Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач ПАТ «[PERSON] АВАЛЬ звернувся до суду з позовом 22.03.2010 року, в якому просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року , який було укладено між ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» та [PERSON] , згідно з яким відповідач [PERSON] отримав кредит в сумі 47\~500,00 доларів США, у звязку з невиконанням з його сторони умов кредитного договору виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 51013,28 долари США ,що дорівнює 407\~596,11 гривень України , яка складається з заборгованості за неповернутим кредитом в сумі 47\~802,94 доларів США (381\~945,49 гривень),1340,00 доларів США (10\~706,60 гривні)несплачених відсотків,1870,34 доларів США (14\~944,02 гривень) сума пені за порушення терміну повернення кредиту,08 квітня 2009 року між ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 014/1742/73/101643/1 до кредитного договору № 014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року, згідно з умовами якої відповідачу були змінені умови погашення кредиту (реструктуризація). Відповідач [PERSON] 18.05.2010 року звернувся до суду з позовом до ПАТ «[PERSON] АВАЛЬ ,[PERSON] про визнання кредитного договору№014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року удаваним правочином в особі позичальника . Ухвалою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.06.2010 року справи об»єднані в єдине провадження та надійшли до розгляду до складу суду під головуванням судді Руднєвої О.О. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом за дорученням [PERSON] підтримав заявлені банком позовні вимоги та просив стягнути з відповідача зазначену суму заборгованості за кредитним договором, проти зустрічного позову заперечував ,пояснивши суду, що банку про наявність якої-то домовленості між [PERSON] та [PERSON] відомо не було, банк оформив кредитний договір ,перевіривши платоспроможність саме [PERSON] та виконав умови договору в повному обсязі. Відповідач кошти отримав, розписавшись в їх отриманні , а кредитора не цікавить куди ці кошти потім були витрачені позичальником. Відповідач за первісним позовом, позивач за зустрічним [PERSON] та його представник за дорученням [PERSON] позовні вимоги не визнали, проти позову заперечували, наполягаючи на тих обставинах, що позивачем було оформлено кредитний договір не для себе ,а для [PERSON], бо позивач відразу після придбання автомобіля видав [PERSON] доручення і ніколи автомобілем не користувався. Між ним та [PERSON] існувала усна домовленість щодо отримання кредиту, [PERSON] деякий час сплачував по кредитним зобов»язанням ,а потім перестав, у зв»язку з чим [PERSON] вважає, що був укладений удаваний правочин і його треба визнати недійсним в особі позивальника. На задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом наполягали в повному обсязі. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не сповістив. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав: Матеріалами справи встановлено, що 18 липня 2008 року між ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» та [PERSON] був укладений договір на надання споживчого кредиту № 014/1742/73/101643 , 08 квітня 2009 року між ПАТ «[PERSON] банк [PERSON]» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 014/1742/73/101643/1 до кредитного договору № 014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року, згідно з умовами якої відповідачу були змінені умови погашення кредиту (реструктуризація). . Відповідно до умов вищевказаного договору ПАТ [PERSON] АВАЛЬ надав Позичальнику кредит у сумі 47 500,00 доларів США , на термін до 18. липня 2015 року р. включно, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8% річних за користування кредитом в обмін на зобов'язання Позичальника робити погашення тіла кредиту, відсотків і комісії шляхом зарахування на особовий рахунок суми щомісячних платежів згідно встановленого графіку ,також зі сплатою комісії 1% від суми кредиту , також 08.04.2009 року сторони домовилися про зміну умов погашення кредитного зобов»язання тобто провели реструктуризацію боргу. Свої зобов'язання [PERSON] виконав цілком і в обумовлений у договорі термін. У свою чергу Позичальник свої зобов'язання в установлені терміни не виконав, припинив внесення платежів після оформлення 08.04.2009 року додаткової угоди про реструктуризацію боргу, у зв'язку з чим станом на 01.03.2010 р. вона має заборгованість за договором 014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року у розмірі 51013,28 долари США ,що дорівнює 407\~596,11 гривень України , яка складається з заборгованості за неповернутим кредитом в сумі 47\~802,94 доларів США (381\~945,49 гривень),1340,00 доларів США (10\~706,60 гривні)несплачених відсотків,1870,34 доларів США (14\~944,02 гривень) сума пені за порушення терміну повернення кредиту. Також між сторонами 18.07.2008 року укладено договір застави транспортного засобу №014/1742/73/101643/1, згідно з яким Заставодавець [PERSON] передав Заставодержателю ПАТ «[PERSON] [PERSON]» рухоме майно, а саме: автомобіль «Dodge»,модель Caliber 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], який зареєстровано 17.07.2008 року під державним номером АХ3571ВМ в МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Харківській області. На підставі п.5.1вищевказаного Договору застави Заставодавець повинен зберігати предмет застави за місцем проживання заставодавця м. Харків вул..Балакірева №20. Про зміну місця зберігання Предмету застави, заставодавець повинен письмово повідомляти Заставодержателя не пізніше,ніж за три робочі дні до дати фактичної зміни місця зберігання. Згідно з п.5.2 вищевказаного договору застави протягом строку дії цього договору Заставодавець має право володіти та користуватись предметом застави відповідно до його функціонального призначення та умовами Договору. Заставодавець також має право заповідати Предмет застави. Згідно з п.5.4 Договору застави Предмет застави за цим договором не може використовуватись заставодавцем в комерційних цілях. Під терміном «використання в комерційних цілях» в цьому договорі розуміється: -передавання Предмету застави в користування іншим особам, здавання його в найм(оренду,лізинг), внесення його в спільну діяльність чи до статутних фондів підприємств. -Використання предмету застави в якості таксі, в якості роз»уїзної машини, передача права керування предметом застави третім особам(за винятком членів родини Заставодавця) -А також будь яка інтенсивна експлуатація предмету застави, якщо внаслідок цього кілометровий пробіг автомобіля, наданого в заставу за цим договором перевищуватиме 30\~000 кілометрів протягом кожних півроку з дати укладання цього Договору. Довідкою ,яку видав Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за №81/01-14 від 16.04.2010 року (арк..28 том 1) підтверджується, що в порушення умов договору застави транспортного засобу №014/1742/73/101643/1 , відповідач за первісним позовом [PERSON] 18.07.2008 року видав довіреність на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом, а саме: автомобілем «Dodge»,модель Caliber 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], який зареєстровано 17.07.2008 року під державним номером АХ3571ВМ в МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Харківській області , яку внесено в реєстр посвідчення нотаріальних дій за №3111 терміном на 10 років на ім.»я [PERSON] та [PERSON], згідно з витягом про реєстрацію в Єдиному Державному реєстрі довіреностей № 11566513 від 11.09.2009 року дію довіреності припинено. 17 вересня 2009 року [PERSON] знову видав довіреність на ім.»я [PERSON] з правом користування володіння та розпорядження автомобілем «Dodge»,модель Caliber 2007 року випуску, кузов № [NUMBER], який зареєстровано 17.07.2008 року під державним номером АХ3571ВМ в МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Харківській області , що було зроблено в супереч з вимогами п.5.4 Договору застави від 18.07.2008 року , згідно з яким [PERSON] взяв на себе зобов»язання не використовувати Предмет застави за цим договором в комерційних цілях, до яких віднесено передавання Предмету застави в користування іншим особам, здавання його в найм(оренду,лізинг), внесення його в спільну діяльність чи до статутних фондів підприємств. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач за первісним позовом [PERSON] самочинно підписав кредитний договір № 014/1742/73/101643 , 08.04.2009 року підписав додаткову угоду № 014/1742/73/101643/1 до кредитного договору № 014/1742/73/101643 від 18 липня 2008 року, згідно з умовами якої відповідачу були змінені умови погашення кредиту (реструктуризація) ,підписав договір застави транспортного засобу №№014/1742/73/101643/1 від 18.07.2008 року. На підставі ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання є неприпустимою. Згідно вимог ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору або згідно вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. На підставі вимог ч 2 ст.530 ЦК України , якщо в зобовязанні встановлено термін його виконання, то вона підлягає виконанню в цей строк. На підставі ч1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності на неможливість виконання ним грошового зобовязання, на підставі ст.610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовзання ( неналежне виконання). На підставі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. З огляду на вищевказане суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню . Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом в судовому засіданні були роз»яснені сторонам вимоги ст..ст.10,11,60 ЦПК України , суд приходить до висновку, що позивачем обґрунтованість своїх доводів доведена в повному обсязі, відповідачами обґрунтованість доводів не доведена. На підставі ст.57 ЦПК України доказами по справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановить наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин ,які мають значення по справі. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема , звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно вимог ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття ,зміну або припинення цивільних прав та обовязків, на підставі вимог ч 4 ст.202 ЦК України договір займу (кредитний договір) є двостороннім правочином. На підставі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин , якщо його недійсність встановлена законом(нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ч 3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Ст..203 ЦК України 2003 року передбачає наступне: 1)зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу ,іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2)Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності 3)Волевиявлення учаснику правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4)Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5)Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків 6)Правочин, що вчиняється батьками(усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. На підставі ст.229 ч 1 Цивільного Кодексу України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення , такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину , прав та обов»язків сторін , таких властивостей т і якостей речі, які значно знижують її чинність або можливість використати її за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, підстав для визнання кредитного договору недійсним в частині особи позичальника ,суд не вбачає. На підставі вимог ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обов»язки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, правочин є таким правочином , в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обов»язків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. Згідно вимог ст..230 ЦК України якщо одна з сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша ст..229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона ,яка застосувала обман, зобов»язана відшкодувати другій стороні збитки в подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв»язку з вчиненням такого правочину. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «[PERSON] відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст219, частина перша ст.220,частина перша ст.224 ЦК тощо), та оспорювані правочини , якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» « Відповідно до ст.215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена ,як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину.». В пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вказано, що « судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов»язань, які виникли із правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визначення правочину недійсним. У разі уколи правочин невиконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша ст.216 ЦК).» На підставі п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» вбачається, що « Згідно зі ст.217 ЦК правочин не може бути визнано недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише окремі його частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до ст.217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з»ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підставі,з яких він визнаний недійсним». Відповідно п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» Відповідно до статей 229-230 ЦК право ин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, або внаслідок впливу тяжкої обставини ,є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа, на підтвердження своїх вимог повинна довести, що така помилка мала місце, а також вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання, або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов»зань, які виникли з правочину,і не пов»язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону, чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним». Таким чином, суд приходить до висновку ,що проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, підстав для визнання кредитного договору недійсним не існує. На час укладання кредитного договору, додаткової угоди до нього, договору застави транспортного засобу [PERSON] був повнолітньою, дієздатною особою, категорично відмовився від наявності в нього психічних захворювань. Ніяких доказів укладанню будь-якої угоди з [PERSON] суду не надав, вчинив дії (видав довіреність на користування,володіння та розпорядження заставним майном) в порушення прийнятих на себе зобов»язань. Суд вважає доводи відповідача за первісним позовом [PERSON], йрого представника [PERSON] в тій частині, що [PERSON] відносно [PERSON] скоєно шахрайство таким, що не обґрунтовані , бо в порушенні кримінальної справи було відмовлено. Вислухавши показання свідка [PERSON] суд приходить до висновку, що вони є неналежними доказами по справі, бо свідок тільки підтвердив ті обставини, що в нього склалися також стосунки з [PERSON] і в нього виникли зобов»язання по кредиту за автомобіль,який він також передав [PERSON] на підставі доручення. Дослідивши докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що зустрічний позов задоволенню не підлягає. На підставі вимог ст..ст.81,88 ЦПК України з [PERSON] на користь позивача за первісним позовом слід стягнути судові витрати.

Outcome: approved