Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

Позивач орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що [PERSON], 1968 року народження, яка не перебуває в шлюбі, має малолітнього сина, [PERSON], 2002 року народження, батько якого у свідоцтві про народження записаний зі слів матері, згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Дитина зареєстрована разом з матір'ю за адресою: [ADDRESS], який навчається в 6-му класі СЗШ № 11 м. Сєвєродонецька. За місцем навчання дитина характеризується незадовільно, негативно ставиться до навчання, не виконує домашні завдання, схильний до протиправної поведінки, на уроках байдужий, на зауваження вчителя не реагує, мовчить, має пропуски учбових занять без поважних причин, що свідчить про те, що відповідач не в достатній мірі приділяє увагу навчанню та вихованню дитини. В ході проведення профілактичного рейду, 14.03.2013 року, співробітниками ВКМСД було виявлено неповнолітнього на вулиці без опіки дорослих та доставлено до Лисичанського центру соціально-психологічної реабілітації дітей. 28.03.2014 року [PERSON] забрала дитину з центру та у своїй заяві до служби у справах дітей Сєвєродонецької міської ради вказала, що зобов'язується виконувати свої батьківські обов'язки у повному обсязі, також відповідача було попереджено про порушення питання про позбавлення її батьківських прав у разі повтору даної ситуації. Однак, 04.04.2014 року [PERSON] знову було доставлено до Лисичанського центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Проблеми у родині почали виникати з 2012 року. Матері, з метою збереження родини, періодично, при виникненні проблем, надавалися рекомендації щодо роботи з психологом з метою корекції ситуації, яка склалася, а з 07.02.2014 року родину було взято під соціальний супровід Сєвєродонецького центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді. За інформацією Центру, за термін перебування під соціальним супроводом сім'ї [PERSON] не вдалося налагодити взаємовідносини та поліпшити емоційний клімат у родині. З родиною працював психолог, проводилася робота з матір'ю щодо зміни позиції стосовно дитини, надавалися рекомендації, як справлятися з віковими проблемами, але її позиції стосовно виховання, нажаль, змінити не вдалося. [PERSON] перебуває на обліку у кримінальній міліції у справах дітей з приводу бродяжництва. Можливо хлопець обрав такий спосіб протесту проти взаємовідносин, які його не влаштовують у родині. І це, певною мірою провина матері, яка не має бажання боротися за дитину і при виникненні певних труднощів у вихованні дитини, яка має підлітковий вік та усі його особливості, готова від нього відмовитися. Все це свідчить про небажання виконувати свої батьківські обов'язки. Співробітниками відділу кримінальної міліції у справах дітей на [PERSON] було складено протокол про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 184 КУпАП, але це не дало позитивних результатів, мати не зробила необхідних висновків щодо змінення свого ставлення до виховання дитини, тому вважають, що [PERSON] самоухилилась від виконання батьківських обов'язків, не бажає займатися вихованням своєї дитини, не усвідомлює відповідальності за неї, тому просять позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її малолітньої дитини [PERSON], [INFO]. У судовому засіданні представник органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області Воротинцева М.Д. пояснила, що малолітня дитина [PERSON], [INFO], потребує батьківського піклування та бажає повернутись додому. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, у їх задоволенні просила відмовити та пояснила, що [PERSON] був усиновлений нею за рішенням № 2-о145/07 від 12.12.2007 року Кам'янобрідського районного суду м. Луганська. Проблеми в поведінці дитини виявилась з самого початку усиновлення. З багатьма проблемами вони впорались самостійно в перші роки спільного життя. Вона вважала, що і з проблемами бродяжництва та агресії вони також впораються, гостро вони не проявлялись, так як дитина без супроводу дорослих на вулиці практично не була. Коли дитині виповнилося сім років, вона стала відпускати його гуляти на двір одного, але виявилося, що дитина не повертається додому самостійно, коли всі діти йдуть по домівках, і їй доводилося шукати його і приводити додому самій. Окрім цього вона відмітила, що дитина вважає кращим гуляти в темний час доби, при цьому він безцільно бродив по вулиці. Всі її спроби вплинути на нього не дали жодного результату, він або відповідав агресією, або відмовлявся від розмови, замикаючись в собі. З дорослішанням дитини поведінкові розлади стали проявлятись більш виражено. Дитина не проявляла жодного інтересу до навчання. Її спроби допомогти в засвоєнні учбового матеріалу вдома відторгалися і викликали з його боку агресію, більш того, домашні завдання він принципово не записував. Дитина регулярно поверталась додому дуже пізно, причому знайти його вдавалось лише за допомогою міліції. Вона радилась з психологом та вчителями Сєвєродонецької загальноосвітньої школи № 11, де навчалась дитина, з питань, по яких виникали труднощі. В травні 2011 року вона звільнилася з роботи на деякий час, щоб більше проводити разом з сином. З жовтня 2012 року по лютий 2013 року працювала неповний робочий день по чотири години, але навіть такі заходи не принесли позитивних зрушень. У лютому місяці 2012 року вона звернулась до Служби по справах дітей про допомогу у вихованні дитини. Начальник Сєвєродонецького Центру соціальних служб для сім'ї, дітей і молоді проводила з ними бесіди, а з дитиною корекційні заняття. Але позитивних змін це також не дало, а навпаки, навесні проблема бродяжництва лише загострилась. Так як при усиновленні органи опіки і піклування не повідомили їй нічого про стан здоров'я рідних батьків дитини, від чого померла мати, які хвороби могла успадкувати дитина, в яких умовах вона жила до того, як потрапила у дитячий будинок, вона звернулась до дитячого лікаря. З 28.05.2012 року по 22.06.2012 року дитина знаходилась на обстеженні у Луганській обласній клінічній психоневрологічній лікарні, де був поставлений діагноз «Поведінкові розлади, відсутність вольової затримки». З 20.11.2013 року по 19.12.2013 року в тому ж лікувальному закладі дитина знаходилась на лікуванні. В рекомендаціях лікаря було тимчасове розміщення дитини в спеціалізованому лікувально-навчальному закладі, але на той час всі такі заклади в Україні закрили. В психіатричному відділенні епікриз батькам на руки не видають, а лише за запитом суду або органів внутрішніх справ. Як пояснив їй лікар, поведінкові розлади проявляються внаслідок недорозвитку головного мозку дитини. Про вроджений характер захворювання дитини говорить те, що його прояви гостро проявляються лише навесні-восени. Дитина починає погано їсти, перестає відчувати холод, реагувати на її звернення та зауваження інших людей, безцільно бродить по вулиці. Втечі з дому завжди відбувались у періоди березень - травень та вересень - листопад місяці, влітку і взимку їх не було жодного разу. Співробітники органу опіки та піклування неодноразово відвідували їх родину, складали акти обстеження умов усиновленої дитини, спілкувались з дитиною, та на її прохання проводили з дитиною заняття, спрямовані на усунення проблем в поведінці. Всі позитивні зрушення в цьому напрямку, як і позитивні результати її виховання, діяли до чергового загострення хвороби, а потім ситуація погіршувалась, а тому вона не може погодитися з доводами позивача, що не в достатній мірі приділяла увагу вихованню та навчанню дитини. Вона чесно і сумлінно виконувала свої батьківські обов'язки, кожну хвилину приділяла дитині, оточила її материнською турботою, забезпечувала матеріально. Коли зрозуміла, що деякі проблеми вирішити самостійно не може, стала звертатись за допомогою до спеціалістів. На протязі усіх шести років навчання в школі вона співпрацювала з вчителями, шкільним психологом, соціальним робітником. Всі пропуски занять у школі та невиконання домашніх завдань є наслідком бродяжництва. Інші негативні прояви поведінки дитини вони намагались сумісно змінити в позитивну сторону. Не дивлячись на всі проблеми з поведінкою її сина, шкільна адміністрація жодного разу не ставила питання про невиконання нею своїх батьківських обов'язків. Вважає, що позовна заява органу опіки та піклування не мотивована так як ніхто не намагався позбавити її батьківських прав стосовно її дитини [PERSON] до того, поки Сєвєродонецький міський суд не прийняв рішення про скасування усиновлення. Вона чесно і сумлінно виконувала свої обов'язки по відношенню до усиновленої дитини, а тому не заслуговує позбавлення її батьківських прав. Крім того, на її думку, ніяких доказів ухилення від виконання нею батьківських обов'язків по вихованню дитини позивачем не надано, так як у період загострення хвороби дитини вона самостійно не може гарантовано забезпечити безпеку її здоров'я та життя, а розміщення дитини в Лисичанському центрі соціально-психологічної реабілітації дітей було вимушеною мірою. Її заява начальнику СДД Носовець C.B. від 28.03.2014 року, на яку посилається позивач, не є доказом по даній справі, так як вона не містить ніяких конкретних фактів, які б свідчили про ухилення її від батьківських обов'язків. Форму цієї заяви вказали робітники Лисичанського центра соціально-психологічної реабілітації дітей. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку з їх безпідставністю. Вислухавши представника позивача, відповідача, його представника, думку прокурора, який вважав позовні вимоги обґрунтованими, суд дійшов наступних висновків та відповідних їм правовідносин. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого Ленінським відділом РАЦС Луганського міського управління юстиції 13 лютого 2008 року, матір'ю малолітньої дитини [PERSON], [INFO], є [PERSON], батьком [PERSON]. З позовної заяви видно, що відповідач [PERSON], незважаючи на неодноразові бесіди та заняття, не змінила свого ставлення до виховання дитини, самоухилилась від виконання батьківських обов'язків та не бажає займатися її вихованням, не усвідомлюючи відповідальності за неї. Однак, як видно з пояснень відповідача у судовому засіданні, які не були спростовані чи оспорені позивачем, крім того визнані представником позивача у судовому засіданні, вона дійсно є матір'ю малолітнього [PERSON], [INFO], якого усиновила згідно рішення № 2-о145/07 від 12.12.2007 року Кам'янобрідського районного суду м. Луганська. Дитина страждає на поведінкові розлади, відсутність вольової затримки, які проявляються внаслідок недорозвитку головного мозку дитини. Дане захворювання має вроджений характер і гостро проявляється навесні-восени, під час якого дитина починає погано їсти, перестає відчувати холод, реагувати на звернення та зауваження інших людей, безцільно бродить по вулиці. Дані обставини підтверджуються випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON], [INFO]. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позивачем суду не було надано жодного доказу в обґрунтування наведених у позові обставин щодо умисного самоухилення від виконання батьківських обов'язків відповідача та нехтування правами її дитини, а надані матеріали лише свідчать про щоденну боротьбу відповідача з недугою її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], та намагання створити повноцінну родину, незважаючи на наявність тяжких перешкод у вигляді хвороби дитини, а тому позовні вимоги органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради Луганської області в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав є безпідставними і тому підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: dismissed