Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-05 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся в суд із вказаним позовомдо [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.01.2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 49.28/01/08-Снза, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 1 919 000,00грн. з розрахунку 13,50% річних за користування кредитом. 26.06.2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, зокрема й за договором № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року, ПАТ «Кредитпромбанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, внаслідок чого останній замінює (стає новим кредитором) замість ПАТ «Кредитпромбанк» і до нього перейшло право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними договорами. Посилаючись на наведене та стверджуючи, що відповідач - позичальник своїх обов'язків за кредитним договором не виконує і станом на 18.04.2014 року за ним утворилась заборгованість в розмірі 2 490 065,85грн., з яких за кредитом - 1 919 000,00грн. (тіло кредиту) та відсотки за користування ним - 571 065,85грн. Просив стягнути з відповідача зазначену суму. В подальшому позивач збільшив свої позовні вимоги і просив стягнути з відповідача суму в розмірі 2527683,50 грн., мотивуючи таке збільшення донарахуванням відсотків. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що порушене право позивача не підлягає захисту у зв'язку із спливом позовної давності. Подав до суду заяву про застоування у спорі позовної давності. Крім того, заперечує правильність нарахування позивачем заборгованості по відсоткам за користування кредитом. Третя особа ПАТ «Кредитпромбанк» належним чином повідомлений про місце, день і час судового засідання. Представника в судове засідання не направили, причин неявки не повідомили. Представник третьої особи [PERSON] вважає позов необґрунтованим та вказує на відсутність підстав до його задоволення через сплив позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази та розглянувши в судовому засіданні всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, 26 червня 2013 року між ПАТ «Кредитпромбанк» як продавцем та ПАТ «Дельта Банк» як покупцем було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, продавець продав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» як новий кредитор замінив ПАТ «Кредитпромбанк» у відповідних кредитних договорах. Відповідно до вказаного договору купівлі-продажу прав вимоги від 26.06.2013 року та витягу з додатку № 1 до нього, ПАТ «Дельта Банк» набув право вимоги й по кредитному договору № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року. 15 січня 2008 року між ВАТ «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] як позичальником було укладено кредитний договір № 49.28/01/08-Снза. Відповідно до п.1.1 розділу І «Предмет договору» цього кредитного договору, банк надає позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 1 919 000,00грн. строком по « 14» липня 2015 р. включно. Процентна ставка за кредитом дорівнює 13,5 процентів річних (п.1.2 договору). Відповідно до п.3.1 кредитного договору позичальник зобов'язався забезпечити повне погашення кредиту, починаючи з лютого місяця 2008 року шляхом внесення готівкою або шляхом безготівкового перерахування, кожного календарного місяця,таким чином, щоб станом на « 11»-те число календарного місяця, заборгованість за кредитом не перевищувала певних сум заборгованості, встановлених графіком. Пунктом 3.2 кредитного договору встановлено порядок виконання основного зобов'язання (повернення одержаної суми кредиту), а п.3.3. договору визначено порядок сплати банку нарахованих процентів за користування кредитом. При цьому, п.6.2 договору визначено, що проценти за користування кредитом нараховуються банком щомісячно в останній робочий день місяця та в день повного погашення кредиту позичальником за цим договором, але не пізніше строку, вказаного у пункті 1.1 цього договору. У разі несвоєчасного погашення заборгованості у строк, встановлений у п.1.1 цього договору, останнє нарахування процентів за користування кредитом здійснюється наступного робочого дня за датою, вказаною у п.1.1 цього договору, в подальшому проценти за користування кредитом не нараховуються. Пунктом 7.10 договору встановлено, що він набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного погашення позичальником заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, а при наявності простроченої заборгованості - і пені за несвоєчасне погашення кредиту та сплату процентів, а також штрафів, передбачених цим договором. Відповідач не заперечує отримання ним кредитних коштів за цим договором. На забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] як позичальника за цим кредитним договором, між ВАТ «Кредитпромбанк» та майновим поручителем [PERSON] (третя особа у справі) було укладено іпотечний договір № 49.12/01/І25/08 від 15.01.2008 року. Пунктом 1.1 цього іпотечного договору було зокрема підтверджено, що істотними умовами кредитного договору № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року є, зокрема - термін повернення кредитних коштів до 12.06.2015 року включно; порядок виконання основного зобов'язання - згідно п.3.1 кредитного договору; сплата процентів - згідно п.3.2 кредитного договору. 22 грудня 2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року, якою п.1.1 кредитного договору викладено у наступній редакції : «Банк надає Позичальнику кредит на споживчі цілі у розмірі 1 919 000,00грн. строком по 22 грудня 2009 року». Того ж 22 грудня 2009 року між ВАТ «Кредитпромбанк» та майновим поручителем [PERSON] укладено додатковий договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору № 49.12/01/І25/08 від 15.01.2008 року. Цим додатковим договором було, зокрема, викладено п.1.1 іпотечного договору у редакції, якою підтверджено термін повернення кредитних коштів до 22.12.2009 року включно. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Частиною 1 ст.1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні правові поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З наведеного вбачається, що кредитним договором № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року із урахуванням додаткової угоди № 1 від 22.12.2009 року до нього було чітко визначено кінцевий строк погашення кредиту (кінцевий строк виконання зобов'язання) як 22.12.2009 року. Нарахування процентів за користування кредитом після спливу цього строку є неприпустимим в силу п.6.2 кредитного договору. Відповідачем не заперечується порушення ним зобов'язання щодо повернення кредиту в сумі 1 919 000,00грн. Що ж до відсотків за користування кредитом, то їх розмір за ставкою 13,5% річних за період з 15.01.2008 року по 22.12.2009 року (707 днів) становить: 1 919 000,00грн. х 13,5% / 100 / 365днів х 707 = 501 805,36грн. З наданої відповідачем квитанції № 660_53 від 05.05.2008року вбачається сплата ним відсотків по кредиту у сумі 21 234,84грн. Таким чином, заборгованість відповідача по відсоткам складає: 501 805,36 - 21 234,84 = 480 570,52грн. Разом із тим, відповідачем [PERSON] до постановлення рішення у даній справі заявлено про застосування у даному спорі позовної давності. Як встановлено судом, відповідач перестав виконувати свої зобов'язання з сплати відсотків за користування кредитом з травня 2008 року (остання сплата за квитанцією № 660_53 від 05.05.2008року), а тіло кредиту не сплачував взагалі. В свою чергу кінцевим строком погашення кредиту сторони кредитного договору встановили 22.12.2009 року. Між тим, до суду позивач звернувся лише у травні 2014 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до обов'язкової для застосування судами України, в силу вимог ст.3607 ЦПК України, правової позиції Верховного Суду України, викладеної в його постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Враховуючи наведене, у будь-якому випадку позовна давність за вимогами позивача у даному спорі сплила після 22.12.2012 року, що є підставою для відмови у позові. Крім того, суд приходить до висновку про припинення зобов'язань відповідача за кредитним договором № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року, оскільки зі спливом строку позовної давності припиняється право вимоги (переслідування або притягнення до суду) боржника, а отже припиняється зобов'язання в розумінні ст.509 ЦК України. Так, відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «ЮКОС» проти Росії», Європейський суд з прав людини зазначив: позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов'язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду. Слід зазначити, позивач відповідно до п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» втратив також право й у позасудовому порядку вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до ч.5 ст.267 ЦК України порушене право позивача не підлягає захисту, оскільки ним суду не повідомлені, а судом не встановлені поважні причини пропущення позовної давності. При цьому не заслуговують на увагу твердження позивача про набуття ПАТ «Дельта Банк» лише із укладенням 26.06.2013 року договору купівлі-продажу прав вимоги, права на звернення до суду. Відповідно до ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Суд також не приймає до уваги твердження представника позивача про те, що незважаючи на зміну додатковою угодою № 1 від 22.12.2009 року до кредитного договору № 49.28/01/08-Снза від 15.01.2008 року його пункту 1.1 та визначення кінцевого строку погашення кредиту (кінцевий строк виконання зобов'язання) як 22.12.2009 року, всі інші умови первісної редакції кредитного договору (зокрема, положення п.п.3.2,3.3 договору) залишились без змін. Так, відповідно до змісту ст.ст.1049,1054 ЦК України поняття «строк» та «порядок» є різними правовими дефініціями щодо кредитного договору. Додатковою угодою № 1 від 22.12.2009 року до кредитного договору сторонами було скорочено первинний строк погашення кредиту та чітко визначено строк користування кредитом як до 22.12.200 року, тобто викладено п.1.1 кредитного договору щодо предмету договору у новій редакції. Пункти 3.2, 3.3 кредитного договору містять порядок повернення позики та сплати відсотків за користування нею. Невнесення сторонами змін до п.п.3.2,3.3 та до інших умов договору не має у даному випадку правового значення. Таке тлумачення додаткової угоди підтверджується його взаємозв'язком із змістом п.6.2 кредитного договору; змістом додаткового договору про внесення змін № 1 до іпотечного договору № 49.12/01/І25/08 від 15.01.2008 року, де чітко визначено термін повернення кредитних коштів до 22.12.2009 року; листуванням між ПАТ «Кредитпромбанк» та відповідачем щодо звернення стягнення на іпотечне майно; процесуальними документами у справі № 2-3058/09 Дніпровського районного суду м.Києва; протоколами засідання кредитно-інвестиційного комітету ПАТ «Кредитпромбанк». Відповідно до ч. 2, 3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи викладене суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі викладеного, ст.ст.256,257,261,267,1049,1054 ЦК України та

Outcome: dismissed