Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд з України неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], у республіку Польщу та країни Шенгенської угоди в період шкільних канікул 2016-2017 навчального року, починаючи з 31 жовтня 2016 року до 06 листопада 2016 року, з 31 грудня 2016 року до 15 січня 2017 року, з 27 березня 2017 року по 02 квітня 2017 року, з 27 травня 2017 року по 01 вересня 2017 року, без згоди та супроводу другого з батьків, мотивуючи тим, що відмова відповідача дати дозвіл на виїзд з України не відповідає інтересам дитини. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, суду пояснила, що до 23 грудня 2009 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем по справі [PERSON] У шлюбі в них народився син [PERSON], який на даний час знаходиться у неї на вихованні та повному її утриманні. Відповідач [PERSON] участі в утриманні та вихованні сина не приймає. В січні місяці 2016 року вона отримала «Карту побуту», яка надає право на роботу і проживання в республіці Польща, тому вона має намір з сином в період шкільних канікул 2016-2017 навчального року повезти дитину на лікування та відпочинок в республіку Польщу та країни Шенгенської угоди. Для цього їй необхідна письмова, нотаріально засвідчена, згода батька дитини, а відповідач такої згоди не дає. В судовому засіданні представник позивачки позов підтримала, суду пояснила, що її довірителька має намір повезти дитину в республіку Польщу та країни Шенгенської угоди в період шкільних канікул 2016-2017 навчального року, починаючи з 31 жовтня до 06 листопада 2016 року, з 31 грудня 2016 року до 15 січня 2017 року, з 27 березня до 02 квітня 2017 року, з 27 травня по 01 вересня 2017 року, що тимчасовий виїзд дитини з України повністю відповідатиме інтересам дитини. В судовому засіданні відповідач позов не визнав, суду пояснив, що не дає згоду на виїзд дитини з України, оскільки має побоювання, що дитина виїде за кордон на постійно, а також вважає, що для сина в такому віці ці поїздки будуть обтяжливими. Він не займається вихованням дитини, так як позивачка не дає йому дитину. Останній раз з дитиною спілкувався ще в минулому році. Після розірвання шлюбу з позивачкою він створив нову сімю. В судовому засіданні представник відповідача позов заперечив, суду пояснив, що відповідачка матеріально не забезпечена і, що для виїзду дитини за кордон недостатньо запевнень позивачки, що поїздки дитини за кордон буде фінансувати її чоловік, який є громадянином [PERSON]. В судовому засіданні представник третьої особи служби у справах дітей Бучацької РДА позов підтримала, суду пояснила, що поїздки дитини за кордон в період шкільних канікул відповідатимуть інтересам дитини. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідка, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: 23 грудня 2015 року розірвано шлюб між сторонами; У шлюбі між сторонами народився син [PERSON], [INFO], який проживає з позивачкою; Відповідач не дає згоди на виїзд неповнолітньої дитини - [PERSON] з України за кордон; Відмова відповідача дати дозвіл на виїзд сина з України за кордон не відповідає інтересам дитини. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі предявлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на матір [PERSON] кодексом України. В судовому засіданні відповідачем не наведено обставин, які б обмежували право виїзду дитини за кордон. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до переконання, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина з України за кордон є необгрунтованою, і вважає, що виїзд неповнолітньої дитини разом з матірю за кордон провадиться в інтересах дитини, з метою забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, а тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved