Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу в сумі 1600 гривень за усним договором позики. На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] посилається на те, що вона у 2014 році в м. Дніпропетровську надала [PERSON] позику в сумі 800 гривень, а протягом наступних декількох днів - надала в позику відповідачу додатково ще 800 гривень, купюрами по 200 гривень, а всього 1600 гривень, які [PERSON] зобов'язалася повернути через два тижні, але не виконала свого обов'язку і до дня звернення з позовом до суду. Договір позики укладався в усній формі, а [PERSON] не надавала їй розписок про отримання грошей в борг, проте факт отримання відповідачем грошових коштів можуть підтвердити свідки. У позовній заяві позивач свої вимоги обґрунтовує посиланням на ст.218 ЦК України, відповідно до якої при розгляді справи у суді не допускається посилання на показання свідків в підтвердження договору позики, а наявність договору позики може бути підтверджена показаннями сторін договору, письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Позивач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Позивачка пояснила що вона 2014 року незадовго до свята Пасхи зайшла у Дніпропетровську до магазину, де продавчиня - [PERSON] попросила у неї позичити терміном на 1 тиждень 1600 гривень. Вона пішла додому, взяла цю суму і у магазині передала гроші відповідачці. Розписки відповідачка їй не надавала. Оскільки через тиждень борг повернено не було, з відповідачкою вона не бачилася. Взнавши у відділі кадрів прізвище відповідачки та її адресу, № мобільного телефону, вона їй телефонувала та писала лист про повернення боргу, але вона не відповідала на дзвінки та лист, борг не повернула. Представник позивачки пояснила, що за її відомостями позивачка передала відповідачці гроші двома сумами, по 800 гривень. Це було у квітні, дати передачі грошей невідомі. Розписки про одержання грошей відповідачка не надавала. Письмових доказів на підтвердження укладення договору позики сторона позивача не має. Не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.12), у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, не надала своїх заперечень та доказів, що їх обґрунтовують, як і не подала заяви про розгляд справи за її відсутності, у зв'язку з чим суд, за згодою позивача та її представника, в порядку ст.224 ЦПК України ухвалив слухати справу у порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Договір позики до такого виду договорів, які можуть вчинятися усно, не відноситься. Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до пункту 5 Розділу XX Перехідних полoжeнь Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гpивень, а отже договір позики на суму, що перевищує не менш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 170 гривень, повинен укладатися в письмовій формі. Судом встановлено, що [PERSON] посилається на укладання усного договору позики між нею та відповідачем [PERSON] на суму 1 600 гривень, проте доказів на укладання такого договору у вигляді письмового договору позики або розписки, або іншого документу, який посвідчує передання позивачем визначеної грошової суми, відповідно до вимог ст.1047 ЦК України, позивачка суду не надала. Позивачка не навела конкретної дати укладення договору, передачі нею грошей у борг відповідачці. Відповідно до ч. 1 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити, оскільки позивачка не надала суду належних доказів укладання з [PERSON] договору позики на суму 1 600 гривень в письмовій формі, а рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Оскільки позов задоволенню не підлягає, відсутні й правові підстави для відшкодування позивачці судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed