Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивачка у судове засідання не з'явилася надавши письмову у якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі і справу розглянути без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди позивачки, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що з 08.04.1985 року [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ДП «Дніпропетровський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», працюючи на посаді провідного спеціаліста бухгалтерії. Наказом №74-К від 31.10.2014 року [PERSON] звільнено за згодою сторін у відповідності з п.1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується відповідними записами зробленими у трудовій книжці позивачки серії БТ-І №9299621. Стаття 116 Кодексу визначає, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно статті 44 Кодексу при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як встановлено у судовому засіданні та підтверджено позивачкою у її заяві, відповідач виплатив їй суму вихідної допомоги у повному обсязі. Проте, в порушення вимог статті 116 КЗпП, в день звільнення підприємство не здійснило з позивачкою повного розрахунку і не виплатило їй у повному обсязі заробітну плату, загальна заборгованість якої склала 9221,22 гривень, що підтверджується довідками №01-04/1098 та №01-04/1099 від 15.12.2014 року виданої підприємством, тому вимоги про стягнення даної суми на користь позивачки є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, статтею 117 КЗпП встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 2 КЗпП України, закріплено - «Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці», стаття 21 Закону України «Про оплату праці» - Працівник має право на оплату своєї праці». Відповідно до статті 21 КЗпП України - «Трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату». Статтею 115 КЗпП України, передбачено - «Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.», що також закріплено статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Також, відповідно до вимог статті 47 КЗпП України - «Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу». «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення» - Стаття 116 КЗпП України. Тобто, судом встановлено, що під час розірвання трудових відносин між сторонами відповідач не виконав покладених на нього обов'язків з виплати належних сум працівнику - позивачу. Зокрема, частиною 2 статті 117 КЗпП України визначено, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору Так, [PERSON] звільнилась з підприємства 31.10.2014 року і спір по заробітній платі вирішено 12.01.2015 року, тобто, строк затримки виплати заробітної плати становив 73 дні. У свою чергу, середньоденний заробіток позивачки, що належав до виплати становив 204,92 гривень, а її заробітна плата за два останніх повних місяців роботи: вересень та жовтень 2014 року, до виплати становила 9221,22 гривень, що підтверджується довідкою №01-04/1099 від 15.12.2014 року виданої підприємством. Отже, середній заробіток позивачки за час затримки виплати заробітної плати становить 14959,16 гривень (із розрахунку 204,92 гривень х 73 дні). Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення з відповідача компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату по день фактичного розрахунку, тому вважаю, що вимоги позивачки підлягають повному задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст.79,88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави сума судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved