Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивачка, з урахуванням збільшень позовних вимог (а.с. 97-98), звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення компенсації за частку у спільній частковій власності, вимоги якої мотивувала тим, що з 01 червня 2002 року до 23 січня 2017 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За період шлюбу з відповідачем за спільні грошові кошти придбали автомобіль NISSAN, модель ALMERA, 1998 року випуску та автомобіль марки «VOLKSWAGEN VENTO», 1993 року випуску, які були зареєстровані на відповідача. Постановою апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року визнано за нею та відповідачем право власності по Ѕ частини вказаних автомобілів за кожним. Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу вона з відповідачем проживає окремо, її колишній чоловік залишив собі у користування автомобіль «NISSAN ALMERA», а автомобіль «VOLKSWAGEN VENTO» передано ним по довіреності іншій особі. Відповідач одноособово користується вказаними автомобілями, відмовляючи їй в будь-якому користуванні ними. 01 жовтня 2018 року вона направила відповідачу заяву з вимогою узгодити питання спільного користування автомобілем «NISSAN ALMERA», або викупити у неї її частку даного автомобіля. Проте ніякої відповіді на вказану заяву як і права користуватися даним автомобілем не отримала. Також позивачка зазначила, що після відмови відповідача виконувати судове рішення та надати їй можливість користуватися своєю власністю, вона звернулася до поліції із заявою про скоєння ним кримінального правопорушення. Під час досудового розслідування було встановлено, що відповідач ще 23 травня 2018 року самовільно, без її згоди уклав договір комісії автомобіля «VOLKSWAGEN VENTO» і в той же день він був проданий третій особі за кошти в сумі 49 800 грн. Посилаючись на вказані обставини позивачка просила припинити спільну часткову власність на вказані автомобілі, стягнути з відповідача на її користь компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля NISSAN, реєстраційний номерний знак [NUMBER] в сумі 29 741,44 грн. та компенсацію Ѕ частини вартості автомобіля марки «VOLKSWAGEN VENTO», реєстраційний номерний знак [NUMBER] в сумі 24 900 грн., а також понесені нею судові витрати. Ухвалою суду від 26 лютого 2019 року провадження у зазначеній справі було відкрито та призначено підготовче засідання (а.с. 14-15). Ухвалою суду від 09 квітня 2019 року призначено авто-товарознавчу експертизу проведення якої доручено Херсонському відділенню Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз. На час проведення експертизи зупинено провадження по справі (а.с. 39-40). Ухвалою суду від 02 травня 2019 року відновлено провадження у справі у зв`язку із надходженням до суду повідомлення від в.о. завідувача ХВ ОНДІСЕ МЮУ про неможливість проведення експертизи з підстав відсутності відповідного фахівця (а.с. 43). Ухвалою суду від 14 травня 2019 року призначено авто-товарознавчу експертизу проведення якої доручено експерту Булах І. О. Зупинено провадження по справі (а.с. 47-48). 04 липня 2019 року суду надано висновок експерта № 17-06-19 від 26 червня 2019 року (а.с. 70-89). Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року по справі постановлено закрити підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 129-130). 21 березня 2019 року та 20 серпня 2019 року стороною відповідача надано відзив на позовну заяву та відзив на позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами, в яких висловлено прохання відмовити у задоволенні заявлених позивачкою вимог з підстав їх необґрунтованості. Така позиція мотивована незгодою відповідача із сумою, яка заявлена як вартість Ѕ частини автомобіля NISSAN, ALMERA, відсутністю в нього коштів для внесення на депозитний рахунок з метою забезпечення позову, який він не подавав (адже в нього на утриманні знаходиться спільний з позивачкою неповнолітній син), також в нього є інша сім`я, автомобіль «VOLKSWAGEN VENTO» за час перебування в шлюбі з позивачкою та за спільною домовленістю був проданий без вчинення нотаріального договору купівлі-продажу. Також позивач зазначив, що жодних договорів щодо відчуження автомобіля «VOLKSWAGEN VENTO» 23 травня 2018 року не укладав, а їх уклала особа, якій він надав довіреність на право розпорядження даним автомобілем, і коштів за його продаж не отримував. Не заперечував продати автомобіль NISSAN ALMERA, а отримані кошти поділити між ним та позивачкою (а.с. 21-23, 120-123). Позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Старчеус С. І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві зі збільшеними позовними вимогами. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] висловили заперечення проти заявлених позивачкою вимог з підстав викладених у відзивах на позовну заяву. Заслухавши доводи учасників процесу, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (далі - ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4 ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 ЦПК України). За частиною 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається наступне. 18 липня 2018 року Скадовським районним судом Херсонської області ухвалено рішення, яким визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділено спільне майно подружжя наступним чином: виділено у приватну власність [PERSON] автомобіль NISSAN ALMERA, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] ; виділено у приватну власність [PERSON] автомобіль «VOLKSWAGEN VENTO», 1993 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а.с. 5-6). Постановою апеляційного суду Херсонської області від 12 вересня 2018 року вказане рішення суду першої інстанції в частині поділу майна скасоване та ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя задоволено частково. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по Ѕ частині кожному на автомобілі NISSAN ALMERA, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] та «VOLKSWAGEN VENTO», 1993 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] (а.с. 7-9). 01 жовтня 2018 року [PERSON] спрямувала лист [PERSON] , який ним отримано 02 жовтня 2018 року, з пропозицією про укладення угоди на почергове користування автомобілем NISSAN ALMERA, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , або у випадку незгоди викупити у неї її частку вказаного автомобіля щоб користуватися ним одноособово (а.с. 10) Як встановлено в судовому засіданні будь-яких домовленостей із запропонованими у вказаному листі умовами сторонами не досягнуто. За положеннями статті 358 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України): - право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина 1); - співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (частина 2); - кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (частина 3). З висновку експерта № 17-06-19 від 26 червня 2019 року встановлено, що дійсна ринкова вартість автомобіля NISSAN ALMERA, 1998 року випуску, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , становить 59 482,88 грн. (а.с. 70-89). Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що в 2011 році придбав у [PERSON] автомобіль «VOLKSWAGEN VENTO», реєстраційний номерний знак [NUMBER] . При цьому будь-якого договору з цього приводу не укладали, він сплатив [PERSON] обумовлену ними суму коштів й останнім була видана довіреність на його ім`я на розпорядження вказаним автомобілем. Зазначив, що користувався автомобілем близько рік чи півтора, після чого продав його шляхом переоформлення довіреності на іншу особу. В довідці про вчинену нотаріальну дію, що видана приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу 26 січня 2018 року зазначено, що 11 жовтня 2011 року за реєстровим № 591 від імені [PERSON] нотаріусом посвідчено довіреність на розпорядження транспортним засобом, автомобілем марки VOLKSWAGEN VENTO», номер шасі (кузов,рама) [NUMBER] , реєстраційний номерний знак [NUMBER] , на ім`я [PERSON] (а.с. 124). Разом з тим, суд не приймає доводи представника відповідача щодо розпорядження вказаним автомобілем шляхом його продажу [PERSON] на підставі виданої довіреності з огляду на таке. Так, відповідно до частини 1 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держсільгоспінспекції бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акта приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). За частиною третьою статті 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє (частина перша статті 237 ЦК України). Отже, довіреність свідчить про наявність між особою, яка її видала, та особою, якій її видано, правовідносин, які є представницькими відносинами. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Як вбачається з копії договору комісії № 4589/18/003249 від 23 травня 2018 року, укладеного між ПП [PERSON] та [PERSON] , останнім відчужено автомобіль «VOLKSWAGEN VENTO», номер шасі (кузов,рама) [NUMBER] , за 49 800 грн. (а.с. 107-108). Відповідачем не надано доказів відчуження вказаного автомобіля поза його волею та неотримання ним коштів за його продаж, оскільки станом на дату розгляду справи 31 січня 2020 року ним не було оскаржено договір комісії, інші докази, зокрема довідка з місця роботи на яку він посилався, такі висновки не спростовують, так як договір є чинним. При цьому, у відзиві на позовну заяву зі збільшеними позовними вимогами відповідач зазначає, що вказаний договір був укладений особою, якій він надавав довіреність на право розпорядження даним авто (а.с. 121). Таким чином, оцінивши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, врахувавши встановлені судом обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, оскільки як встановлено під час розгляду справи сторони є співвласниками спірних автомобілів, проте домовленостей про їх володіння та користування між ними не досягнуто. При стягненні компенсації Ѕ частки автомобілів суд виходить з їх вартості, зокрема щодо автомобіля NISSAN ALMERA, реєстраційний номерний знак [NUMBER] , визначеної на підставі висновку експерта № 17-06-19 від 26 червня 2019 року в сумі 59 482,88 грн., щодо автомобіля «VOLKSWAGEN VENTO», номер шасі (кузов, рама) [NUMBER] , в розмірі 49 800 грн., тобто суму коштів за яку його було реалізовано на підставі договору комісії № 4589/18/003249 від 23 травня 2018 року. Необґрунтованими суд вважає доводи сторони відповідача щодо наявності підстав для відмови у задоволенні позовної заяви з підстав перебування на його утриманні спільної з позивакою неповнолітньої дитини, оскільки обов`язок по утриманню дитини в рівній мірі покладається на обох батьків, у зв`язку з чим [PERSON] не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини. Також, не заслуговують на увагу доводи відповідача про відсутність в нього коштів для внесення на депозитний рахунок з метою забезпечення позову, оскільки висловлені внаслідок помилкового тлумачення норм законодавства з цього приводу у співвідношенні до підстав заявленого позову. Згідно з частинами 1 та 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та на проведення експертизи. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 частини 2 статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Частинами 1, 3 та 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За змістом частин 5 та 6 вказаної статті, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати на професійну правничу допомогу, які, виходячи з принципу обґрунтованості та пропорційності розміру судових витрат до предмета спору, співмірності їх розміру зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, часу витраченого ним в судових засіданнях, суд визначає в сумі 2500 грн., а також витрати пов`язані з проведенням експертизи в сумі 3000 грн. та сплачений нею судовий збір в розмірі 768,40 грн., розмір яких підтверджується квитанціями до прибуткового касового ордера № 6 від 06 серпня 2019 року, № 15 від 08 червня 2019 року, розрахунком судових витрат та квитанцією від 22 лютого 2019 року (а.с. 110-114, 1).

Outcome: approved