Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом і просить визнати відповідача таким, що втратив право користуватися жилим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. Посилається в позові на те, що квартира належить їй на праві власності відповідно до договору дарування від 27 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального органу Марініченко О.С. Відповідач її колишній чоловік, шлюб з яким був розірваний 16 червня 2009 року. Два роки тому відповідач забрав особисті речі та виїхав з квартири. З цього часу в квартирі він не з»являється і витрат по утриманню квартири не несе. Виходячи з того, що відповідач в спірному жилому приміщенні не проживає понад встановлений законом строк, залишив його добровільно, просить задовольнити позов. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причину неявки суд до відома не поставив. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, враховуючи думку позивачки, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім'ї власника житлового буднику (квартири), які проживають разом із ним в будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселення не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме: дружина наймача, їх діти та батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що позивачка на підставі договору дарування квартири від 27 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального органу Марініченко О.С., є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки форми №3 від 17 серпня 2016 року відповідач був зареєстрований в спірній квартирі 19 жовтня 2001 року. Сторони перебували в шлюбі, який був розірваний 16 червня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Солом'янського районного управління юстиції у м. Києві, про що зроблено актовий запис №472. / а.с. 8 - 10 / З 2014 року відповідач не проживає в спірній квартирі, витрат по її утриманню не несе. Дана обставина підтверджується Актом від 17 серпня 2016 року, складеним та підписаним сусідами за місцем проживання позивача, затвердженим начальником ЖЕД №904. / а.с. 11 / Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України у разі виникнення спору між власником та членами сім'ї власника суд повинен врахувати, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405,406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім'ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Позивачка в судовому засіданні пояснила, що будь-яких домовленостей між нею та відповідачем з приводу його проживання в квартирі не було. Зазначила, що у відповідача є інша сім»я на його батьківщині, саме туди він виїхав, де і проживає на даний час. Вони зберегли дружні стосунки. за взаємною згодою розірвали шлюб Враховуючи викладене вище, тривале непроживання відповідача в спірній квартирі, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача. Згідно з ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Таким чином, законодавством України кожній особі гарантовано та закріплено право на судовий захист своїх прав та вільний вибір способів такого захисту. Відповідач, не з»явившись до суду, заперечень проти вимог позивача не подав. Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Докази, надані позивачем в обґрунтування позову, є належними та відповідають способам доказування, визначених ст. ст. 57-60 ЦПК України, і є достатніми для висновку суду про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним жилим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з цього, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 551, 20 гр. судового збору, сплаченого при зверненні до суду.

Outcome: approved