Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-05 00:00:00

Позивачка, що діє в інтересах своєї неповнолітньої доньки [PERSON], 13.10.2009року народження, звернулася до суду з позовом до Дніпропетровської міської ради, Треті особи: Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради та [PERSON],в якому просить визнати за нею та її неповнолітньою донькою право користування житловим приміщенням у вигляді квартири, розташованої за адресою м.Дніпропетровськ, вул.Сталеварівська, буд.15-А/3. Звернення до суду Позивачка мотивує тим, що за згодовую Третьої особи свого брата [PERSON] вона з червня 2004 року стала безперервно проживати у спірній квартирі, користувалася нею належним чином, проводила ремонти та надавала кошти для сплати комунальних послуг. 13.10.2009 року вона народила дочку, яка мешкає разом із нею. Вона вже більше одинадцяти років користується зазначеною квартирою, але не має можливості зареєструватися в неї через відсутність ордеру.Третій особі на підставі розпорядження Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» від 06.10.1997 було надано право на проживання у спірній квартирі. Рішенням Відповідача в особі Дніпропетровської міської ради за №29/30 від 26.12.2012 житлові будинки, які раніше перебували на балансі ДП «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» були передані в комунальну власність Відповідача. Позивачка зазначає, що будь які зацікавлені особи, у тому числі й Відповідач, будь які дії, спрямовані на виселення її з донькою зі спірної квартири або позбавлення їх можливості користування спірною квартирою у встановленому законом порядку не вчиняли та з позовами до суду про їх виселення не зверталися. Просить суд визнати за нею та її донькою право користування спірною квартирою, а також стягнути з Відповідача на її користь сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 243,6 грн. (а.с.2). Позивачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, в тому числі й з підстав, викладених у позовній заяві.Просили суд задовольнити їх. Позивачка в подальшому також надала суду копію рішення Ленінського районного суду міста Дніпропетровська від 07.12.2012 по справі №2-1147/10р. за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації», на підставі якого її було знято з реєстрації за адресою: м. Дніпропетровськ, пр.Свободи, буд.261 (а.с.148). При цьому, як слідує із змісту зазначеного рішення суду від 07.12.2010 по справі №2-1147/10 р., Позивачка з 21.08.2008 року була лише зареєстрованою в цієї квартирі, але ніколи в неї не проживала (а.с.148). Представник Позивача обґрунтованість вимог її Довірителя суду пояснила ще тим, що за рішенням Ленінського районного суду від 30.09.2014 задоволено позов Третьої особи брата Позивачки [PERSON] до нинішнього Відповідача в особі Дніпропетровської міської ради про вселення у нинішню спірну квартиру [ADDRESS], копія якого 15.09.2015 була додана до справи Позивачкою (а.с.33-34, 40-41). Також звернула увагу на ту обставину, що Третя особа до того вже зверталася до суду з позовом до Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» та Дніпропетровської міської ради про визнання права власності на спірну. Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 05.10.2011Третій особі [PERSON] було відмовлено у задоволенні позову. Апеляційний суд своєю ухвалою від 22.12.2011 залишив рішення суду першої інстанції без змін (а.с.65-68, 86-87, 88-89). Крім того, як зауважила далі представник Позивачки, Третя особа зверталася до суду з позовом про визнання за нею права користування спірною квартирою. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30.09.2014 у справі за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, третя особа без самостійних вимог Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області «Про визнання права користування житловим приміщенням» позов задоволено. За третьою особою було визнано право користування спірною квартирою (а.с.40-41). Тому вважає що суд повинен прийняти таке саме рішення та задовольнити позов. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] (а.с.94, 105, 106, 134)в судовому засіданні заперечували проти зазначеного позову з посиланням на те, що Позивачка не довела суду ті обставини, що її права та права її неповнолітньої доньки порушив самеВідповідач. Також Позивачкою не надано ордеру для вселення в квартиру, що свідчить про те, що вона вселилась до спірної квартири безпідставно та без дозволу відповідача, на балансі якого перебуває квартира. При цьому позивачка має інше житло приватизовану на її імя квартиру за адресою: [ADDRESS], а зареєстрована за адресою: [INFO]. Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд прибудинкових територій щодо спірної квартири укладений з [PERSON] 07.09.2015 року. Крім того, спірна квартира знаходиться в житловому будинку, який рішенням Ленінського районного виконкому м.Дніпропетровська № 29 від 24.01.2003 року визнаний аварійним і заселення в квартиру буде суперечити діючому законодавству. У звязку з тим, що позивачка має постійне місце мешкання за адресою: [ADDRESS] (а також інше приватизоване житло), неповнолітня [PERSON] повинна бути зареєстрована разом з матірю. Просилисуд в задоволенні позову відмовити. Також надали суду «Заперечення проти позову»(а.с.92-93), документи про приватизацію Позивачкою квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с.95-99), а також рішення виконкому Ленінської районної у місті ради від 24.01.2003 №29 та додаток до нього у вигляді «Переліку ветхих, аварійних та непридатних для мешкання житлових будинків у Ленінському районі станом на 01.01.2003 р.» (а.с.150, 151-157). Третя особа - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області в судове засідання не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника(а.с.125, 126). Третя особа Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради в судове засідання не з'явилася, надала клопотання про розгляд справи у відсутність їх представника відповідно до вимог чинного законодавства(а.с.109, 114, 115). Третя особа [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що в листопаді 1997 року за заявою [PERSON] за його місцем роботи на той момент (ДП «ДНВК «Електровозобудування») йому одному (особисто) було надано квартиру 3 в будинку 15-а (нумерація будинку була змінена з № 14 на № 15-а) по вул.Сталеварівська в м.Дніпропетровську для господарських потреб, тобто на його вселення дав дозвіл тодішній власник будинку. З того часу він безперервно мешкає в спірній квартирі та сплачує комунальні послуги. В 2004 році позивачка самовільно вселилась в спірну квартири тимчасово, але ніякого дозволу вона не отримувала - ані від нього, ані від власника житла: на день вселення ДП «ДНВК «Електровозобудування», а тепер Дніпропетровська міська рада. Комунальні послуги позивачка ніколи не сплачувала, хоча він неодноразово вимагав її це робити. На цьому ґрунті неодноразово виникали сварки та скандали. Крім того, в 1988 році його батькам та сестрі (позивачці по справі) за ордером № 3086 було надано трьохкімнатну квартиру за адресою: м.Дніпропетровськвул.Щербини буд.9 кв.36. З цього часу позивачка разом з батьками мешкала за вищевказаною адресою. В 1995 році батьки померли і позивачка залишилась сама мешкати у вказаній квартирі. Наскільки йому відомо зі слів позивачки, вона в 2004 році потребувала грошей і мала намір продати цю 3-кімнатну квартиру і купити собі меншу квартиру. Для цього вона приватизувала цю квартиру і одразу її начебто продала. Тобто вона свідомо штучно погіршила свої житлові умови, а тепер намагається претендувати на квартиру, яка надана була йому в користування. Позивачка не є членом його сімї, вони ніколи не вели спільне господарство і не мали спільний бюджет, він має дружину та дітей, з якими мешкає. Згідно відмітки в паспорті позивачка має інше місце мешкання м.Дніпропетровськпр.Свободи буд.261 кв.1, де і повинна мешкати разом зі своєю донькою. Просили в задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] також надав свої заперечення проти позову (а.с.112-113, 127-128). Позивачка у свою чергу надала суду копію рішення Ленінського районного суду в м. Дніпропетровську від 07.12.2010 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації, на підставі якого її було знято з реєстрації в домоволодінні за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Свободи 261 (а.с.148). Будучи допитаними в судовому засіданні, свідок [PERSON] суду пояснив, що він мешкає в сусідньому будинку, знайомий з позивачкою та третьої особою вже декілька років. Йому відомо, що позивачка не отримувала ніяких дозволів для вселення в квартиру, яким чином сплачувались комунальні послуги і чи сплачувала позивачка їх взагалі йому не відомо. Відомо, що будинок, де розташована спірна квартира, визнаний аварійним. Останні декілька років між позивачкою та її братом часто виникали сварки та скандали, а деякий час назад позивачка була виселена зі спірної квартири. Будучи допитаною в судовому засіданні, свідок [PERSON] пояснила суду, що знайома з позивачкою, з нею підтримує дружні відносини. Також знайома з її братом третьої особою [PERSON], з ним вони декілька років назад (до 2007-2008 року) перебували в близьких відносинах, але коли у нього зявилась теперішня дружина, припинили спілкування. Їй відомо, що позивачка вселилась в квартиру в 2004 році, зі слів позивачки їй відомо, що позивачка залишала братові гроші на сплату комунальних послуг. Подробиць щодо прописки в квартирі або дозволів на проживання їй не відомо. Відповідно до ч.1\~ст.1 ЦПК України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому суд вважає, що справу можливо розглянути за відсутності третіх осіб - Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, Управління-служба у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради, які повідомлені належним чином та просили суд розглянути справу зі відсутності їх представника. Суд вислухавши пояснення сторін, свідків, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю ніхто не може бути протиправнопозбавлений права власності.Право приватноївласностінабуваєтьсявпорядку, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України). Згідно ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.319 ЦК України Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що згідно дозволу адміністрації Державного підприємства «Дніпропетровський науково-виробничий комплекс «Електровозобудування» та заяви від 13.11.1997 р. [PERSON] вселився в квартиру [ADDRESS] (нумерація будинку змінена з №14на №15-А). З того часу [PERSON] сплачує всі комунальні послуги, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с. 71-85, 112-113). Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровськавід 30.09.2014 року за [PERSON] визнано право користування спірною квартирою 3 будинку 15-А по вул.Сталеварівській в м.Дніпропетровську. Вказане рішення набрало чинності (а.с.40-41). 23.12.2014 року [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі (а.с.37-38). Згідно довідки, виданої КП «ЖЕП № 25», № 17805 від 10.11.2015 р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровано одна особа [PERSON], з яким 07.09.2015 укладеноДоговір №896 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, а 13.10.2015 ТДВ «Дніпрокомунтранс» уклало з ним «Договір про надання послуг з вивезення побутових відходів»(а.с.35-36, 39, 71). Рішенням Дніпропетровської міської ради № 29/30 від 26.12.2012 р. будинок 15-А (колишня адреса будинок №14) по вул.Сталеварівській в м.Дніпропетровську переданий в комунальну власність територіальної громади міста (а.с.183-185). Рішенням Ленінського районного виконкому м.Дніпропетровська №29 від 24.01.2003 року будинок 15-А (колишній № 14), де розташована спірна квартира, визнаний аварійним (а.с.150-157). Відповідно до ст.58 Житлового кодексу УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно ордеру № 3086 від 13.01.1988 р. [PERSON], його дружині [PERSON] та їхній доньці [PERSON] (Позивачці у справі) було надано трьохкімнатну квартиру за адресою: м.Дніпропетровськвул.Щербини буд.9 кв.36 (а.с.70). [PERSON] та [PERSON] обидва померли 13.11.1995 року, про що свідчать свідоцтва про їхню смерть (а.с.69). Розпорядженням органу приватизації від 14.04.2004 року вказану вище квартиру було передано у власність [PERSON] (а.с.95-99). Згідно паспорту позивачки [PERSON] місцем її мешкання зазначено: м.Дніпропетровськпр.Свободи буд.261 кв.1 (а.с.3). При цьому згідно рішенню Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.12.2010 по справі №2-1147/10р. за позовом [PERSON] до [PERSON] «Про усунення перешкод в користуванні власністю та зняття з реєстрації» Позивачку знято з реєстрації за адресою: м. Дніпропетровськ, пр. Свободи буд.№261 (а.с.148). Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Згідно ст.64 ЖК УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст.65 ЖК України квартиронаймач вправі в установленому порядку, за письмовою згодою всіх членів сімї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сімї наймача, набувають рівного з іншими членами сімї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сімї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року № 2 встановлено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен зясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сімї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сімї певний порядок користування жилим приміщенням. В 2004 році позивачка самовільно, без дозволу власника будинку та Третьої особи [PERSON], якому в користування була надана спірна квартира, вселилась в квартиру [ADDRESS], де мешкала до вересня 2015 року. За вказаною адресою зареєстрована не була(а.с.3). Доказів того, що Позивачка вела з Третьою особою спільне господарство і була членом його сімї суду не надано, які не надано доказів того, що позивачка сплачувала комунальні послуги за проживання в спірній квартирі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що Позивачка не була членом сімї Третьої особи [PERSON] і підстав для визнання за нею права користування квартирою немає. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірну квартиру власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. Відповідно до ч.4 ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає. Таким чином, місцем мешкання [PERSON] слід вважати місце мешкання її мати [ADDRESS]. Згідно ст.176 Сімейного кодексу України обовязок забезпечення житлом неповнолітньої дитини покладено законодавцем на її батьків. Крім того, Позивачкою не було надано суду жодного доказу тому, що із зазначеним питанням вона раніше зверталася до Відповідача в особі Дніпропетровської міської ради. Позивачкою не доведена суду наявність порушення її законних прав та інтересів з боку Відповідача, якому власникові будинку належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням того, що позивачкою було отримано у власність квартиру за №36 у буд.9 по вул.Щербини в м.Дніпропетровська, а також те, що згідно відмітці в її паспорті громадянина України АМ 893961, виданому 12.06.2002 року, вона дотепер значиться зареєстрованою за адресою: [INFO], - підстав для визнання за нею права користування спірною квартирою суд не вбачає. Що стосується думки представника Позивачки про те, що в даному конкретному випадку судповинен поступити за аналогією з рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровськавід 30.09.2014 у справі №205/7801/14-ц за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Головне управління державної міграційної служби України у Дніпропетровській області «Про визнання права користування житловим приміщенням»(а.с.40-41)та визнати за Позивачкою право користування спірною квартирою, - то суд вважає її хибною і такою що не заслуговує на увагу, оскільки суперечить діючому цивільному законодавству України та є своєрідним тиском з метою скерувати суд у невірному напрямку та прийнятистосовно Позивачки рішення за аналогією ухваленого судом 30.09.2012 по справі №205/7801/14-ц стосовно [PERSON]. В даному конкретному випадку при вирішенні виниклого цивільно-правового спору суд керується лише діючим законодавством України. Зокрема, згідно ст.19 Конституції України від 28.06.1996 року правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Таким чином, право Позивачки не є порушеним і тому не підлягає захисту. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed