Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-22 00:00:00

Позивач Київський міський центр зайнятості, звертаючись з позовом до суду, просить стягнути з [PERSON] на користь позивача суму завданої шкоди у розмірі 15 600,00 грн. та суму судових витрат у розмірі 1 762,00 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що 22.09.2004 року наказом Київського міського центру зайнятості № 146 створена комісія по підбору осіб для направлення в Інститут підготовки кадрів Державної служби зайнятості України для участі в конкурсних випробуваннях з метою навчання за рахунок коштів Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття та їх подальшого працевлаштування в системі державної служби. На підставі рішення конкурсної комісії Київського міського центру зайнятості № 1 від 01.07.2014 року [PERSON] видано направлення від 15.07.2014 року № 4 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях за заочною формою за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 20.11.2014 року № 296 відповідача зараховано на навчання студентом другого курсу заочної форми навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». 20.11.2014 року між позивачем та відповідачем укладено Договір № ІПБ/05/14 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості. 29.06.2017 року Наказом № 197/0-17 про завершення навчання відповідачу було присвоєно освітньо-кваліфікаційний рівень бакалавр та видано документ про вищу освіту. Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України 14.07.2017 року видав направлення № 365 та направив відповідача в розпорядження Київського міського центру зайнятості, де 06.10.2017 року відповідачу було запропоновано вакантні посади у районних центрах зайнятості м. Києва, від яких відповідач відмовилася. Листом від 24.10.2017 року № 727/06/-17 Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України повідомив позивачу, що відповідач [PERSON] навчалася в інституті протягом 6 семестрів, вартість навчання становить 15 600,00 грн. Таким чином, у зв'язку з відмовою відповідача від роботи в органах державної служби зайнятості України у порядку підпункту 5.2.2. пункту 5.2 Договору відповідач зобов'язана відшкодувати позивачу вартість навчання в Інституті, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 13.12.2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом Київського міського центру зайнятості до [PERSON], третя особа: Інститут підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, про стягнення коштів, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. (а.с. 40-42) Відповідач [PERSON], на адресу зареєстрованого проживання якої було направлено ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, не скористалась процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений ухвалою суду від 13 грудня 2018 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмежено таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. (рішення ЄСПЛ по справі «Мельник проти України») Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 71 Закону «України «Про освіту», фінансування державних закладів освіти здійснюється за рахунок коштів державного бюджету. Відповідно до підпункту 3 пункту 2 Порядку відбору осіб на навчання за програмами підготовки бакалаврів і перепідготовки спеціалістів в Інституті підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, затвердженого наказом Державного центру зайнятості від 10.08.2009 року № 56, навчання ІПК ДСЗУ пропонують громадянам України працівникам державної служби зайнятості, бажаючим набути повну вищу освіту за напрямами діяльності центрів зайнятості (без обмежень віку), а також перспективній здібній молоді (віком до 35 років), яка після одержання освіти в ІПК ДСЗУ буде працевлаштована в службі зайнятості за умовами тристороннього договору. (а.с. 11-14) Підпунктом 7 пункту 2 Порядку передбачено, що відібрані особи направляються в інститут підготовки кадрів Державної служби зайнятості України для участі в конкурсних випробуваннях (для вступу на навчання за рахунок коштів Фонду). На підставі рішення конкурсної комісії Київського міського центру зайнятості № 1 від 01.07.2014 року [PERSON] видано направлення від 15.07.2014 року № 4 до Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України для участі у конкурсних випробуваннях за заочною формою за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». Відповідно до Витягу з Акту Київського міського центру зайнятості від 12.03.2018 року № 16 вищезазначене рішення конкурсної комісії знищено. (а.с. 7, 8, 9-10, 15, 16-18) Наказом Інституту підготовки кадрів державної служби зайнятості України від 20.11.2014 року № 296 відповідача зараховано на навчання студентом другого курсу заочної форми навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем бакалавр з напряму підготовки «Управління персоналом та економіка праці». (а.с. 19) 20.11.2014 року між Інститутом підготовки кадрів державної служби зайнятості України та [PERSON] укладено Договір № ІПБ/05/14 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості. Згідно п. 5.2.2 Договору, [PERSON] відшкодовує Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартість навчання та компенсує всі інші витрати, пов'язані з її навчанням у випадку відмови після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від роботи в органах державної служби зайнятості України. (а.с. 20-22) 29.06.2017 року Наказом № 197/0-17 про завершення навчання [PERSON] було присвоєно освітньо-кваліфікаційний рівень бакалавр та видано документ про вищу освіту. Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України 14.07.2017 року видав направлення № 365 та направив [PERSON] в розпорядження Київського міського центру зайнятості, де 06.10.2017 року останній було запропоновано вакантні посади у районних центрах зайнятості м. Києва, від яких відповідач відмовилася. (а.с. 23, 24, 25-26) Листом від 24.10.2017 року № 727/06/-17 Інститут підготовки кадрів державної служби зайнятості України повідомив Київському міському центру зайнятості про те, що [PERSON] навчалась в інституті протягом 6 (шести) семестрів, вартість навчання становить 15 600,00 грн. (а.с. 27, 28) Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України , зобов'язання має виконуватись належним чином Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України ). Згідно з нормою ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Правовими наслідками порушення зобов'язання за положенням статті 611 Цивільного кодексу України є серед іншого відшкодування збитків. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 15 600,00 грн., що є вартістю навчання відповідача в Інституті підготовки кадрів державної служби зайнятості України з 2014 по 2017 рік протягом шести семестрів, - оскільки відповідачем порушено зобов'язання за Договором № ІПБ/05/14 про підготовку фахівця з вищою освітою та його подальше працевлаштування в органах державної служби зайнятості від 20.11.2014 року, з огляду на відмову після закінчення навчання в ІПК ДСЗУ від роботи в органах державної служби зайнятості України (п. 5.2.2 Договору), наслідком чого є відшкодування відповідачем Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття вартості навчання та компенсація всіх інших витрат, пов'язаних із навчанням. При цьому відповідачем не надано суду жодного доказу на підтвердження відшкодування досліджуваної у даному провадженні матеріальної шкоди у добровільному порядку. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов Київського міського центру зайнятості до [PERSON], третя особа: Інститут підготовки кадрів Державної служби зайнятості України, про стягнення коштів, є обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи ціну позову та задоволення позову щодо вимоги майнового характеру, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним під час звернення з даним позовом до суду судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved