Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з Державного підприємства «Одеський автомобільний ремонтний завод» на її користь середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку в розмірі 68289,43 грн. та моральну шкоду в розмірі 240 (двісті сорок тисяч) гривень. Позивачка у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити, справу просила розглянути за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився, про дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заперечень на позов не надав. Суд у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомлення про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від позивачки, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не з'явився, у порядку заочного розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав: У судовому засіданні встановлено, що позивачка була прийнята на посаду головного бухгалтера в ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод», відповідно до наказу № 42 від 05.05.2008 року, про що в її трудовій книжці міститься запис за №15. Судом встановлено, що відповідачем неодноразово допускалось порушення законодавства про працю, що проявлялось у не своєчасній виплаті належних позивачці сум заробітної плати, не виплаті компенсацій за прострочення виплати заробітної плати, компенсацій за невикористані щорічні відпустки. 31 грудня 2013р. позивачкою було подано заяву про звільнення за власним бажанням та остаточний розрахунок. Оскільки вказана заява була залишена без реагування, позивачкою було подано позов до суду. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 28 березня 2014р., яке є чинним на момент ухвалення даного рішення, було розірвано трудовий договір, укладений між [PERSON] та ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» з 31 грудня 2013р. Суд зобов'язав ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» в особі керівника - ліквідатора підприємства Фоменко М.С. - видати [PERSON] трудову книжку, в яку внести запис про її звільнення згідно зі статтею 38 КЗпП України. Суд зобов'язав ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» - в особі керівника - ліквідатора підприємства Фоменко М.С., видати [PERSON] довідку про її роботу в ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод», із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати. Суд стягнув з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] заборгованість по її заробітній платі в сумі 6394,50 грн. Суд стягнув з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] компенсацію за прострочення виплати їй зарплати за квітень 2010р. - листопад 2013р., яку [PERSON] не отримала при виплаті цієї заборгованості 04.12.2013р. в сумі 2111,17 грн. Суд стягнув з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] компенсацію за 202невикористані дні відпустки в сумі 39412,22 гривень. Суд стягнув з ДП «ОАРЗ» на користь [PERSON] вихідну допомогу при звільненні в розмірі трьохмісячного середнього заробітку (згідно до ст. 44 КЗпП України (оскільки трудовий договір розривається внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю за ст. 38 КЗпП України (поважна причина)) - 18065,25 грн. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 серпня 2014р., яке є чинним на момент ухвалення даного рішення, позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку, затримки видачі трудової книжки та моральної шкоди- задоволено. Стягнуто з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] середній заробітк за час затримки остаточного розрахунку, затримки видачі трудової книжки у розмірі 37 248,78 гривень. Стягнуто з ДП «Одеський автомобільний ремонтний завод» на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000 гривень. Відповідачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували повне чи часткове виконання вказаних судових рішень. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Нарахування відшкодування проводиться відповідно до п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 р. за №100, шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата розраховується діленням заробітної плати за актично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Станом на день прийняття рішення сума середнього заробітку, який відповідач повинен сплатити на користь відповідача за час затримки складає 68289 (шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят дев'ять грн. 43 коп) Суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 68289 (шістдесят вісім тисяч двісті вісімдесят дев'ять грн. 43 коп.), так висловлене було доведено з боку позивача та підтверджено доказами. Згідно з п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд вважає, що в частині стягнення моральної шкоди, позовні вимоги підлягають задоволенню. Суд приймає до уваги тривалість ухиляння відповідача від виконання своїх законних зобов'язань по проведенню з позивачкою остаточного розрахунку та видачі трудової книжки, що тривалий час завдає позивачці моральних страждань, перешкоджає її подальшому працевлаштуванню, та, як наслідок, створює неможливі умови для матеріального забезпечення позивачки та її малолітньої дитини, яку позивачка виховує сама. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, та, приймаючи до уваги, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню частково, через не доведеність позивачем тих обставин, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог.

Outcome: approved