Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до суду, мотивуючи це тим, що вона 04.12.1998 року на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна придбала у [PERSON] у власність житловий будинок, що розташований по [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу було укладено відповідно до діючих на той час вимог Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, зареєстровано на Товарній біржі «Новий Вік» під реєстраційним № 3-71 від 04.12.1998 року, дотримано всіх істотних умов договору, а також внесено відомості до будинкової книги та до технічного паспорту. Положенням договору передбачено, що подальше його нотаріальне посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», де зазначається, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, у зв'язку зі зміною назви вулиці, на якій розташований будинок - з [ADDRESS] на [ADDRESS], а також у зв'язку із зміною нумерації будинку - із [NUMBER] та [NUMBER], змінено на [NUMBER], позивачка звернулась до Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області із заявою про уточнення поштової адреси житлового будинку, за результатами звернення було виявлено, що в наявності у позивачки є лише вищевказаний договір купівлі-продажу, що в свою чергу нотаріально не посвідчений, а тому не є належним правовстановлюючим документом на підтвердження права власності позивачки на житловий будинок. Окрім того, продавець будинку [PERSON], який на момент укладення договору купівлі-продажу будинку проживав за адресою [ADDRESS], помер, відомості щодо наявних спадкоємців після його смерті позивачці не відомі. Враховуючи, що при укладанні було дотримано всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку та у зв'язку неможливістю його нотаріального посвідчення, позивачка вимушена звернутись до суду з позовом визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно. Позивачка в судове засідання не з'явилась, проте письмовою заявою прохала суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повністю. Представник відповідача Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області в судове засідання теж не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнав у повному обсязі. Суд, дослідивши документи справи вважає, що позов слід задовольнити з слідуючих підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON], 04.12.1998 року на підставі договору купівлі - продажу нерухомого майна придбала у [PERSON] у власність житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] (а.с.9-10). Вказаний договір купівлі-продажу було укладено відповідно до діючих на той час вимог Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, зареєстровано на Товарній біржі «Новий Вік» під реєстраційним № 3-71 від 04.12.1998 року, дотримано всіх істотних умов договору, а також внесено відомості до будинкової книги та до технічного паспорту, що підтверджується їх копіями, доданими до позовної заяви (а.с.9,12-20). Положенням договору передбачено, що подальше його нотаріальне посвідчення не потрібно. Цей пункт було включено до договору відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу», де зазначається, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню (а.с.9). У зв'язку зі зміною назви вулиці на якій розташований будинок - з [ADDRESS] на [ADDRESS], а також у зв'язку із зміною нумерації будинку - із [NUMBER] та [NUMBER] на [NUMBER], позивачка звернулась до Петрівської селищної ради Петрівського району Кіровоградської області із заявою про уточнення поштової адреси житлового будинку, за результатами звернення було винесено відповідне рішення Петрівської селищної ради від 29.11.2018 року № 292 (а.с.11). Окрім того було виявлено, що в позивачки в наявності є лише договір купівлі-продажу, що в свою чергу нотаріально не посвідчений, а тому не є належним правовстановлюючим документом на підтвердження її права власності на житловий будинок, у зв'язку з чим їй було рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу дійсним та про визнання права власності на житловий будинок. У відповідності до ч.4 Прикінцевих положень Цивільного кодексу України, до правовідносин, що виникли на момент укладення договору купівлі-продажу на товарній біржі, застосовуються норми Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року, що були чинні на той час. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» товарним біржам дозволялося посвідчувати угоди купівлі - продажу. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на період виникнення договірних правовідносин, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст.47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно до ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом не дійсним. Згідно ч.3 ст.334 ЦК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Статтею 328 ЦК України врегульовано, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі вищевикладеного та враховуючи те, що при укладанні було дотримано всіх істотних умов договору купівлі-продажу житлового будинку, суд вважає, що позов слід задовольнити. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР у редакції 1963 року, ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року.

Outcome: approved