного, всебічного та об`єктивного з'ясування всіх обставин справи. При цьому суд також звертає увагу, що висновок органу опіки та піклування не містить відомостей про вжиття до відповідача заходів попередження, спрямованих на зміну нею своєї поведінки по відношенню до своїх дітей. Крім того, присутній в судовому засіданні представник органу опіки та піклування не зміг пояснити суду в чому саме полягає захист інтересів малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] і відповідність цим інтересам позбавлення відповідача батьківських прав, про доцільність якого було безпосередньо зазначено у висновку органу опіки та піклування з урахуванням позитивного ставлення дітей до матері та підтримання з нею спілкування. З урахуванням викладеного, суд вважає висновок органу опіки та піклування від 29.08.2018 року недостатньо обґрунтованим та таким, що має формальний характер, оскільки він не містить об'єктивних даних щодо наявності чи відсутності винних дій в ухиленні відповідача [PERSON] , як матері, від виховання своїх малолітніх дітей на дату його складання; в ньому не зазначається про доцільність втручання в життя дітей шляхом позбавлення відповідача батьківських прав та висновків про те, яким чином позбавлення її батьківських прав захистить інтереси дітей та які саме, а тому не погоджується з ним, оскільки врахування судом висновку органу опіки та піклування або не погодження з ним відноситься до дискреційних повноважень суду і є його правом, а не обов'язком, що повністю узгоджується з висновками Верховного Суду про застосування норми ч.6 ст.19 СК України, викладених в постановах від 10 січня 2019 року у справі №200/21514/16-ц, від 14 січня 2019 року у справі №388/723/17 та від 11.02.2019 року у справі №643/7567/16-ц. При цьому суд також враховує, що позивачем та третьою особою не було надано суду жодних доказів направлення відповідачу та отримання нею вказаного вище висновку від 29.08.2018 року до початку судового провадження та роз'яснення права його оскарження. Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.57, 58 рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч.3 ст.9 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09, п.100) від 16 жовтня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв'язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам'ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. На підставі викладеного, з урахуванням: наявності обставин, які свідчать про прояв інтересу відповідача до життя дітей та її небайдужість по відношенню до них, що підтверджується як перебуванням відповідача разом з дітьми в медичному закладі під час їх лікування, відвідуванням дітей за місцем їх знаходження в центрі соціально-психологічної реабілітації та позитивної атмосфери цих зустрічей, так і з'явленням відповідача до суду для участі у розгляді справи та її запереченнями проти задоволення позовних вимог про позбавлення її батьківських прав; складних життєвих обставин, в яких перебувала відповідач, як мати, що виховує двох дітей одна, та через наявність яких вона і звернулась з відповідною заявою про поміщення дітей до центру соціально-психологічної реабілітації; втрати паспорта та вжиття заходів по його отриманню; а також наміру на даний час відповідача влаштуватися на роботу, створити сім'ю та самостійно виховувати своїх малолітніх дітей, суд не вбачає наявності в поведінці відповідача сукупності факторів, які б свідчили про її умисне ухилення від виконання батьківських обов'язків по вихованню малолітніх дітей та свідоме нехтування ними. Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду про застосування норм ст.ст.164, 166 СК України, викладеному в постанові від 30 січня 2019 року у справі №361/4928/17. Також позивачем по справі не було доведено того, яким саме чином позбавлення відповідача [PERSON] батьківських прав відповідатиме інтересам її двох малолітніх дітей, з урахуванням не надання суду доказів винної поведінки відповідача, внаслідок якої правам та інтересам її дітей була заподіяна шкода, усунення якої можливе виключно шляхом застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу як позбавлення її батьківських прав, та з урахуванням повідомлення представником Служби у справах дітей про бажання дітей проживати разом з відповідачем, як матір'ю, та те, що вони її дуже люблять. На підставі викладеного, суд, оцінивши надані учасниками судового процесу докази, приходить до висновку про те, що позивачем не доведено факту винної поведінки відповідача [PERSON] та свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітніх дітей, а також того, що застосування до відповідача такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, відповідатиме інтересам двох малолітніх дітей відповідача. Таким чином, з урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який може бути застосований судом лише за наявності достатніх підстав для цього та виключно в інтересах дітей, суд приходить до висновку про те, що позивачем не було підтверджено належними та допустимими доказами факту умисного ухилення відповідача [PERSON] від виховання своїх дітей, свідомого нехтування нею батьківськими обов'язками, її винної поведінки щодо дітей, та, як наслідок, не доведено достатньо переконливими і зваженими аргументами того, що позбавлення відповідача, батьківських прав, виправдане саме інтересами її малолітніх дітей та їх захистом. При цьому відсутність періодичного відвідування відповідачем центру соціально-психологічної реабілітації, де перебувають діти, та постійного спілкування з дітьми з 13.03.2018 року, за наявності на даний час наміру відповідача забрати дітей та бажання останніх проживати з матір'ю, може свідчити про несвідоме ухилення відповідача, як матері, від виконання своїх батьківських обов'язків, що з урахуванням складних, триваючих не один місяць обставин пошуку відповідачем роботи, втрати паспорту та відсутності власного житла, не є тими виключними обставинами, за наявності яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав стосовно своїх двох малолітніх дітей. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку відповідача, як матері, в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в її діях, що відповідає висновкам, викладеним Верховним Судом в постановах №729/1265/16 від 18 лютого 2019 року, №713/63/17 від 07 лютого 2019 року та №199/5032/16 від 16 січня 2019 року. Таким чином, на підставі викладеного, детально проаналізувавши дійсні обставини справи, враховуючи, що під час судового розгляду позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків та її винну поведінку, а також приймаючи до уваги позицію відповідача, яка заперечила проти позову, посилаючись на своє бажання проживати разом з дітьми, приймати участь у їх забезпеченні та вихованні, суд приходить до висновку про відсутність достатніх правових підстав для застосування до відповідача [PERSON] , як матері малолітніх [PERSON] та [PERSON] , передбаченого ст.164 СК України, крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав відносно них, що, виходячи із встановлених судом правовідносин, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв'язку з чим позов не підлягає до задоволення. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, зокрема пояснень сторін та письмових доказів, участь відповідача [PERSON] , як матері, у вихованні двох її малолітніх дітей дійсно була недостатньою, а тому з урахуванням: пасивного характеру поведінки відповідача щодо визначення порядку та способів її участі у вихованні дітей, внаслідок чого вони були позбавлені батьківської любові, опіки та захисту; особи відповідача; не вжиття уповноваженими державними органами позитивних дій, спрямованих на збереження сімейних зв'язків між відповідачем та її дітьми за відсутності достатніх та переконливих доказів недоцільності чи неможливості їх застосування, виходячи саме з інтересів дітей, суд, відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення відповідача батьківських прав, приходить до висновку про можливість попередити відповідача [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання своїх малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , поклавши на орган опіки та піклування - виконавчий комітет Семенівської селищної ради Семенівського району Полтавської області контроль за виконанням нею батьківських обов'язків. Такий висновок суду відповідає правовим позиціям, викладеним Верховним Судом в постановах №686/5138/17 від 05 грудня 2018 року та №676/6797/17 від 21 лютого 2019 року. Відповідно до п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати, складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до положень п.7 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Доказів понесення учасниками справи інших судових витрат до закінчення судових дебатів суду надано не було. З огляду на викладене, враховуючи вимоги ч.6 ст.141 ЦПК України, судом не здійснюється розподіл судових витрат між сторонами по справі.

Outcome: dismissed