Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Первомайської міської ради Миколаївської області про визнання права власності на земельну ділянку, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що їй на підставі договору дарування від 01.03.1995 року належить 2/3 частин житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці площею 0,0707 га, цільове призначення землі - для обслуговування житлового будинку. Зазначена земельна ділянка відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії МК б/н належить [PERSON] яка померла [INFO] . Вважає, що в силу ст. 120 Земельного кодексу України та ст. 328 Цивільного кодексу України, разом з переходом права власності на будинок до неї перейшло і право власності на спірну земельну ділянку. В судове засідання позивачка та її представник - адвокат Доров А.О. не з`явились, однак представником позивачки до суду заявубуло подано заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутність позивачки, позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити. Представник відповідача - Первомайської міської ради Миколаївської області в підготовче засідання не з`явився, проте представником позивача [PERSON] до суду було надно заяву з клопотанням, про розгляд справи за її відсутності, позов визнає у повному обсязі, наслідки визнання позову відомі. Дослідивши матеріали справи, заяви сторін у справі, інвентаризаційну справу на житловий будинок, що розташований за адресою [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані, ґрунтуються на законі і підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що 01.03.1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, відповідно до якого, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 2/3 частини житлового будинку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці 707 кв.м. Зазначений договір було посвідчено нотаріусом Першої Первомайської державної нотаріальної контори Ткаченко Н.В., зареєстровано в реєстрі за № 2-546 (а.с.9,10). Згідно довідки Первомайського МБТІ від 04.09.2020 року № 151/06-01-08, на підставі розпорядження голови Миколаївської обласної державної адміністрації № 197-р від 21.05.2016 року, [ADDRESS], перейменовано на [ADDRESS]. Позивачка зареєструвала своє право власності на 2/3 частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, Державного акту на право приватної власності на землю серії МК б/н, земельна ділянка площею 0,0707 га, що розташована по [ADDRESS] , досі належить померлій [PERSON] . Земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 4810400000:04:076:0022 (а.с.16,17). Згідно відповіді Першої Первомайської державної нотаріальної контори від 26.04.2021 року № 579/01-16, спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась (а.с.36). Під час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору дарування 2/3 частин житлового будинку по [ADDRESS] , питання щодо переходу права власності земельної ділянки не вирішувалось. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Перехід права власності на земельну ділянку при переході права власності на будівлю або споруду, які розташовані на ній, визначається на підставі цивільно-правових угод (частина перша статті 120 ЗК України). Встановлено, що при переході права власності на житловим будинок, питання щодо набуття позивачкою права власності на земельну ділянку, яка призначена для обслуговування житлового будинку не вирішувалось. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-253цс16, за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України, при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи, вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] набувши право власності на житловий будинок на підставі договорів дарування, набула також і право власності на земельну ділянку площею 0,0707 га, кадастровий номер 4810400000:04:076:0022, надану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по [ADDRESS] .

Outcome: approved