Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач Комунальний заклад «Борщанська загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» звернулося до суду із позовом про стягнення зайво нарахованих грошових коштів, мотивуючи позовні вимоги тим, що згідно акту ревізії фінансово - господарської діяльності від 10 жовтня 2012 року щодо комунального закладу «Борщанська загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» проведено ревізію за завершений період 2012 року. Ревізією встановлено, що при нарахуванні та виплаті працівникам доплат в порушення ст.100 КЗпП України, ст.7 Закону України «Про охорону праці», п.3 Постанови Кабінету Міністрів України від 01.08.1992 року № 442 «Про порядок проведення атестації робочих місць за умовами праці», без атестації робочих місць, при відсутності наказів щодо проведення атестації робочих місць необґрунтовано здійснено нарахування та виплачено доплату за шкідливі умови праці працівнику закладу [PERSON] на суму 1901 гривень 60 копійок, що призвело до необґрунтованого нарахування та виплати доплати за шкідливі умови праці. Добровільно відшкодовувати шкоду відповідач відмовляється, тому позивач просив стягнути на користь комунального закладу «Борщанська загальноосвітня школа-інтернат І-ІІ ступенів» з [PERSON] - 1 901 гривню 60 копійок. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю Кунаренко Т.В. позов підтримала у повному обсязі, просила його задовольнити Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на їх необґрунтованість, просила суд відмовити у його задоволенні, оскільки ніяких протиправних дій з її боку як працівника, які б могли бути підставою для відшкодування за його рахунок матеріальної шкоди не вчинялось. Вислухавши доводи представника позивача, заперечення відповідача щодо позову, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази суд приходить до висновку про наступне. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 212 ЦПК України передбачено: суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Положенням ст.130 КЗпП України визначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації лише внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При цьому ст.138 КЗпП України встановлює, що для покладання на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст.130 цього кодексу. Як вбачається з матеріалів справи шкода позивачу мала місце не з вини відповідача та не внаслідок виконання ним трудових обов'язків. Відповідно законних підстав, передбачених трудовим законодавством України, для покладення на відповідача матеріальної відповідальності за наявними обставинами справи не існує. Більш того п.1 ч.1 ст.127 КЗпП України передбачає можливість відрахування із заробітної плати працівника для покриття заборгованості підприємству, установі і організації лише у випадку повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильної помилки. В даному випадку мала місце не лічильна помилка при виплаті зарплати, а не вірне застосування роботодавцем законодавства щодо оплати праці. Крім цього згідно п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України передбачає, що не підлягає поверненню безпідставно набуті - заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тому підстав для задоволення позову за заявленими позовними вимогами суд не вбачає.

Outcome: dismissed