Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до державного підприємства «Хлібна база № 77» ДАРУ про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, зобов`язання здійснення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. В обґрунтування своїх позовних вимог вона послалася на наступне. \~ \~ \~ \~ Позивачка перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Хлібна база N977» Державного агентства резерву України з 18.06.2018 року ( наказ про зарахування на посаду апаратника оброблення зерна 3 розряду від 12.06.2018 \~ \~ \~ \~року №170-к) по 06.09.2018 року ( наказ про звільнення з посади начальника елеватора від 06.09.2018 року №219-к), що підтверджується копією трудової книжки. 06.09.2018 \~ \~ \~ \~року була звільнена за згодою сторін. При звільненні з роботи виплата всіх сум, що належить мені, відповідачем здійснена не була. До цього часу позивачці не виплачена заборгованість із заробітної плати за червень-вересень 2018 року в сумі 10 928.22 грн . Довідку щодо суми заборгованості адміністрація підприємства їй відмовляється надавати, тому вона звернулася на урядову гарячу лінію та отримала листа від Головного управління Держпраці в Одеській області, згідно якого її було повідомлено, що сума заборгованості по заробітній платі складає 10 928,22 грн ( копія листа додається). В зв`язку з цим позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 10928,22 грн та зобов`язати відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені. 09.01.2020 року позивачка подала уточнений позов та просила суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 17302,13 грн та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати та зобов`язати відповідача здійснити виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільнені ( за 15 місяців) 90811,65 грн. Відповідно до ч.4 ст.19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Іванівського районного суду Одеської області від 12 листопада 2019 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Про порядок розгляду справи відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про отримання поштового відправлення. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав, відзив на позов не подавав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому суд визнає його неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, відзив на уточнений позов не надавав. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Дослідивши письмові матеріали справи, встановлено наступні обставини. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачка по справі перебувала у трудових відносинах з Державним підприємством «Хлібна база N977» Державного агентства резерву України з 18.06.2018 року ( наказ про зарахування на посаду апаратника оброблення зерна 3 розряду від 12.06.2018 \~ \~ \~ \~року №170-к) по 06.09.2018 року ( наказ про звільнення з посади начальника елеватора від 06.09.2018 року №219-к), що підтверджується копією трудової книжки. 06.09.2018 \~ \~ \~ \~року була звільнена за згодою сторін. При звільненні з роботи виплата всіх сум, що належить мені, відповідачем здійснена не була. Так, задовольняючи клопотання позивача про витребування доказів, відповідача було зобов`язано надати до суду довідку про нараховану позивачу заробітну плату за весь період його роботи на підприємстві помісячно; довідку про виплачену заробітну плату помісячно; довідку про невиплачену заробітну плату помісячно. Разом з тим, відповідач дану ухвалу не виконав. У відповідності до положень ч.10 ст.84 ЦПК України у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для з`ясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Позивачка разом з уточненим позовом надала до суду довідку Пенсійного фонду України Форми ОК-5. Тобто факт наявності заборгованості по заробітній платі позивачем суду доведений належним доказом. Отже вивчивши зазначені докази судом вбачається, що позовна вимога позивача про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати є обґрунтованою, та підлягає до стягнення. Застосовуючи норми матеріального права в даних відносинах суд виходить з такого. Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 117, 237-1цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковими для судів. Щодо позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки в сумі 90811,65 грн суд зазначає наступне. Судом встановлено, що дійсно при звільнені позивача з ним не був проведений розрахунок своєчасно. Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог надано розрахунок середнього заробітку, який роботавець зобов`язаний виплатити позивачу за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що становить 90811,65 грн виходячи із того, що середня заробітна плата позивача становить 6054,11 грн.. Суд вважає, що вона підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст..116 КЗпП України при звiльненнi працiвника виплата всiх сум, що належать йому вiд пiдприємства, установи, органiзацiї, провадиться в день звiльнення. Якщо працiвник в день звiльнення не працював, то зазначенi суми мають бути виплаченi не пiзнiше наступного дня пiсля пред`явлення звiльненим працiвником вимоги про розрахунок.\~ В разi спору про розмiр сум, належних працiвниковi при звiльненнi, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цiй статтi строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Судом на підставі досліджених документів та встановлених обставин є доведеним той факт, що відповідач по справі при звільненні [PERSON] не виплатив всі належні їй суми. Аналіз вищезазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої\~ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для\~звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Крім того, Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень\~ст.\~233\~КЗпП України \~у взаємозв`язку з положеннями ст. ст.\~117,\~237-1цього\~Кодексу\~ роз`яснив, що за\~ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі № 6-144цс14. Зазначену правову позицію висловлено у постановах Верховного Суду України № 6-64 цс13 від 03.07.2013 р., та № 6-76цс14 від 02.07.2014 р., які відповідно до\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обов`язковими для судів. Як вбачається відсутність свої вини відповідач суду не довів, а згідно пояснень частково підтвердив позовні вимоги позивача. \~ Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За викладених обставин, враховуючи той факт, що відповідачем на день звільнення [PERSON] та по даний час заборгованість по заробітній платі не виплачена, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог в цій частині, а також в частині стягнення на користь позивача середнього заробітку. Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп\\2003). Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.1 ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі у справах про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Згідно приписів пп.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що позивача звільнено від сплати судового збору, суд дійшов висновку, що з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved