Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до Першої Львівської державної нотаріальної контори про зобов`язання визнати особу такою, що прийняла спадщину. Свої вимоги мотивує тим, що з витягу зі Спадкового реєстру № 61799809 від 24.09.2020 року, [PERSON] дізналася, що її батько, [PERSON] , помер [INFO] . Зазначає, що вона не проживала з батьком, не спілкувалась з ним та з його родиною. Батьки [PERSON] були розлучені. Позивачка стверджує, що на день смерті батька їй було 17 років, тобто вона була неповнолітньою особою згідно норми ст. 32 ЦКУ. Для реалізації свого права, наданого законом, 23.11.2020 року [PERSON] подала до Першої Львівської державної нотаріальної контори заяву про визнання її такою, що прийняла спадщину. Однак, у відповідь на заяву отримала лист від 25.11.2020 року з якого позивачка зрозуміла, що рішення не прийнято. Вважає, що зі сторони працівників нотаріальної контори проявлена бездіяльність, оскільки нотаріальною конторою не виконано обов`язку, передбаченого Законом України «Про нотаріат» та Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України №20/5». Крім цього, 23.11.2020 року позивачка подала до Першої Львівської державної нотаріальної контори заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом з додатками. У відповідь на дану заяву, отримала лист від 25.11.2020 року №1200/01-16 в якому підтверджено її право на визнання такою, що прийняла спадщину. Просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 14.12.2020 року у задоволенні клопотання [PERSON] про відстрочення сплати судового збору - відмовлено. Позовну заяву [PERSON] до Першої Львівської державної нотаріальної контори про визнання особи такою, що прийняла спадщину - залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 12.01.2021 року позивачем усунуто недоліки зазначені в ухвалі суду від 14.02.2021 року. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 29.01.2021 року відкрито загальне судове провадження у справі. 01.03.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від Першої Львівської державної нотаріальної контори. 09.03.2021 року позивачка подала до суду відповідь на відзив. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 25.03.2021 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до судового розгляду. 31.03.2021 року, 06.05.2021 року та 11.05.2021 року позивачка подала до суду письмові пояснення. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, надали суду пояснення аналогічні викладеним у фабулі позову, просять позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання не надходило. Однак з відзиву на позовну заяву долученого до матеріалів справи вбачається, що проти заявленого позову представник відповідача заперечує, оскільки як такого предмету спору немає. В листі Першої львівської державної нотаріальної контори від 25.11.2020 року за вих. № 1200/01-16, адресованому [PERSON] зазначено, що вона «вважається такою, що прийняла спадщину» після смерті свого батька [PERSON] , у зв`язку з цим немає необхідності в позові про визнання особи такою, що прийняла спадщину. Так як цей факт визнається нотаріальною конторою. Одночасно, [PERSON] роз`яснено порядок захисту свого права в судовому порядку щодо визнання права власності на успадковане майно. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка осіб, належним чином повідомлених про час та місце засідання, не перешкоджає розгляду заяви, тому за таких обставин суд вважає за можливе розглянути заяву у їх відсутність оскільки у матеріалах справи є достатньо необхідних доказів про права та обов`язки сторін, їх взаємовідносини для постановлення судом законного та об`єктивного рішення. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши інші матеріали справи, суд встановив наступні обставини. [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що вбачається з витягу зі спадкового реєстру №61799809 від 24.09.2020 року та свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а. с. 3, 8/. З свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.03.1988 року вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] /а. с. 4/. 29.08.1990 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано про що зроблено актовий запис 98, та що стверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 29.08.1990 року / а. с. 5/. 23.11.2020 року [PERSON] звернулася до Першої Львівської державної нотаріальної контори з заявою про визнання такою, що прийняла спадщину /а. с. 6/. 25.11.2020 року Першою Львівською державною нотаріальною конторою Листвак Г.Б. надано відповідь №1200/01-16 з якої вбачається, що позивачці повідомлено, що заява про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.11.2020 року, після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , зареєстрована за № 629 і приєднана до спадкової справи № 754/2005. Позивачці для відома надану інформацію, що її батько [PERSON] склав заповіт, який був посвідчений 04.03.2004 року Тишківською Р.І., приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, за реєстровим № 1033, згідно якого належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] , заповів [PERSON] . [INFO] . Згідно ст. 1241 ЦК України [PERSON] , як неповнолітня на момент відкриття спадщини, мала право на обов`язкову частку в спадщині і згідно ст. 1268 Цивільного кодексу України, та вважається такою, що прийняли спадщину, але оскільки вона не подавала заяву про прийняття спадщини в порядку передбаченому п.3 ст. 1269 ЦКУ і жодної інформації про наявність її, як спадкоємця до обов`язкової частки в нотаріальній конторі не було, то згідно ст. 1297 ЦК України 27.07.2006 року свідоцтво про право на спадщину було видано спадкоємцю за заповітом, який звернувся в Першу львівську державну нотаріальну контору з питанням оформлення спадщини. Також позивачці роз`яснено право звернення до суду за захистом свого майнового права /а. с. 11/. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Якщо протягом однієї доби померли особи, які могли б спадкувати одна після одної, спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з них. Якщо кілька осіб, які могли б спадкувати одна після одної, померли під час спільної для них небезпеки (стихійного лиха, аварії, катастрофи тощо), припускається, що вони померли одночасно. У цьому випадку спадщина відкривається одночасно і окремо щодо кожної з цих осіб. Згідно ч.1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Окрім того, статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Закріплений статтею 13 ЦПК України принцип диспозитивності цивільного судочинства передбачає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 1 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Згідно із ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За результатами розгляду справи в судовому засіданні позивачка та його представники не обґрунтували і не довели факту порушення її прав та законних інтересів. З долучених до матеріалів справи документів, вбачається, що позивачка звернулася до Першої Львівської державної нотаріальної контори з листом про визнання такою, що прийняла спадщину, однак в даній заяві не вказано спадкове майно яке вона просить визнати за нею. Крім того згідно норм чинного законодавства неповнолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину і додаткового рішення про визнання особи такою, що прийняла спадщину виносити не потрібно. Вимога про зобов`язання відповідача визнати її такою, що прийняла спадщину, в тому числі без визначення спадкового майна, є нененалежним способом захисту своїх прав. Враховуючи наведене суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, обраний позивачкою спосіб захисту є невірним, оскільки нею не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи наведене, судові витрати, пов`язані з розглядом справи та сплату судового судового збору у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed