Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивачка позовні вимоги мотивує тим, що з 18.07.1972 року по 30.09.2009 року вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО», працюючи машиністом крана. 30.09.2009 року її було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. Рівень виробничого шуму, де вона працювала, перевищували гранично допустимі норми. В результаті роботи з підвищеним рівнем виробничого шуму на робочому місці позивачка отримала професійне захворювання у вигляді: хронічна двостороння сенсоневральна приглухуватість зі значним ступенем зниження слуху (четвертий ст.) за класифікацією [PERSON] і [PERSON] Захворювання професійне від тривалої дії шуму на виробництві, вперше встановлено в клініці НДІ ГП та ПЗ ХНМУ, ППЛЕК 29.01.2014 року. Основний діагноз. Хронічний бронхіт в фазі нестійкої ремісії. Гіпертонічна хвороба ІІ ст. ДЕП (гіпертонічна+атеросклеротична) І ст. з атено-невротичним синдромом. Гіперметропія слабкого ступеня обох очей, пресбіопія, гіпертонічна ангіопатія сітківки. Супутній діагноз. Відповідно до акту огляду МСЕК від 14.04.2014 року ступінь втрати професійної працездатності становить 25% первинно, безтерміново. Отримані позивачкою професійні захворювання потягли за собою спричинення як фізичних, та і моральних страждань. Зниження здатності до сприйняття звуків зробила її неповноцінною людиною, а саме: вона втратила можливість нормально спілкуватися з іншими людьми, працювати за професією. Вона повністю усвідомлює, що спостерігається значне погіршення здоровя. Через дратівливість погіршилися особисті взаємини з рідними, сусідами, позивачка змушена вести досить замкнутий спосіб життя, що не властиво її характеру і сильно пригнічує. За рекомендацією лікарів позивачка потребує слуховий апарат. Позивачка просить стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 25000 грн. Представниця позивачки в судовому засіданні позовні вимоги позивачки підтримала в повному обсязі. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним позивачкою в позовній заяві. Наполягала на задоволенні позовних вимог позивачки. Представниця відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Надала суду пояснення, аналогічні викладеним нею у запереченні на позовну заяву. Просила відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у звязку з необґрунтованістю. Суд, вислухавши пояснення представниці позивачки, пояснення представниці відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка з 18.07.1972 року по 30.09.2009 року вона перебувала у трудових відносинах з ПАТ «СМНВО», працюючи машиністом крана. 30.09.2009 року її було звільнено за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с.6-7). Внаслідок неналежних умов праці на робочому місці позивачка отримала професійне захворювання. Відповідно до акту № 18 розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 18.02.2014 року (а.с.9) у [PERSON] було виявлено професійне захворювання, причиною якого є проведення робіт в умовах підвищених рівнів шкідливих виробничих факторів. Відповідно до акту огляду МСЕК від 14.04.2014 року ступінь втрати професійної працездатності [PERSON] становить 25 %. (а.с.10) Суд вважає, що ПАТ «СМНВО» не створило належних умов праці на робочому місці позивачки, внаслідок чого [PERSON] отримала професійне захворювання. Суд вважає, що в справі є докази, які свідчать про те, що небезпечні і шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілої, порушення її нормальних життєвих звязків, вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а саме: акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання,в якому зазначено перевищення гранично допустимих меж шкідливих факторів, акти МСЕК про встановлення відсотків втрати працездатності. Суд не вважає обґрунтованими доводи представниці відповідача, що ПАТ «СМНВО» не порушувало законних прав позивачки, оскільки під час укладення трудового договору з позивачкою Товариство проінформувало її про умови праці та про наявність на робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоровя та про право працівника на пільги і компенсації за роботу. Тому, погоджуючись на запропоновані їй умови праці, позивачка усвідомлювала можливі негативні наслідки для свого здоровя. Крім того, позивачка була забезпечена засобами індивідуального захисту, спецодягом, взуттям згідно нормативів. Будь-яких скарг щодо неотримання засобів індивідуального захисту за час роботи від позивачки не надходило. Крім того, суд не погоджується з доводами відповідача щодо ненадання позивачкою належних доказів, які б підтверджували заподіяння їй моральної шкоди. На момент встановлення [PERSON] стійкої втрати професійної працездатності набрав чинності Закону України про внесення змін до абзацу 4 статті 1 (в частині відшкодування моральної шкоді застрахованим і членам їх сімей), виключено підпункт «е» пункту 1 частини 1 статті 21, частина 3 статті 28, частина 3 статті 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». За таких обставин суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди [PERSON] знайшов своє підтвердження. Відсутність висновків медично-експертного дослідження стосовно наявності (відсутності) медичних ознак моральної шкоди суд не вважає підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки наявність хронічного захворювання легенів, органів слуху та дихання у відповідача безумовно свідчать про те, що позивач відчував фізичний біль, знаходився на лікуванні, і ці обставини позбавляють його можливості реалізувати певні життєві намагання. Стаття 237-1 КЗпП України закріплює право працівника вимагати відшкодування моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, даних в п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995р. № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди, обовязковому зясуванню при вирішенні спорів про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачу моральних страждань, а також фізичних страждань, характер і тривалість цих страждань, стан здоров`я потерпілого, його вік, наслідки професійного захворювання, істотність вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням цих обставин, суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачці, в розмірі 6250 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 551,20 грн.

Outcome: partial