Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому просить виселити [PERSON] з квартири № 2 розташованої в будинку № 13 по вулиці Іванівській в м. Прилуки Чернігівської області, мотивуючи свої вимоги тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 1993 року. У 2007 році позивачка надала згоду на реєстрацію місця проживання в її квартирі [PERSON], який є її племінником. У зв»язку з його не проживанням в вище зазначеній квартирі понад рік, на підставі ст. 405 ЦК України, відповідно до рішення, яке набрало законної сили, Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2011 року відповідача визнано таким, що втратив право користування квартирою. Посилаючись на ті обставини, що після вчиненого в законний спосіб зняття [PERSON] з реєстраційного обліку останній свавільно вселився в квартиру позивачки, в якій проживає до цього часу, однак не сплачує жодних коштів за користування житлово-комунальними послугами, ніде не працює, систематично зловживає спиртними напоями. На багаторазові вимоги про виселення в добровільний спосіб відповідач ігнорує, а тому позивачка і звернулася до суду з відповідним позовом, оскільки відповідач своїми діями створює їй перешкоди в користуванні квартирою самоправно займаючи кімнату та перешкоджає їй в праві користування власністю. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, а також не надав заперечень щодо суті позову і не повідомив про поважність причин неявки в судове засідання. Позивачка та її представник проти ухвалення заочного рішення не заперечували. У зв'язку з цим суд відповідно до ст. 224 ЦПК України вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 28 квітня 1993 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] будинок під літ А-1 в м. Прилуки (а.с. 5) Згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 27 травня 2011 року [PERSON] визнаний таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у квартирі № 2, яка розташована в житловому будинку № 13 по вул.. Іванівська в м. Прилуки Чернігівської області. Рішення набрало законної сили 21 червня 2011 року (а.с. 6) Згідно довідки 024/4-09 № 1383 від 27.07.2015 року виданої головою комітету самоорганізації населення № 4 вбачається, що [PERSON], [INFO] за адресою [ADDRESS] був зареєстрований до 03.10.2014 року, згідно записів у будинковій книзі [PERSON] 03.10.2014 року знятий з реєстрації (а.с. 7) Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд Статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 23 Постанови Пленум Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішені спорів, пов»язаних із користуванням наймачами жилими приміщеннями в будинках приватного житлового фонду, суди повинні враховувати наявність укладеного договору найму жилого приміщення. Відповідно до ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, оцінюючи у сукупності досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає достовірно встановленим, що позивачка, як власник будинку, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права володіння та користування свої майном, а тому відповідач підлягає виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Outcome: approved