Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-05 00:00:00

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що він з 19 липня 1985 року перебуває у шлюбі з відповідачем. Відповідно до вимог СК України обєктом спільної сумісної власності з відповідачем є квартира за адресою: [ADDRESS], за яку 25 квітня 1991 року був повністю внесений пайовий внесок. Посилаючись на вказані обставини, просить визнати за ним право власності на 1/2 частину спірної квартири. В судове засідання сторони не зявилися, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Від позивача надійшла письмова заява про слухання справи у його відсутність та підтримання позовних вимог, не заперечує проти винесення заочного рішення. В звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що сторони у справі з 19 липня 1985 року перебувають у шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва (а. с.6). Як вбачається з довідки ЖБК «Клен-54» №1 від 24 липня 2017 року [PERSON] є членом ЖБК «Клен-54» та 25 квітня 1991 року сплатила в повному обсязі суму пайового внеску за кооперативну квартиру, розташовану за адресою: м. Суми, проспект М. Лушпи, буд. 52, №15, квартира оформлена на відповідача (а.с.7). Позивач посилається на те, що квартира була придбана за спільні кошти подружжя, відповідач доказів на спростування вказаних фактів суду не надав. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Статтею 68 СК України визначено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Ч. 1 ст. 369 ЦК України передбачає, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Виходячи з наведеного, для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Суд вважає, що в даному випадку встановлено, що спірне майно придбане в період шлюбу за спільні кошти. Враховуючи вищевикладене, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача в частині визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved