Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-29 00:00:00

Позивачка по справі [PERSON] від шлюбу з відповідачем [PERSON] має неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу з відповідачем, а саме з 01.07.2008р., дитина проживає разом із матір'ю, позивачкою по справі. Відповідач, громадянин Росії, працює та тимчасово проживає на території Московської області і з позивачкою не спілкується. Оскільки дитина потребує лікування через алергічне захворювання, позивачка має можливість оздоровити дитину за кордоном, однак, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, не надаючи дозволу на виїзд дитини за кордон, без чого, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дитини за межі України. Тому, позивачка звернулася до суду з позовною заявою до відповідача про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон її неповнолітньої дитини. Представник позивачки пояснила суду, що відповідач жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову в наданні дозволу на виїзд дитини за межі України, не надає, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. Відповідач та його представник в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи були повідомлені вчасно рекомендованою кореспонденціїю. Представник 3-ї особи по справі - Служби у справах дітей відділу по Ленінському району Запорізької міськради проти позовних вимог не заперечує, з доводами позивачки та її представника згоден. Заслухавши позивачку, її представника та представника 3-ї особи, а також, розглянувши матеріали справи та оцінивши у сукупності докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав: з матеріалів справи вбачається, що відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], який народився [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Головного управління юстиції у Запорізькій області від 15.05.2007р., актовий запис №88 /а.с.11/. Після розірвання шлюбу з відповідачем, а саме з 01.07.2008р. /а.с.12/, дитина проживає разом із матір'ю, позивачкою по справі /а.с.13/. Відповідач, громадянин Росії, працює та тимчасово проживає на території Московської області і з позивачкою не спілкується /а.с.28-30/. Позивачка пояснила у судовому засіданні, що її син потребує лікування через алергічне захворювання /а.с.53/, а у зв'язку з тим, що вона має можливість оздоровити дитину за кордоном, вона неодноразово зверталася з проханням до відповідача, надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон для оздоровлення, однак, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, відмовляючи від надання дозволу на виїзд дитини за межі України, тому, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дитини за кордон. При цьому, відповідач ніяк не обґрунтовує своє негативне ставлення до виїзду дитини для оздоровлення, що шкодить інтересам дитини та не сприяє її всебічному та гармонійному розвитку. У відповідності до ст.2,3 протоколу № 4 Міжнародної Конвенції про захист права і основних свобод людини /1950р./, ратифікованої Законом України № 475-97-ВР від 17.07.1997р., кожна людина має право залишати будь-яку країну включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Будь-які вказані обмеження для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини - сина позивачки, відсутні. Ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною асамблеєю ООН 20.11.1989р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 2 ст.10 Конвенції про права дитини, що ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-12 від 27.02.1991р.: держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, в тому числі і власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб, і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Ст.33 Конституції України встановлює, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 7 ст.7, ч. 2 ст.155 СК України: дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» передбачено, що за відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду, та відповідно до п. 18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України № 231 від 31 березня 1995 року - за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Як встановлено у судовому засіданні, син позивачки - неповнолітній [PERSON], [INFO], потребує лікування через алергічне захворювання /а.с.53/, при цьому, позивачка має можливість оздоровити дитину за кордоном, однак, відповідач постійно безпідставно перешкоджає позивачці, не надаючи дозволу на виїзд дитини за кордон, без чого, вона позбавлена права на оформлення та виготовлення проїзних документів на право виїзду дитини за межі України. Суд вважає, що виїзд неповнолітньої дитини позивачки за кордон є доцільним, відповідає інтересам і бажанням дитини, та буде сприяти гармонійному та всебічному розвитку дитини. Відмова відповідача у наданні ним необхідної згоди для виїзду дитини за межі України, є безпідставною, порушує її права та інтереси. До того ж, судом встановлено, що відповідач довгий час не спілкується з дитиною, обмежуючись тільки сплатою аліментів /а.с.54/. В поза судовому порядку позивачка не може отримати від відповідача згоду на виїзд дитини за кордон, тому вона і звернулася до суду. Суд вважає необхідним усунути перешкоди у здійсненні вказаного права позивачки та її дитини, шляхом надання дозволу на виїзд неповнолітньої сина позивачки за межі України в судовому порядку. На підставі викладеного та

Outcome: approved