Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнати [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею Ѕ частини вказаного житлового приміщення, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.11.2012 № 1385. Інша Ѕ частина вказаного приміщення належить її неповнолітньому сину - [PERSON] , [INFO] . В зазначеному житловому приміщенні також зареєстрований відповідач, який є її колишнім чоловіком. З 2018 року відповідач у кімнаті не проживає, витрат по її утриманню не несе, добровільно з реєстрації не знімається. Місце його фактичного проживання їй не відомо. З огляду на зазначені обставини, вважає, що відповідач втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням, в зв`язку з чим, змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Позивачка у справі надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Позивач та її неповнолітній син - [PERSON] , 2006 року народження є власниками кімнати [ADDRESS] . Зазначена кімната належить їм на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, посвідченому Управлінням з використання та розвитку комунальної власності міської ради від 29.11.2012 за № 1385, зареєстрованим в ММБТІ 10.12.2012 № 23233( а. с. 5; 6). Згідно з відомостями з Департаменту з надання адміністративних послуг ММР від 21.11.2019 за № 19.03.0325/І/5970/19, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що відповідач є її колишнім чоловіком. З 2018 року відповідач у кімнаті не проживає, витрат по її утриманню не несе, добровільно з реєстрації не знімається. Місце його фактичного проживання їй не відомо. Згідно з Актом про не проживання від 25.09.20104.11.2019, підписаному сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідченому директором КП «СКП «Гуртожиток», [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає починаючи з 01.01.2018 (а. с. 9). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивачки порушує права позивачки, як власника, а тому вимога про визнання відповідача таким, що втратив права користування цим приміщенням, підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved