Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, який обґрунтовував тим, що на підставі спадкового договору від 29.12.2006 за реєстр. № 3264, 28.06.2016 набула право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою надвірних будівель, що розташовані по вул. Польовій, 7, у с. Трудове Путивльського району Сумської області. Іншим співвласником цього будинку є відповідач [PERSON] З метою отримання в оренду частини земельної ділянки для обслуговування будинку вона звернулася до [PERSON] сільської ради Путивльського району Сумської області (далі - [PERSON] сільська рада) з відповідною заявою. Рішенням цієї ради від 23.11.2017 їй було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди цієї земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Однак при виготовленні технічної документації зясувалося, що попередній співвласник будинку [PERSON], мати відповідача, на підставі рішення [PERSON] сільської ради від 15.01.2010 приватизувала земельну ділянку площею 0,0228 га для будівництва та обслуговування цього будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5923888100:06:001:0012), про що 28.05.2010 отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 403544. Посилаючись на те, що така приватизація присадибної земельної ділянки порушує право іншого співвласника на користування цією земельною ділянкою та її приватизацію у відповідності до своєї частки у цьому домоволодінні, після зміни позовних вимог, просила визнати недійсним зазначений державний акт, а судові витрати по справі покласти на неї. У підготовчому судовому засіданні позивачка позов підтримала, а відповідач [PERSON] позов визнав повністю. Представник відповідача [PERSON] сільської ради не зявився. Заперечень на позов не направив, у письмовій заяві цей відповідач позов також визнав та просив справу слухати за відсутності його представника. Третя особа не з'явилася, письмових пояснень не направила. За правилами ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. В силу ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що предметом спору є земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, які знаходяться під № 7 по вул. Польовій в с. Трудове Путивльського району Сумської області. Співвласниками цього будинковолодіння в рівних частках є позивачка [PERSON] і відповідач [PERSON], відповідно до спадкового договору від 29.12.2006, посвідченого Путивльською ДНК і зареєстрованого в реєстрі за № 3264, та спадкового договору від 29.12.2006, посвідченого Путивльською ДНК і зареєстрованого в реєстрі за № 3268. Свої майнові права сторони набули після смерті відчужувачів за спадковими договорами, відповідно, [PERSON] (28.06.2016) і [PERSON] (12.02.2017). У свою чергу, як співвласники будинку на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 29.07.1993 та 04.06.1993, з цього часу останні мали право спільного користування земельною ділянкою, що знаходилася в комунальній власності Чорнобровкинської сільської ради, з метою користування цим будинком та його обслуговування на підставі ст.ст. 30, 42 ЗК України (1990 року). За змістом цих правових норм, при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Аналогічні норми містяться й у ЗК України 2001 року (ст.ст. 88, 89, 120). На підставі рішення [PERSON] сільської ради Путивльського району Сумської області від 15.01.2010 за життя [PERSON] приватизувала земельну ділянку площею 0,0228 га для будівництва та обслуговування цього будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер 5923888100:06:001:0012), про що отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 403544. У той же час, за даними технічного паспорта на будинок під № 7 по вул. Польовій у с. Трудове Путивльського району Сумської області, це домовлолодіння відноситься до садибного (індивідуального) типу і розташоване на присадибній земельній ділянці площею 0,0355 га. За поясненнями сторін, вони користуються спільним двором, окремими надвірними господарськими будівлями і відокремленими приміщеннями в жилому будинку, як і попередні співвласники, але їх частки в цьому будинковолодінні у встановленому законом порядку не виділено. Відповідно до ч. 1 ст. 118, ст. 121 ЗК України (тут і далі - в редакції на час отримання [PERSON] державного акта на спірну земельну ділянку) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 ка, в містах - не більше 0,10 га. При цьому розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Водночас, статтею 89 ЗК України визначено, що с піввласники земельної\~ділянки,\~ що\~перебуває \~у \~спільній сумісній\~власності,\~мають право\~на її\~поділ або\~на виділення\~з неї\~окремої частки.\~ Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися й розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції, цього кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у постанові від 15.05.2015 у справі № 705/6917/14-ц, відповідно до ч. 1 ст. 318 ЦК кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватися до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Отже, право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, розміщеного на цій земельній ділянці, якщо іншого не встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (ч. 5 ст. 319 ЦК). Таким чином, оскільки за положеннями ч. 3 ст. 319 ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, системний аналіз усіх зазначених норм матеріального права, які були чинними на час зазначених правовідносин та на момент переходу права власності на будинковолодіння, та загальний принцип цілісності обєкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований, дають підстави для висновку, що при передачі [PERSON] у власність присадибної земельної ділянки не було враховано розміру часток співвласників у будинковолодінні та те, що ці частки є невиділеними, у результаті чого було порушено право іншого співвласника на спільне користування цією земельною ділянкою та її приватизацію у відповідності до своєї частки у цьому домоволодінні. Частиною 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. В силу ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У постанові від 01.07.2015 у справі 6-319цс15 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, то у спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Також слід зазначити, що в силу ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Таким чином, визнання позову відповідачами не суперечить закону, не порушує прав чи інтересів інших осіб, а отже може бути прийнято судом. Судові витрати не розподіляютьсясудом враховуючи відповідне клопотання позивачки. Виходячи з наведеного та

Outcome: approved