Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові вказала, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 16504 від 21.02.2006 року, виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожному по 1/4 частині. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 29.05.2013 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. На теперішній час вона та доньки не проживають однією сім'єю з відповідачем. [PERSON] інколи з'являється у квартирі та поводить себе дуже агресивно: погрожує їй фізичною розправою, ображає, за що неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Частка відповідача у квартирі є незначною, крім того у спадщину він отримав будинок, де в основному проживає. Через поведінку відповідача вони не можуть проживати в одній квартирі, а тому припинення його права власності на незначну частину квартири, не завдасть йому істотної шкоди. Просила суд припинити право власності на частку у спільному майні [PERSON], визнати за нею право власності на 1/4 частину квартири, покласти зобов'язання про зняття [PERSON] з реєстрації у квартирі. У судовому засіданні позивачка позов підтримала. Суду пояснила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком. Проживати разом з [PERSON] у квартирі вони не можуть, бо останній постійно агресивно себе поводить, погрожує розправою їй та неповнолітній дочці, створює неможливі умови проживання, зловживає спиртними напоями. Назвати які саме погрози та коли виказував відповідач на її адресу чи адресу неповнолітньої дочки, не може. Постійно [PERSON] у квартирі не проживає, але приїздить коли йому треба на роботу, залишається ночувати. Між ними склався певний порядок користування квартирою, за яким вона з неповнолітньою дочкою займає більшу кімнату, а [PERSON] меншу. Дочка [PERSON] у квартирі не проживає. Через неможливість сумісного проживання разом з відповідачем у квартирі, просить задовольнити її позов у повному обсязі. Представник позивачки [PERSON]- [PERSON] підтримала її позов і просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] проти задоволення позову заперечує. Суду пояснив, що у спірній квартирі він на праві власності має 1/4 частину квартири. Квартиру він отримував як учасник бойових дій у 1988 році, а приватизована квартира була на всіх членів сім'ї у 2006 році. Він постійно у квартирі не проживає. З 22.10.2013 року проживає частково у селі, у будинку, який отримав у спадщину, іноді з'являється у квартирі, бо працює у м.Запоріжжі охоронником сутки на троє, і коли приїздить на роботу, то ночує вдома у квартирі. У квартирі він займає меншу кімнату, площею приблизно 10 кв. метрів, більшу займає колишня дружина з неповнолітньою дочкою. Старша дочка у квартирі не проживає, бо проживає у цивільному шлюбі за іншою адресою. Оскільки він отримував квартиру, частина квартира є його власністю, через роботу має необхідність проживання у квартирі у місті Запоріжжі, село Морозівка знаходиться від міста Запоріжжя на відстані 57 км, позбавлення його права на частину квартири порушить його права, тому просить позов залишити без задоволення. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] проти задоволення позову заперечує і просить позовні вимоги залишити без задоволення. Третя особа [PERSON] підтримала позов і просить його задовольнити. Суду пояснила, що вона не проживає у спірній квартирі, проживає за іншою адресою. У квартирі проживає [PERSON] і неповнолітня [PERSON], періодично у квартиру приїздить батько [PERSON], який постійно у квартирі не живе. Коли він знаходиться у квартирі, між [PERSON] і ним відбуваються постійні сварки, крім того батько постійно до усіх чіпляється, свариться. Коли він знаходиться у квартирі, мати та сестра намагаються не виходити зі своєї кімнати. Вони пропонували батькові гроші за його частину квартири, але він відмовився, вимагав придбати йому кімнату на Бабурці. Представник третьої особи Хортицького РВ у м.Запоріжжі УДМС України в Запорізькій області у судове засідання не з'явився, надавши заяву з клопотанням про розгляд справи у відсутності представника третьої особи, тому, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності вказаного представника. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є знайомою позивачки та відповідача вже більше 15 років. Неодноразово була свідком сварок у сім'ї [PERSON], коли [PERSON] погрожував [PERSON] вбити її, а дитині- здади до дитячого будинку, 3-4 рази вони з чоловіком викликали до [PERSON] міліцію, одного разу [PERSON] з дочкою ночували у них, бо втекли в з квартири. Між колишнім подружжям стосунки погані. Між ними встановлено порядок користування квартирою, [PERSON] займає меншу кімнату, [PERSON] з дочкою- більшу, так вирішив [PERSON], на дверях у кімнати- замки. [PERSON] у квартирі практично не проживає, працює сутки на троє, а перед сутками приїздить у квартиру, переночує і йде на роботу. З роботи може заїхати до квартири, може не заїздити, працює охоронником. У квартирі знаходяться його речі. Старша їх дочка у квартирі не живе. Вона особисто намагається заходити у квартиру до [PERSON] тоді, коли [PERSON] не має вдома. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є класним керівником неповнолітньої [PERSON]. Про обставини, які виникають у сім'ї, знає від учениці. Деякий час [PERSON] почала затримуватися у школі, пояснивши, що боїться йди додому, коли там батько, чекає поки її забере мати або сестра. Не завжди дитина виконує домашні завдання, бо батько це зробити не дає, не дає сісти за комп'ютер. [PERSON] стала ляклива, такий висновок вона зробила з власних спостережень, тому вона відвела дитину до психолога, той з нею працював, [PERSON] перебуває на обліку у психолога, це пов'язано з відносинами у сім'ї. Школу відвідує лише мати [PERSON], батько не приходить. Свідок [PERSON] пояснила суду, що [PERSON] є її рідною сестрою. Зі слів сестри їй відомо, що [PERSON] сестрі погрожував. У квартирі вона буває приблизно раз не місяць. Між [PERSON] склався певний порядок користування квартирою: [PERSON] займає меншу кімнату, [PERSON] з дочкою- більшу. У квартирі проживає три чоловіки: [PERSON]., [PERSON] і [PERSON] Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачки, відповідача, їх представників, третьої особи, свідків, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню у зв'язку з наступним. Правовий режим спільної часткової власності визначається Главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права. Згідно зі ст.. 214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають Із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.. 212 ЦПК України,, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність і допустимість, достовірність кожного доказу, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 16504 від 21.02.2006 року, виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожному по 1/4 частині ( а.с. 96, 165), що також підтверджується копією технічного паспорту на вказану квартиру ( а.с.94, 164) та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно ( а.с. 166). Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 29.05.2013 року шлюб між [PERSON] і [PERSON] було розірвано ( а.с.93). Як встановлено у судовому засіданні, та вбачається з пояснень позивачки [PERSON], відповідача [PERSON], відповідач [PERSON] постійно у квартирі [ADDRESS] не проживає. Як пояснив [PERSON], він працює у м.Запоріжжі охоронником і працює сутки на троє, лише тоді приїздить у м.Запоріжжя, ночує у квартирі. Вказане підтвердила у судовому засіданні і третя особа [PERSON], свідок [PERSON] Сторони також підтвердили, що між [PERSON], її неповнолітньою дочкою [PERSON] та [PERSON] склався у квартирі певний порядок її користування, за яким [PERSON] займає меншу кімнату, площею 10,5 кв. метрів, а [PERSON] з неповнолітньою дочкою, більшу кімнату, площею 16,5 кв. метрів. [PERSON] ( [PERSON]) у квартирі не проживає. Відповідно до ст.356 ЦК України, власність двох або більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст.. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим ( частина друга ст.. 183 цього Кодексу), співвласник який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 року « Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок», при вирішенні спорів про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Якщо виділ частки в натурі неможливий, суд вправі, за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленим приміщенням (квартирами, кімнатами) такого будинку. При неможливості виділу частки будинку в натурі або встановлення порядку користування ним, власнику, що виділяється, за його згодою присуджується грошова компенсація, розмір якою встановлюється за угодою сторін, а при відсутності такої угоди- судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, визначено, що відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 частини першої ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі ст.. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно- правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори власників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1-4 частини першої та частини другої ст.. 365 ЦК України, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. З позовними вимогами позивачка [PERSON] до суду щодо виділу в натурі майна, не зверталася, доказів того, що таке майно неможливо виділити в натурі, або визначити судом його порядок користування, суду не надала, у матеріалах справи відсутній висновок спеціалістів про неможливість виділу частина майна в натурі. Порядок користування майном, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, визначено [PERSON] і [PERSON], що підтвердили у судовому засіданні сторони. Згідно ст.. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном і неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. У позовній заяві позивачка просить припинити право власності відповідача [PERSON] на ? частину квартири, визнати за нею право власності на цю частину квартири та зобов'язати Хортицький райвідділ зняти [PERSON] з реєстрації у квартирі. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло № 16504 від 21.02.2006 року, виданого Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], кожному по 1/4 частині. Отже, частини як позивача так і відповідача, а також інших співвласників у квартирі є рівними, оскільки кожному належить по ? частині квартири, а тому доводи позивачки про те, що частка відповідача [PERSON] у спільній частковій власності є незначною, не відповідають дійсності та матеріалам справи, оскільки частка [PERSON] у справі спільної часткової власності на квартиру, є такою ж, як і частка позивачки [PERSON] З позовними вимогами щодо виділу в натурі частини майна, позивачка до суду не зверталася, а тому, встановити судом чи можливо сторонам виділити в натурі їх частки, не можливо, як не можливо встановити чи є неподільною спірна квартира, оскільки, відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір. У позовній заяві та у судовому засіданні позивачка і її представник посилаються на ту обставину, що через поведінку відповідача проживання з ним в одній квартирі є неможливим, відповідача неодноразово у зв'язку з цим, було притягнуто до адміністративної відповідальності. У матеріалах справи наявна постанова Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.04.2014 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст.. 173-2 ч. 2 КУпАП- за насильство у сім'ї, у якій також вказано, що постановою суду від 01.04.2014 року [PERSON] також було притягнуто до адмінвідповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП (а.с. 157). Ці постанови винесені судом саме у час, який передує подачі позову до суду, оскільки позов подано до суду 20.05.2014 року, а інших будь-яких доказів у цій частині, позивачкою суду не надано. У судовому засіданні позивачка [PERSON], відповідач [PERSON], свідок [PERSON], пояснили суду, що постійно у квартирі [PERSON] не проживає. Він працює у м.Запоріжжі охоронником, сутки на троє і з'являється у квартирі лише двічі на тиждень, коли приїздить на роботу- на чергування, приїздить ввечері, переночує і йде на роботу. Свідок [PERSON] також пояснила, що після роботи [PERSON] може зайти додому, а може і не заходити. Доводи позивачки у частині того, що з [PERSON] неможливо проживати в одній квартирі, не знайшли підтвердження у судовому засіданні, оскільки з викладеного вище вбачається, що відповідач [PERSON] постійно у квартирі не проживає, з'являється там лише двічі на тиждень. Сторонами встановлено порядок користування майном, за яким позивачка [PERSON] з неповнолітньою дочкою займають більшу кімнату, відповідач [PERSON]- меншу, місця загального користування знаходяться у їх сумісному користуванні. Позивачка, відповідно до ст.. 10, 60 ЦПК України не довела суду, що спільне володіння і користування майном є неможливим. Також, відповідно до ч.4 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї. Відповідно до ст. 3 ЦК України, загальними засадами судочинства є неприпустимість позбавлення права власності. Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У позовній заяві позивачка [PERSON] вказала, що з відповідачем [PERSON] однією сім'єю вони не проживають. [PERSON] у квартирі з'являється лише інколи ( а.с.10), що підтвердила у судовому засіданні. Крім того, позивачка пояснила, що відповідач [PERSON] отримав у спадщину житловий будинок, де в основному проживає. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину від 04.07.1996 року ( а.с.168), копії технічного пасторту ( а.с. 169), витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ( а.с.170), [PERSON] є власником частини будинку [ADDRESS]. Як пояснив у судовому засіданні відповідач [PERSON], село Морозівка від м.Запоріжжя знаходиться на відстані 57 км, він працює у м.Запоріжжі і його поява у квартирі, у якій йому належить на праві власності ? частина, яку він отримував та яка була згодом приватизована на усіх членів сім'ї, визначена необхідністю та наявністю роботи. Він категорично проти позбавлення його права власності і виплати йому за належну йому частку квартири грошової компенсації, просив позивачку придбати йому аналогічне житло, але та відмовилася. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх тривалих зв'язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення. Враховуючи вищевказане, ту обставину, що ст. 365 ЦК України визначає вичерпний перелік припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, жодна із обставин, визначених ст. 365 ЦК України, суду не доведена позивачкою, відповідно до ст.. 10,62 ЦПК України, відповідач [PERSON] має достатньо тривалих зв'язків з місцем проживання: квартирою [ADDRESS], втрата його житла є крайньою формою втручання у права на житло, відповідно до ст.. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідач [PERSON] має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції, тому суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі задоволенню не підлягають. Пояснення свідка [PERSON] суд до уваги не бере, бо вона є рідною сестрою позивачки і зацікавлена у розгляді справи. Сплачені грошові кошти позивачкою [PERSON] у рахунок вартості ? частини квартири на рахунок ТУ ДСА України в Запорізькій області, необхідно повернути позивачці [PERSON]

Outcome: dismissed