Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивачка у квітні 2017 р. звернулася до суду з позовними вимогами про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку відповідача на утримання двох дітей, стягнення додаткових витрат на утримання дітей в розмірі 13 854 грн. та зобов'язати відповідача брати участь у додаткових витратах на дітей, що викликані їх навчанням та іншими особливим обставинами. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що з 15.07.2000 р. по 08.04.2014 р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем у період якого [INFO] народила сина [PERSON] та [INFO] - сина [PERSON]. Далі позивачка зазначає, що з 2010 р. діти знаходяться на повному її утриманні та проживають з нею. Відповідач проживає окремо, від матеріального утримання дітей ухиляється, не приймає участі у вихованні синів. Позивачка зазначає, що сини навчаються у школі мистецтв ім. Вириківського в м. Києві, що потребує додаткових витрат, а саме: придбання музичного інструменту , проїзду до місця навчання, тощо, що загалом становить 14 320 грн. Також, позивачкою були понесені додаткові витрати з оздоровлення синів, а саме: щорічний відпочинок у літній період, стоматологічна допомога, додаткове медичне обстеження та лікування, корекція осанки, шляхом систематичного відвідування басейну, вартість вказаних витрат становить 13 388 грн. Також, позивачка вважає, що особливою обставиною в необхідності призначення додаткових витрат є те, що вона разом з дітьми є тимчасово переміщеними особами із зони проведення АТО, у зв'язку з чим позивачка несе значні додаткові витрати на оплату проживання та сплату комунальних послуг. Проте, оскільки відповідач жодним чином матеріально не допомагає позивачці, вона змушена звернутись до суду. 02.10.2017 р. позивачка [PERSON] звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог в яких просила суд стягнути з відповідача на її користь суму половини вартості додаткових витрат на дітей в розмірі 21 681,98 грн. та зобов'язати відповідача брати участь у додаткових витратах на дітей, що викликані їх навчанням та іншими особливими обставинами (а.с. 39-40). Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням їх збільшень підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, подав письмові заперечення (а.с.ь 56-60). Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 15.07.200 р. перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 08.04.2014 р. (а.с. 5). Сторони проживають окремо. Встановлено, що у період шлюбу сторін, позивачка народила двох синів: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с. 6-7), які проживають з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та неповнолітні [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] є внутрішньо переміщеними особами із тимчасово окупованої території та зони АТО (а.с. 9, 23-28). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 185 Сімейного Кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» 15.05.2006 N 3 роз'яснено, що участь у додаткових витратах на утримання дитини, можна притягати лише батьків, у цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Положеннями ч. 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.91 р.) передбачено: «В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини». Судом встановлено, що Святошинським районним судом м. Києва 25.07.2017 р. виданий Судовий наказ № 749/10258/17, яким з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання двох синів в розмірі 1/3 заробітку, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину щомісячно починаючи з 10.07.2017 р. (а.с. 62). Вказаний вище судовий наказ 15.08.2017 р. набув чинності. Встановлено, що позивачка в обґрунтування позовних вимог про стягнення додаткових витрат, посилається на те, що неповнолітні сини [PERSON] та [PERSON] відвідують Київську дитячу школу мистецтв № 2 ім. М.І. Вериківського, при цьому, вартість навчання є платним (а.с. 12). Також, позивачка зазначає, що в період з 24.06.2014 р. по 14.07.204 р. діти відпочивали та оздоровлювались в Державному закладі «Дитячий оздоровчий табір «Світанок», вартість путівки склала 3 388,00 грн. (а.с. 15). Позивачка в обґрунтування своїх доводів посилається на те, що відповідач не приймає участі в утриманні синів, жодної матеріальної допомоги не надає. Проте, судом встановлено та як вбачається з наданих відповідачем [PERSON] копій квитанцій (чеків), останній до винесення Святошинським районним судом м. Києва судового наказу щодо стягнення аліментів, на картковий рахунок № [NUMBER] на ім'я позивачки [PERSON] щомісячно перераховував кошти в рахунок добровільного фінансування додаткових витрат [PERSON] і [PERSON], а саме: за період з жовтня 2013 р. по вересень 2017 р. (а.с. 61, 63-86). Вказані вище виплати, є щомісячними платежами в середньому від 2 000 грн. до 6 000 грн. щомісячно. Таким чином, судом достовірно встановлено та не спростовано в судовому засіданні позивачкою [PERSON], що крім сплати обов'язкових платежів на виконання судового наказу щодо стягнення аліментів (а.с. 61,63), відповідач [PERSON] щомісячно в добровільному порядку на картковий рахунок позивачки перераховує значні суми в рахунок сплати додаткових витрат на двох синів. В судовому засіданні не встановлено необхідності стягувати з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] додаткових витрат в більшому розмірі, ніж сплачується відповідачем щомісячно, при цьому, позивачка не довела всупереч вимог ст. 185 СК України наявність підстав стягнення додаткових витрат викликаних особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо),у зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо зобов'язання відповідача [PERSON] брати участь у додаткових витратах на дітей, що викликані їх навчанням та іншими особливими обставинами та стягнення з відповідача додаткових витрат на дітей в розмірі 21 681,98 грн. Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд, враховуючи вищевикладене в сукупності досліджених в судовому засіданні матеріалів справи та їх співставленні приходить до висновку, що позивачка всупереч ст. 60 ЦПК України не довела позовні вимоги, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed