Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про стягнення завданої моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення.Позов обґрунтовує тим, що з 15 листопада 2002 року вона, позивачка, працювала в Державній податковій інспекції у Кам`янка - Бузькому районі. Наказом Державної податкової інспекції у Кам`янка - Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21.06.2016р. №24-О «Про звільнення з посади» її, позивачку, звільнено з посади головного державного інспектора по роботі з персоналом у зв`язку із скороченням чисельності та зміною істотних умов праці згідно п.1 ст.40 КЗпПУ. Не погодившись із наказом вона звернулася до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Червоноградської ОДПІ Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області (правонаступника ДПІ у Кам`янка - Бузькому районі Головного управління ДФС у Львівській області) про визнання наказу протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 25.10.2016р. у справі №813/2431/16 їй повністю відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 19.07.2017р. апеляційну скаргу позивачки залишено без задоволення, а постанову Львівського окружного адміністративного суду, без змін. Ухвалою Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі №813/2431/16 здійснено заміну відповідача - Червоноградської об`єднаної державної податкової інспекції Головного управління ДФС у Львівській області його правонаступником - Головним управлінням ДФС у Львівській області. Постановою Верховного суду від 03.10.2019р. скасовано судові рішення першої та апеляційної інстанцій, адміністративний позов [PERSON] до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової інспекції у Кам`янка - Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-0 «Про звільнення з посади», поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової Інспекції у Кам`янка - Бувькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року, адміністративну справу в частині позовних вимог [PERSON] до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Оскільки судом касаційної інстанції встановлено факт незаконного звільнення, вона, позивачка, вважає, що їй спричинена моральна шкода через її незаконне звільнення, що виявилася у моральних стражданнях та переживаннях через порушення відповідачем її законних прав та інтересів, гарантованих Конституцією України та чинним законодавством, в частині її права на працю, що призвело до втрати налагоджених життєвих зв`язків, втрати єдиного заробітку, через що вона, позивачка, була вимушена докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя, пошуку нового місця праці, а також призвело до погіршення її матеріального стану та стану її здоров`я, нервовості, роздратованості та пригніченості. Просить стягнути з відповідача 82 287 (вісімдесят дві тисячі двісті вісімдесят сім) гривень 00 коп. в рахунок компенсації моральної шкоди та понесені судові витрати. До початку підготовчого засідання відповідачем - Головним управління Державної податкової служби у Львівській області подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просить відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог повністю. Підтверджує наявність судових рішень, предметом дослідження яких було звільнення позивачки. Зазначає, що позивачкою не доведено факту існування моральної шкоди, характер моральних страждань та розмір шкоди, які мають бути підтверджені відповідними доказами. Вважає, що заявлений позивачкою розмір відшкодування моральної компенсації є надмірним та таким, що не знаходить свого підтвердження в позовній заяві та наявних доказах у справі. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, дала аналогічні пояснення, викладені в позовній заяві. В судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечила, надала пояснення, викладені у відзиві на позовну заяву. Звернула увагу на те, що відповідачем не визнаються фактичні обставини справи, встановлені судовими рішеннями, просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В чергове судове засідання учасники судового процесу не прибули, подали заяви про розгляд справи у їх відсутності. У відповідності до вимог п.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ч.4 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Постановою Колегії суддів Касаційного адміністративногосуду Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №813/2431/16 касаційну скаргу позивачки, [PERSON] задоволено, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 25 жовтня 2016 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 19 липня 2017 року скасовано, прийнято нову постанову, якою адміністративний позов [PERSON] до Головного управління ДФС у Львівській області про визнання протиправним і скасування наказу, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу задоволено частково, визнано протиправним та скасовано наказ Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області від 21 червня 2016 року № 24-О «Про звільнення з посади», поновлено [PERSON] на посаді головного державного інспектора по роботі з персоналом Державної податкової інспекції у Кам`янка-Бузькому районі Головного управління Державної фіскальної служби у Львівській області з 21 червня 2016 року, адміністративну справу в частині позовних вимог [PERSON] до Головного управління ДФС у Львівській області про стягнення сум заробітку за час вимушеного прогулу, направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Так, Верховний Суд звернув увагу, що суди попередніх інстанцій правильно та повно встановили всі обставини справи щодо підстав та процедури звільнення позивача, але ухвалюючи рішення суди неправильно застосували норми матеріального права, а саме приписи пункту 1 статті 40 та частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України щодо забезпечення відповідачем гарантованих позивачу прав на сприяння у збереженні роботи та дотримання процедури його вивільнення, що призвело до ухвалення незаконних судових рішень про визнання протиправним і скасування наказу про звільнення [PERSON] та поновлення її на посаді. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч.1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. П.2 ч.1 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Установлене Конституцією України та законами України право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, а також одним із засобів захисту порушених цивільних прав та інтересів, які передбачені ст. 16 Цивільного Кодексу України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року). Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Пунктом 13 Постанови встановлено, що відповідно до ст.237-1 Кодексу законів про працю України, за наявності порушення права працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями Постанови пленуму Верховного суду, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Факт заподіяння моральної шкоди пов`язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв`язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя. З досліджених матеріалів справи вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачці моральної шкоди. Вона обумовлена тим, що у зв`язку із діями відповідача щодо звільнення та не поновлення тривалий час на посаді, а також доведення порушення законних прав позивачки в судовому порядку, вона перебувала у пригніченому стані, втратила спокій, що призвело до її роздратованості, замикання в собі та своїх проблемах. Також вона була вимушена витрачати свій час на те, щоб поновити порушені права та затрачати додаткові зусилля. У зв`язку із відмовою відповідача добровільно поновити її законні права, вона змушена тривалий час захищати свої законні права в суді. При цьому, суд враховує періоди вимушеного прогулу з 22.06.2016р. по 28.02.2017р. та з 29.09.2018р. по 03.10.2019р., які встановлені в рішенні Львівського окружного адміністративного суду від 20 лютого 2020 року у справі №813/2431/16, залишеного без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 30 вересня 2020 року. Згідно із п. 6.4. Методичних рекомендацій «Відшкодування моральної шкоди», викладених в листі Міністерства юстиції України від 13.05.2004 р. N 35-13/797) - немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд виходить з конкретних обставин справи, характеру та ступеню моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, наслідків, що наступили, враховуючи принципи розумності і справедливості. Беручи до уваги наведене, з врахуванням глибини моральних страждань, ступеня вини, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до переконання, що розмір достатньої компенсації відшкодування моральної шкоди повинен скласти 40 000 (сорок тисяч) гривень 00 коп., які слід стягнути з відповідача. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. П.1 ч.3 цієї статті вказує на те, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно з п.1 ч.2 ст.137 ЦПК України, для цілей розподілу судових витрат, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. До матеріалів справи позивачкою не долучено будь - яких доказів, які свідчать про понесення останньою витрат на правничу допомогу. Договір про надання правової допомоги, долучений позивачкою до матеріалів справи, не містить даних про те, в якому розмірі адвокату був виплачений гонорар за надання професійної правової допомоги. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пунктом 2 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановлено, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи вищенаведене, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задоволити частково. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed