Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач ЛМКП «Львівводоканал» звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], який у встановленому законом порядку уточнив заявою від 15.04.2016р., та в кінцевому, просить ухвалити рішення про стягнення з останніх заборгованості за надані послуги з водопостачання в розмірі 1497,88 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідачі зареєстровані та проживають в [INFO], послуги з водопостачання яким надаються позивачем. Незважаючи на те, що відповідачі користуються вказаними послуги, вони не здійснюють плату за них. В серпні 2014р. ЛМКП «Львівводоканал» зверталось до суду з заявою про видачу судового наказу, однак такий наказ в подальшому скасовано. Станом на 15.04.2016р. заборгованість відповідачів перед позивачем за надані послуги з водопостачання, яка виникла до 01.08.2015р. становить 1497,88 грн. Протягом періоду утворення цієї суми, відповідачі не відмовлялись від послуг, які надавав позивач, що свідчить про визнання ними правильності проведеного обрахунку, і тому дану суму просить стягнути в примусовому порядку. В судовому засіданні представник позивача згідно належної довіреності від 04.10.2016р. [PERSON] позовні вимоги підтримала. Крім вищенаведеного додатково зазначила, що у звязку з частковою оплатою боргу станом на 15.04.2016р. заборгованість відповідачів становить 1497,88 грн. Просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON], а також її представник згідно доручення про надання безоплатної вторинної правової допомоги від 26.10.2016р. та довіреності від 26.10.2015р. адвокат [PERSON] проти обґрунтованості позову заперечили. Застосовані позивачем норми споживання води, які наведені в розрахунку вказують на те, що відповідачі декілька років підряд щодня доносили 400 літрів води на відстані 63 м від будинку, що вважають безпідставним. Крім того, рішенням суду, ухваленим в іншій цивільній справі встановлено факт, що послугами позивача відповідачі користуються з 18.12.2012р., внаслідок чого нарахування заборгованості за період з 24.11.2009р. по 18.12.2012р. є безпідставним. Крім того, позов предявлено по спливу трьохрічного строку позовної давності, який сплив у січні 2013р., наслідком чого є відмова в задоволенні позову. Судові накази, видані після цього в такому випадку не переривають строк позовної давності. Проведена відповідачами оплата послуг позивача також вважають не перервала строку позовної давності, оскільки така оплата проводилась за фактично отримані послуги. У звязку з наведеним, в задоволенні позову просять відмовити. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причин неявки суду не повідомили. За погодженням із сторонами суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, матеріали цивільної справи № 2/1312/2474/12, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 215 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі проживають та зареєстровані в [INFO], що стверджується копією довідки з місця проживання про склад сімї і прописку від 22.07.2015р. (а.с.2). Послуги з водопостачання та водовідведення цьому будинку надаються позивачем. Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому право відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обовязок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Аналогічний обовязок споживача (наймача, власника) закріплено в ст. 68 ЖК України, згідно з якою наймач зобовязаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно представленого розрахунку заборгованості відповідачів за надані послуги водопостачання (а.с.3-6), її розмір становить 1621,44 грн. і виникла вона у період з січня 2003р. по серпень 2015р. Як зазначив ВСУ, під час розгляду справи № 6-59цс13 від 30.10.2013р., споживачі зобовязані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користуються ними, і відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг в такому випадку не може бути підставою для звільнення споживача від їх оплати у повному обсязі. Оскільки послуги з водопостачання та водовідведення фактично надаються відповідачам, чого не заперечили останні в судовому засіданні, вимогу про стягнення заборгованості за надані послуги з водопостачання та водовідведення слід визнати обґрунтованою. В той же час, право на предявлення вимоги до боржника не є абсолютним, і згідно положень ЦК України є обмеженим часовими рамками позовною давністю. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Як гласить ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Строк, як часова категорія характеризується не тільки початком, а й кінцевим моментом. Позовна давність відповідно до частини першої ст. 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст. ст. 253-255 цього Кодексу. В ч. ч. 1, 3 ст. 254 ЦК України зазначено, строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Оскільки оплата за надані житлово-комунальні послуги, в силу ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» повинна сплачуватись щомісячними платежами, перебіг позовної давності, в таких випадках, повинен обчислюватись окремо по кожному простроченому платежу. Тобто, сплив позовної давності, є підставою для відмови в задоволенні вимоги про стягнення сум, які обраховані поза межами трьохрічного строку звернення до суду, а не у відмові в задоволенні позову повністю. Підстави переривання строку позовної давності та правові наслідки такого переривання, визначені в ст. 264 ЦК України. За правилами цієї статті, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Також, позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. При цьому, як зазначив Верховний Суд України в своїй постанові від 21.01.2015р., прийнятій під час розгляду цивільної справи № 6-214цс14, не лише предявлення позову, а й подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому Розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності. Системний аналіз наведених вище правових норм дає підстави дійти висновку про те, що строки, які закінчились за правилами ст. 254 ЦК України, в подальшому, з підстав, передбачених ст. 264 ЦК України не можуть перериватись, оскільки закінчений строк може бути лише поновлений (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Інститут переривання строку позовної давності, який закріплено в ст. 264 ЦК України не є інститутом поновлення, і відповідно, дії учасників цивільних правовідносин (ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України), які вчинені після припинення субєктивного права вимоги не можуть його поновлювати. Для того, щоб позовну вимогу про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, заявлену поза межами строку позовної давності можна було залишити без задоволення, необхідно щоб трьохрічний строк не переривався, так як після переривання він буде обчислюватись заново, і в позивача буде право протягом трьох років предявити відповідну вимогу до боржника. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку (а.с.3-6), заборгованість обраховується з січня 2003р. Відповідно до листа ЛМКП «Львівводоканал» від 15.06.2012р. № 14-2269в (а.с.56 цивільної справи № 2/1312/2474/12), 24.11.2009р. до позивача надійшла заява від відповідача [PERSON] про припинення нарахування за послуги водопостачання та водовідведення, оскільки сімя споживає воду не з колонки, яка знаходиться на вулиці, а з криниці, яка знаходиться на подвірї, у звязку з чим з 01.12.2009р. нарахування плати за послуги водопостачання було припинено. Заборгованість становить 616,06 грн. Аналогічні обставини про не нарахування плати за послуги з грудня 2009р. відображено в розрахунку. Перша часткова оплата заборгованості за надані послуги в сумі 150 грн., незважаючи на відсутність нарахування, згідно розрахунку (а.с.4) мала місце в липні 2010р., у звязку з чим на підставі ч. 1 ст. 264 ЦК України перервався строк позовної давності для предявлення вимоги про стягнення заборгованості за попередні три роки, а у позивача у звязку з цим протягом наступних трьох років, тобто до 31.07.2013р., існувало право на предявлення цієї вимоги боржникам, що також призвело б до переривання строку позовної давності на підставі ч. 2 ст. 264 ЦК України. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Оскільки з заявою про видачу судового наказу позивач звернувся лише в серпні 2014 року і тим самим, перервав позовну давність для вимог про стягнення щомісячних платежів за попередні три роки, право на стягнення заборгованості за попередні періоди існує виключно відносно тієї суми, яка нараховувалась з серпня 2011 року. Підстав для поновлення строку позовної давності представник позивача не вказує, відповідного клопотання під час розгляду справи не заявляла, і тому вимогу про стягнення заборгованості, яка виникла до серпня 2011р. слід залишити без задоволення як таку, що предявлена поза межами строку позовної давності. Сторони у справі не оспорюють, що фактично, надання послуг з водопостачання відновлено у грудні 2012р. Згідно розрахунку, з серпня 2011р. по грудень 2012р. нарахування плати не проводилось, внаслідок чого розрахунок заборгованості, яка підлягає до примусового стягнення слід проводити саме з грудня 2012р., а оскільки заяви про уточнення позовних вимог шляхом збільшення періоду стягнення заборгованості представник позивача не подавала, кінцевим періодом слід вважати серпень 2015р. За обрахунками суду, фактично у вказаний період нараховано до сплати 1149,14 грн. У лютому 2015р. та березні 2015р. відповідачами фактично оплачено 53,02 грн. та 8,26 грн. відповідно, внаслідок чого обрахована судом заборгованість підлягає зменшенню на вказані суми. Крім того, така заборгованість підлягає зменшенню за рахунок нарахованих відповідачам з серпня 2014р. по червень 2015р. пільг на загальну суму 82,48 грн., і в кінцевому, обґрунтованим розміром заборгованості, вимога про стягнення якого предявлена в межах трьохрічного строку позовної давності слід вважати 1005,38 грн. (1149,14 53,02 8,26 82,48 = 1005,38). Згідно відомостей про нарахування та оплату послуг (а.с.56, 67), до яких включено періоди, протягом якого слухалась дана справа, що також відображено в конкретизованому розрахунку заборгованості (а.с.77-80), відповідачами у жовтні грудні 2015р., окрім поточних платежів та за виключенням пільг, частково оплачено заборгованість попереднього періоду на загальну суму 171,48 грн., і тому, кінцева сума, що підлягає стягненню даним судовим рішенням становить 833,90 грн. (1005,38 171,48 = 833,90 грн.). Суд не може покласти в основу даного рішення конкретизований розрахунок позивача, проведений за період з 01.12.2012р. по 01.03.2016р. (а.с.77-80), хоч і визнає його таким, що відображає реальні обставини справи, оскільки по-перше, до такого розрахунку неправомірно включено заборгованість в розмірі 616,06 грн., яка виникла до серпня 2011р., тобто поза межами строку позовної давності, а по-друге, не уточнюючи позовні вимоги в частині періоду стягнення заборгованості, такий розрахунок включає в себе суми, нараховані після серпня 2015р. Відтак, в межах заявлених позовних вимог та в межах строку позовної давності до примусового стягнення підлягає заборгованість, що виникла за період з серпня 2011р. (фактично з грудня 2012) по серпень 2015р. в сумі 833,90 грн. Мотиви заперечення відповідача щодо застосованих позивачем норм споживання питної води слід відкинути як безпідставні. Згідно п. 2 Порядку розроблення та затвердження нормативів питного водопостачання, затвердженого Постановою КМУ від 25.08.2004р. № 1107, нормативи питного водопостачання використовуються для визначення обсягів постачання питної води у разі відсутності або тимчасової несправності засобів обліку споживання питної води. Кількість спожитої питної води технічними засобами у будинку відповідачів не обліковується, внаслідок чого нарахування плати за нормативами питного споживання є правомірним. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, пропорційно до задоволених позовних вимог, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 243,60 грн., сплата якого підтверджується відповідними квитанціями (а.с.9,10). На підставі наведеного та

Outcome: partial