Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивачка звернулася у суд із позовом, яким просить зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у встановленні огорож, мотивуючи тим, що згідно державного акту серії [NUMBER] від 18 листопада 2009 року їй на праві власності належить земельна ділянка за № [NUMBER] для обслуговування житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS]. Суміжними землекористувачами являються відповідачі по справі, яким на праві спільної часткової власності належить житловий будинок по [ADDRESS] і які претендували на частину належної позивачці земельної ділянки, яка нею приватизована. Межі земельної були закріплені межовими знаками згідно державного акту серії [NUMBER] і було встановлено розмежування з земельною ділянкою відповідачів. Всі межові знаки металічної конструкції в присутності комісії були залиті бетоном, про що було складено акт та попереджено про відповідальність за знищення межових знаків. По вказаних межових знаках позивачка намагалась встановити дерев'яну огорожу в присутності представників сільської ради, та працівників міліції, однак відповідачі перешкоджали їй це зробити, оскільки вважають, що позивачка перешкоджає їм користуватися їх змеленою ділянкою, про що і зверталися до суду із Позовом про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлення твердих межових знаків між земельними ділянками, визнання незаконним та скасування рішення Устянської сільської ради від 23.11.1993 року № 13-21 про передачу позивачці у приватну власність земельної ділянки площею 0,9703 га. по [ADDRESS], визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку згідно державного акту, проте у задоволенні вказаного позову їм було відмовлено згідно рішення Снятинського районного суду від 05 грудня 2013 року, яке ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від01.04.2014 р. було залишено без змін. На підставі наведеного позивачка просить зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод у встановленні огорожі згідно меж земельної ділянки № [NUMBER] встановлених державним актом [NUMBER] від 18 листопада 2009 року та актом встановлення межових знаків. Представник позивачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги повністю підтримала, просила позов задоволити. Відповідачі та їх представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову повністю заперечили, вказавши, що [PERSON] самовільно захопила частину їх земельної ділянки площею 15,00 м.кв., виготовиш на своє ім'я державний акт серії [NUMBER] від 18.12.2012 р., на підставі чого був складений акт встановлення межових знаків від 26.03.2010 р., який складений без відома та участі всіх суміжних землекористувачів. Таким чином відповідачі просять у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Суд заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення. До такого висновку суд прийшов виходячи із наступних міркувань: - із пояснень сторін, вищевказаних рішень судів вбачається, що на підставі рішення Устянської сільської ради від 23.11.1993 р. позивачці було передано у приватну власноість земельні ділянки загальною площею 0,25 га., а на підставі рішення Устянської сільської ради від 30.12.1993 р. відповідачам було передано у приватну власність земельну ділянку біля будинку площею 0,39 га. згідно план схеми до вказаного рішення не відображено довжину та ширину вказаної земельної ділянки та відомостей про її координати. Межі земельної ділянки [PERSON] були встановлені на підставі акту від 01.07.2008 р., висновок про встановлення меж в натурі був затверджений рішенням Устянської сільської ради від 16.11.2008 р. та розпискою [PERSON] складеною від 08.10.2008 р. в присутності позивачки та членів комісії про встановлення межі згідно картографічних даних. Вказана межа співпадає з картографічними даними 1976 р. про що вказано в ухвалі апеляційного суду. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи не встановлено факту захоплення [PERSON] земельної ділянки у [PERSON], а спірна земельна ділянка 61 кв.м входять у площу земельної ділянки, яка передана у приватну власність [PERSON], а розбіжність у 61 кв.м. між фактичним розміром та розміром згідно держваного акту пояснюється накладанням земельної ділянки [PERSON] на землі громадянина [PERSON], де спір відсутній. Посилання відповідачів на порушення меж суміжних земельних ділянок та те, що межа повинна бути на відстані 1 м. від їхньої господарської будівлі не може бути взята до уваги, так як з копії плану с. Орелець проведеної в 1971 р. відкорегованої в 1976 р., вбачається, що межа між господарствами проходить по стіні господарської споруди позивачів, а із їх поясень вбачається, що господарську споруду вони побудували 1949 р., чим вони самі собі встановили межу; - правоустановюючі документи на земельну ділянку позивачцки видані Устянською сільською радою є законними, що вже було визнано судом у Рішенні від 05.12.2013 р., яке залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 01.04.2014 р. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.4 ст.373 ЦК України власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ст. 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно із ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 96 ЗК України передбачено, що землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, дотримуватись правил добросусідства, тощо. Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Як роз'яснено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року зі змінами «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Вищенаведене дає підставу суду для задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved