Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до свого колишнього чоловіка - [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон і просила надати дозвіл на тимчасові виїзди за кордон малолітній [PERSON], [INFO], у супроводі матері [PERSON] в період з 01 червня 2016 року до 30 вересня 2016 року до Турецької республіки, Республіки Італія та Російської Федерації без дозволу батька дитини [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі і від спільного життя вони мають малолітню дочку - [PERSON], [INFO], яка проживає з нею і знаходиться на її утриманні. У 2016 році вона має намір, виключно в інтересах дитини, з метою її оздоровлення, фізичного розвитку, відвідання родичів та розширення кругозору здійснити поїздки до зазначених країн, але відповідач відмовляється надати згоду на виїзд дитини за кордон, чим порушує її права. Позивачка та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Позивачка зменшила позовні вимоги і відмовилася від вимог про надання дозволу на виїзд дитини до Турецької республіки. Відповідач в судове засідання повторно не прибув, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчать: розписка діловода суду про відправлення 18 травня 2016 року відповідачу судової повістки електронною поштою на вказану ним електронну адресу; вручена відповідачу телеграма з викликом до суду та телефонограми, причину неявки суду не повідомив, звернувся до суду з письмовими запереченнями, в яких просив відмовити позивачці у задоволенні позову посилаючись на те, що вона не зверталась до нього з проханням надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітній [PERSON] у її супроводі в період з 01 червня 2016 року до 30 вересня 2016 року до Турецької республіки, Республіки Італія та Російської Федерації. Представник третьої особи - Головного управління Державної міграційної служби України у Харківській області в судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений, звернувся до суду з заявою про розгляд справи в його відсутність. Вислухавши позивача, представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінив надані сторонами докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. До такого висновку суд дійшов виходячи з наступного… Судовим розглядом встановлено, що сторони знаходились в зареєстрованому шлюбі і мають від спільного життя малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкові від 21 березня 2012 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 30-32). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно, а ч. 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобовязані піклуватися про здоров»я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виходячи з цього сторони, як батьки малолітньої дитини, повинні спільно вирішувати питання про фізичний, духовний та моральний розвиток дитини. Позивачка має намір оздоровити дитину та розширити її світогляд шляхом відвідування близьких родичів, що проживають у Республіці Італія та Російській Федерації. При цьому позивачкою визначений період перебування дитини за кордоном, а саме: з 01 червня 2016 року до 30 вересня 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників у їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громад України» та п. п. 21-23 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року із відповідними змінами перетинання .державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли І6-ти річною віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. У випадку виїзду у супроводі одною з батьків або осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, може здійснюватися за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон або за рішенням суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-ти річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача в усній формі з приводу надання ним дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон на відпочинок. Під час розгляду справи 11 травня 2016 року позивачка додатково письмово звернулася до відповідача з приводу надання дозволу на виїзд дитини за кордон, надіславши йому відповідно листа рекомендованим листом поштою. Як вбачається з наданих відповідачем суду письмових заяв та заперечень, йому відомо про наміри позивача тимчасово виїхати з дитиною за межі України, але до теперішнього часу такого дозволу на виїзд дитини у супроводі її матері відповідач позивачу не надав. Посилання відповідача на обов'язок позивача звернутися з приводу отримання від нього дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон до нотаріуса є хибними, оскільки згода дитині на тимчасовий виїзд за кордон оформлюється у формі заяви, справність підпису батька на якій засвідчується нотаріально, і ця нотаріальна дія вчиняється без присутності матері та дитини. З зазначеними положеннями відповідач є безумовно обізнаним, оскільки раніше така заява ним вже складалася і нотаріально посвідчувалася (а.с. 64). Суд вважає, що незгода відповідача з позовними вимогами також свідчить про його ухилення від надання дозволу позивачці на тимчасовий виїзд їх дитини за кордон. Пунктом 1 статті 3 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 1 статті 18 Конвенції ООН встановлено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі встановлених судом обставин слід дійти висновку, що тимчасові поїздки позивачки та її малолітньої дитини за кордон є однією з форм піклування за здоровям дитини, її фізичним, духовним та моральним розвитком, а бездіяльність відповідача у формі ненадання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері, обмежує право дитини на повноцінний розвиток, не відповідає її інтересам, а тому не може бути перешкодою для тимчасових поїздок дитини до Республіки Італія та Російської Федерації в період з 01 червня 2016 року до 30 вересня 2016 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь позивачки сплачену суму судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 150, 154, 155, 157 Сімейного Кодексу України, ст. 3 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», Закону України «Про охорону дитинства», суд -

Outcome: approved