Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визнати за нею в порядку спадкування за заповітом право власності на земельну ділянку площею 2,31 га для ведення особистого селянського господарства відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №087430, як на спадкове майно [PERSON] , який помер [INFO] . Мотивує свій позов тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Позивачка є його спадкоємицею за заповітом, прийняла спадщину, однак нотаріально оформити своїх спадкових прав не може. Враховуючи вищенаведене, просить поданий позов задовольнити. Позивачка в судове засідання не з`явилася, однак в заяві до суду позовні вимоги підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав письмову заяву в якій просив справу розглядати у його відсутність, позовні вимоги визнав повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1235 ЦК України надається право заповідачу на призначення спадкоємців. З заповіту, складеного [PERSON] 15 грудня 2000 року, який було посвідчено секретарем Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області та зареєстровано в реєстрі за №184 вбачається, що він все належне йому майно заповів своїй дочці [PERSON] . Згідно з свідоцтвом про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Документами про родинні відносини стверджується, що позивачка [PERSON] є дочкою [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13 липня 2020 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я позивачки [PERSON] після смерті [PERSON] було відмовлено. Довідкою Бужанівської сільської ради Горохівського району Волинської області №1689 від 21 листопада 2018 року стверджується, що спадкодавець [PERSON] до дня смерті проживав разом зі своєю дружиною [PERSON] та дочкою [PERSON] . Заповіт [PERSON] посвідчувався в Бранівській сільські раді 15 грудня 2000 року по реєстру №183. Даний заповіт не змінений і не скасований. Єдиним спадкоємцем за заповітом є дочка [PERSON] , яка прийняла спадщину шляхом спільного проживання. З заяви [PERSON] вбачається, що остання відмовляється від успадкування належної їй обов`язкової частки майна в заповіті після смерті свого чоловіка [PERSON] . З спадкової справи після померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що після його смерті дружина [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії Р1 №087430 спадкодавцю [PERSON] належали земельні ділянки відповідних розмірів. Судом встановлено, що позивачка є спадкоємицею за заповітом після померлого батька [PERSON] , прийняла спадщину. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. За таких обставин, враховуючи те, що представлені позивачкою докази на підтвердження своїх позовних вимог щодо визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними та допустимими, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] слід задовольнити повністю. Суд звертає увагу позивачки на дотримання вимог ст.ст.162, 164, 167, 174 Податкового кодексу України.

Outcome: approved