Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

Позивачка у квітні 2014 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення. В обґрунтування позовних вимог вказує про те, що вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.03.2006. Разом з нею у будинку проживає та зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким був розірваний 13.09.2013 року. Після розірвання шлюбу проживання з ним в одному будинку стало просто нестерпним. Відповідач не приймає жодної участі в утриманні будинку, його ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає їй значних матеріальних збитків. Крім того, відповідач заставив будинок та територію біля нього своїми речами, що перешкоджає його вільному використанню за призначенням. Відповідач часто влаштовує сварки з нею, що змусило позивачку звертатися в міліцію. На ґрунті постійних сварок з відповідачем у позивачки, яка має онкозахворювання та потребує спокою, значно погіршився стан здоров'я. На прохання позивачки добровільно виселитися з будинку відповідач не реагує, хоча постійно у будинку не проживає та має інше власне житло. Враховуючи, що відповідач своїми протиправними діями систематично порушує відносно позивачки правила співжиття, що робить неможливим спільне проживання сторін в одному будинку та порушує її права як власника будинку, просила виселити [PERSON] з належного їй на праві власності будинку. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Пояснив, що проживання відповідача, яким є колишнім чоловіком позивачки у її будинку, передусім, порушує її права як власника будинку і створює перешкоди для користування власним житлом. Відповідач має у власності ще два об'єкти нерухомості для проживання, проте добровільно виїхати з житла позивачки відмовляється. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що він на законних підставах постійно проживає у будинку по [ADDRESS]. На протязі 10 років спільного з позивачкою проживання у будинку ним проводилася оплата комунальних послуг, відповідач здійснював всі роботи, що стосується власника будинку. З 2010 року за його кошти проведено капітальний ремонт будинку. До цього часу він продовжує приймати участь у утриманні будинку, придбав металеву огорожу земельної ділянки. З приводу оплати комунальних послуг зазначив, що вони домовилися з позивачем про те, що вона буде сплачувати всю суму за комунальні послуги, натомість гроші за здачу в оренду спільної квартири залишатиме собі в рахунок оплати, а відповідач зобов'язувався за власні кошти встановити металеву огорожу у домоволодінні. Відповідач просив позивачку надати йому розрахунки по оплаті комунальних послуг, щоб за необхідності доплатити заборгованість, проте позивачка не бажала цього робити. Зі слів відповідача, він ніколи не влаштовував сварки та не принижував відповідачку так як має інше виховання., всі обвинувачення позивачки з цього приводу є надуманими та не відповідають дійсності. Правила співжиття та спокій позивачки він не порушує, відповідач користується лише однією кімнатою, тому у будинку у позивачки достатньо місця для вільного простору. В будинку немає речей відповідача, які б заважали їй користуватися будинком. Підтвердив, що вони із позивачкою мають у спільній власності будинок у [ADDRESS], який використовується як дача та не має умов для постійного проживання, та квартиру по [ADDRESS], яка потребує ремонту, тому проживання у цій квартирі значно погіршить житлові умови відповідача. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні з тих підстав, що позивачем не надано жодного доказу того, що відповідачем створюються неможливі для проживання у одному будинку сторін умови, які б були підставою для його виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР. А правомочності власника будинку щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд не можуть бути підставою для позбавлення прав інших осіб на користування житлом інакше як у спосіб та випадках, передбачений законом. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що проживають у м. Пирятині по-сусідству із сторонами. Підтвердили той факт, що відповідач постійно проживає у будинку по [ADDRESS] та приймає участь у його ремонті та утриманні, вони часто допомагали йому по господарству. Очевидцями сварок між сторонами свідки не були. Суд, заслухавши сторін, допитавши свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як зазначено у ст. ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 06 березня 2006 року позивачці [PERSON] належить на праві власності житловий будинок по [ADDRESS], житловою площею 116,1 кв. м, з господарськими спорудами та земельна ділянка площею 0,1479 га, для обслуговування цього будинку (а.с.7-15). У вказаному будинку сторони проживали як подружжя з 2006 року. Рішенням Пирятинського районного суду Полтавської області від 13 вересня 2013 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с.16). Однак відповідач й надалі продовжує проживати в будинку позивачки. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК України, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Приписами ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Встановлено, що відповідач вселився до спірного будинку будучи власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.53-54) та з переходом прав власності до дружини [PERSON], в установленому законом порядку набув прав і обов'язків, передбачених ст. 156 ЖК УРСР. Частиною 4 ст. 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157 ЖК УРСР та ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР. Виселення згідно із ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Проте, в ході розгляду справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів (протоколів адміністративної комісії, рішення компетентних органів, тощо), що вказують на порушення відповідачем правил співжиття, зокрема даних про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за порушення цих правил. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що до відповідачів були застосовані які-небудь заходи попередження чи громадського впливу. Сам факт лише звернення до правоохоронних органів із заявою про вчинення відповідачем сварок на побутовому рівні не доводить протиправної поведінки відповідача. До того ж, за наслідками перевірки заяв позивачки підстав притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності правоохоронними органами не знайдено (а.с.55-56). Позивачем не надано будь-яких інших достатніх доказів того, що спільне проживання з відповідачем є неможливим, як і не доведено використання спірного будинку не за призначенням. Доводи позивачки про те, що відповідач не приймає участі в утриманні будинку спростовуються дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема поясненнями свідків, копією товарного чеку про придбання металевої огорожі для земельної ділянки домоволодіння (а.с.36), факт установки якої не заперечувався представником позивачки. За приписами ст. 157 ЖК УРСР у разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно ст. 162 ЖК УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що між сторонами існує домовленість про те, що він не вноситиме плату за користування житлом по [ADDRESS], натомість позивачка не буде відшкодовувати йому половину вартості встановленої огорожі і розпоряджатиметься орендною платою за квартиру, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Будь-яких інших угод щодо встановлення плати за користування спірним житлом сторонами надано не було. Наявність у відповідача на праві власності іншого житла не є, на думку суду, підставою для його виселення із спірного домоволодіння, оскільки будинок у с. Повстині Пирятинського району та квартира [ADDRESS] - є об'єктами спільної сумісної власності сторін, спір з приводу розподілу яких є предметом іншого судового розгляду. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦПК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачка у судовому засіданні не довела, які перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком створює відповідач, який постійно там проживає, тому підстав для задоволення позовних вимог про його виселення суд не вбачає.

Outcome: dismissed