Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання нерухомого майна обєктом права спільної сумісної власності подружжя, про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності, припинення права спільної сумісної власності та визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та нежитлової будівлі. \~ \~ \~ \~ Відповідно до ухвали суду від 29 серпня 2018 року частину позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання 74/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Знамянка Іванівського району Одеської області, пр.Херсонський, № 26 обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], їх частки в даному обєкті спільної сумісної власності рівними та складають по 37/100 частки у кожного та припинення спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с.Знамянка Іванівського району Одеської області, пр.Херсонський, № 26 та визнання за [PERSON] право власності на 37/100 частин даного житлового будинку залишено без розгляду. На позовних вимогах про визнання права власності на ? частину нежитлової будівлі кафе «Катаржино», що розташоване за адресою с.Знамянка, вул.Ген.Плієва, буд.№ 12 Іванівського району Одеської області позивачка наполягає та посилається на та, що 08 листопада 2003 року вони з відповідачем уклали шлюб. За час шлюбу відповідачем було придбано у власність ? частини нежитлової будівлі кафе «Катаржино», що знаходиться за адресою : с.Знамянка, вул.Ген.Плієва, буд.№ 12 Іванівського району Одеської області, що підтверджується копією договору купівлі-продажу. Посилаючись на ст. 70 СК України позивачка посилається, що дане майно є обєктом спільної сумісної власності та просить визнати за нею право власності на ? частину даної будівлі. В судове засідання представниця позивачки зявилась, на вимогах наполягала. Відповідач на початку розгляду справи проти позову заперечував та надав заперечення на позовну заяву і зазначив, що на час укладання договору купівлі- продажу особистих грошових коштів він не мав, а тому звернувся за допомогою до свого брата [PERSON], який надав йому безоплатно грошові кошти в сумі 112500 гривень за рахунок яких було сплачено 50% домовленої вартості нежитлової будівлі, тому відповідач вважає, що зазначене майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а придбано за власні кошти. В судових дебатах відповідач позовні вимоги про визнання права власності за позичкою на ? частину даного будівлі визнав та зазначив, що бажає її відшкодувати в грошову еквіваленті станом на момент купівлі даного обєкту. Дослідивши письмові матеріали справи, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, та враховуючи, що відповідачем позов визнано ( та не суперечить п.1 ч.2 ст.49 ЦПК України) приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Доведеними та не оспорюваними є ті обставини, що сторони перебували у шлюбі у період з 08 листопада 2003 року по 06 березня 2017 року, який розірвано, що підтверджується копією рішення суду. Відповідно до договору купівлі-продажу від 16.10.2015 року посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] - [PERSON] придбав у власність ? частину нежитлової будівлі кафе «Катаржино», що знаходиться за адресою : с.Знамянка, вул.Ген.Плієва, буд.№ 12 Іванівського району Одеської області. Позивачка посилається, що дане майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя та вважає, що є всі законні підстави для визнання за нею право власності на ? частину даної будівлі. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідач в судовому засіданні погодився з даною вимогою, та суд вважає, що наявні законні підстави для його задоволення. Застосовуючи норми матеріального права суд виходив з такого. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного суду України від21.12.2007р.№ 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Крім того, дана обставина доведена тією обставиною, що п.3.5 договору купівлі-продажу передбачено, що придбання даного майна вчинено за згодою дружини [PERSON], та підтверджується дослідженою в судовому засіданні її нотаріально посвідченою заявою , в якій зазначено, що вона як дружина дає згоду на витрачання спільних сумісних коштів на придбання за ціну та на умовах у їх спільну сумісну власність будь якого нерухомого майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Відповідно до ст..61 Сімейного кодексу України обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже враховуючи той факт, що зазначене нерухоме майно набуте в період перебування позивачки та відповідача в шлюбі , згідно договору купівлі-продажу укладеного то воно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1 ст.70\~СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з обставин по справі домовленості щодо зміни розміру часток при поділі майна у сторін не має, шлюбний договір не укладався. Відповідно до ч.1 ст.68 СК України: «Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу». Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. З та ч. 4ст. 368 ЦК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сімї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК Українивизначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно дост.328 ЦК Україниправо власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно дост.392 ЦК Українивласник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа Відповідно до абзацу 3 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Як вказав Верховний Суд України у своїй постанові від 10.02.2016 року у справі №6-2124цс15, оскільки відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення у особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб особа набула право власності на відповідний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному ст.392 цього Кодексу. Також, у постанові від 23.12.2014 року у справі №3-199гс14 Верховний Суд України зазначив, що за змістом ст.392 ЦК України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інший спосіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли позивач не може реалізувати своє право власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правоустановчого документу. При цьому, передумовою для застосування положень ст.392 ЦК України є відсутність іншого, крім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права. Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та визнання відповідачем позову, з урахуванням принципу юридичної визначеності та враховуючи вищевказану практику Верховного Суду України щодо права власності, суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про визнання права власності на ? частину нежитлової будівлі.

Outcome: approved