Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти в сумі 1 00 000,00 грн., надані йому нею згідно договору позики від 05.05.2014 року, 993 403,33 - інфляційні нарахування та 120 904,11 грн. - 3% проценти річних від простроченої суми, а також 14 710 000,00 грн. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що внаслідок порушення [PERSON] зобов`язання за вказаним договором, сума його заборгованості на даний час перед нею складає 16 824 307 гривень 44 коп., добровільно відповідачем не погашається, а тому вона змушена звернутися до суду. У судове засідання 02 серпня 2019 року позивачка та її представник - адвокат Хом`ячук Ю.П., не з`явилися, проте, від адвоката надійшла письмова заява, в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, на їх задоволенні наполягав, справу просив розглянути в його відсутність та відсутність позивачки, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`являється з невідомих суду причин, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, зокрема через оголошення на сайті судової влади, про причини неявки суд не повідомляє, відзив на позовну заяву суду не надав. За таких обставин суд розглядає справу за наявними матеріалами справи. На підставі ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Крім того, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши докази по справі, встановивши нижчезазначені факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що 05.05.2014 року, між позивачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав від позивача в борг грошову суму в розмірі 1 000 000,00 грн., яку зобов`язався повернути до 31.12.2014 року. Крім того, пунктом 4.1 вказаного договору між сторонами передбачено, що в разі несвоєчасного або неповного повернення суми позики, позичальник сплачує позикодавцю неустойку у формі пені в розмірі одного відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення. Також, пунктом 4.2 договору передбачено, що в разі несвоєчасного або неповного повернення суми позики, позичальник сплачує інфляційні нарахування за весь час прострочення та три відсотки річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. В порушення умов договору позики, у встановлений договором строк відповідач взятих на себе зобов`язань не виконав, чим заборгував перед позивачкою суму позики в розмірі 1 000 000,00 грн. Скориставшись своїм правом, позивачкою нараховано відповідачу інфляційні збитки, пеню та три відсотки річних. Так, згідно наданого [PERSON] розрахунку, стягненню з [PERSON] підлягають інфляційні нарахування, сума яких дорівнює 993 403,33 грн., та три відсотки річних в сумі 120 904,11 грн., нараховані в межах загальної позовної давності тривалістю три роки, тобто, з 01.01.2015 по 31.11.2018 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту його укладення, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з вимогами ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, які звичайно ставляться. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною першою статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення суми позики, інфляційних витрат та трьох відсотків річних від простроченої суми, тобто в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню повністю. При вирішенні питання про задоволення позовних вимог в частині стягнення пені за користування позикою в розмірі одного відсотка за кожен день прострочення суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 549, ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Аналізуючи положення договору позики у сукупності із вказаними нормами ЦПК України, суд приходить до висновку, що передбачене договором позики стягнення пені в розмірі одного відсотка від суми заборгованості за кожен день прострочення за своєю правовою природою (з урахуванням способу її обчислення та умов застосування) фактично є неустойкою. Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Нарахована позивачкою пеня в розмірі 14 710 000,00 грн. значно перевищує розмір заборгованості відповідача. Таким таким, враховуючи співмірність розміру неустойки наслідкам порушення, суд приходить до переконання, що є підстави для зменшення розміру пені, нарахованої позивачкою, до розміру заборгованості, тобто до 1 000 000,00 грн. Питання розподілу судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial