Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про виселення з належної їй квартири відповідача по справі [PERSON], мотивуючи тим, що вона являється власницею квартири №3 за адресою вул. Шевченка,187 в м. Снятин Івано-Франківської області, відповідно до договору купівлі продажу від 03.04.1993 р. У вищевказаній квартирі також зареєстрований та проживає її син [PERSON], який систематично зловживає алкоголем влаштовує пяні дебоші, в результаті чого притягувався до адміністративної відповідальності. Окрім того, відповідач жодним чином не бере участі в утриманні кватири, її ремонті, оплаті комунальних послуг, чим завдає позивачці значних матеріальних збитків. Проживання з відповідачем є нестерпним, у результаті чого у позивачки погіршилося самопочуття та виникають різні потреби із здоровям. На прохання позивачки переїхати проживати в інше житло відповідач відмовляється, а тому позивачка вимушена звернутися до суду з позовом про виселення позивача. Позивачка та її представник позов підтримали повністю з підстав викладених у позові та зазначили, що відповідач зловживає алкогольними напоями, постійно влаштовує конфлікти, порушує правила співжиття, що робить неможливим проживати з ним у одній квартирі. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився повторно. Суд аналізуючи обставини встановлені в судовому засіданні та зібрані докази, а саме: З будинкової книжки слідує, що в квартирі, що в м.Снятин по вул. Шевченка, 187 зареєстровані [PERSON], [INFO], власник квартири на підставі договору купівлі-продажу від 03.04.1993 р., зареєстрованого в реєстрі за №848, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Суд зазначає, що питання повязані з користуванням жилими приміщеннями в будинках належних громадянам на праві приватної власності, врегульовано нормами глави 6 Житлового кодексу УРСР та ст. 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 157 ЖК УРСР членів сімї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Частиною 4 ст. ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сімї ( колишніх членів сімї ) власника будинку, передбачені ст. 116 ЖК України . Таким чином, для виселення відповідача з належного позивачеві будинку необхідно встановити, що відповідач руйнує, псує жиле приміщення чи використовує його не за призначенням систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з нею в одному будинку, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Як вбачається зі ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. З пояснень свідка [PERSON], яка є дочкою позивачки та сестрою відповідача, слідує, що брат- відповідач по справі зловживає алкогольними напоями, влаштовує сварки, тому вони змушені викликати працівників поліції. З повідомлення від 10.08.2017 р. №6719/108/55/01-2-17, НПУ ГУНП в Івано-Франківській області Косівського відділення поліції Снятинського ВП слідує, що за результатами проведеної перевірки [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 ч.1 КУпАП. Однак, зазначені свідчення не доводять підстав для виселення, які передбачені ч.1 ст. 116 ЖК України. Окрім того відповідач вселився в належний позивачці будинок з її дозволу. Відсутній договір про порядок користування квартирою та позивачкою не надано доказів про те, що відповідач руйнує чи псує житло, систематично порушує правила співжиття. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, які б свідчили про протиправну поведінку відповідача відносно позивача, вчинення відповідачем інших дій спрямованих на обмеження прав позивача, як власника. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити в звязку з його недоведеністю На підставі викладеного та ст.ст. 116, 168 ЖК України, 317, 319, 383, 391, 405 ЦК України,

Outcome: dismissed