Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], який на день смерті проживав разом з нею у квартирі [ADDRESS]. Їй та померлому чоловікові на праві спільної сумісної власності належав житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, яка знаходиться по [ADDRESS], які були придбані ними в період шлюбу на підставі нотаріально посвідчених 26 травня 2003 року за реєстровим №703 договору купівлі-продажу житлового будинку та реєстровим №705 договору купівлі-продажу земельної ділянки. Після смерті чоловіка вона як спадкоємець першої черги за законом 19 квітня 2013 року звернулася до Сьомої Дніпропетровської державної нотаріальної контори для оформлення своїх права на спадкове майно, але постановою нотаріуса від 19 квітня 2013 року їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв'язку з тим, що договори купівлі-продажу жилого будинку та земельної ділянки не були зареєстровані в уповноваженому реєстраційному органі, а відповідно до ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації та ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди виникають з моменту державної реєстрації цих прав, на підставі чого вимушена звернутися з вказаним позовом до суду та прохати в судовому порядку встановити факт прийняття спадщини після померлого чоловіка та визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на зазначене спадкове майно. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та прохала їх задовольнити. Пояснила суду, що вона як дружина [PERSON] є єдиним спадкоємцем першої черги за законом належного йому на день смерті майна, в зв'язку з чим звернулась до нотаріальної контори з заявою про оформлення спадкових прав, в тому числі і по [ADDRESS] житловий будинок та земельну ділянку, на якій цей будинок знаходиться, але нотаріусом їй було відмовлено в оформлені спадкових прав на зазначене майно, оскільки померлий за життя не здійснив держану реєстрацію своїх прав на вказане нерухоме майно, яке було придбано ними в період шлюбу згідно нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу. В зв'язку з відмовою нотаріуса у оформлені її прав на спадкове майно, прохала постановити рішення про визнання за нею права власності на житловий будинок та земельну ділянку, встановивши факт прийняття нею спадщини, оскільки в іншому порядку вона позбавлена можливості захистити свої права. Представник відповідача - Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.55), в судове засідання повторно не з'явився, надавши суду заяву (а.с.78), в якій прохав розглядати справу за відсутності їх представника, в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за відсутності представника відповідача, який в наданих до суду письмових запереченнях на позов прохав врахувати, що відповідно до ст.12 Земельного кодексу України до повноважень сільських рад належить організація землеустрою на території сіл, а згідно ст.33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських рад належать делеговані повноваження з реєстрації суб'єктів права власності на землю та видачу документів, що посвідчують право власності і право користування землею, а у позовних вимогах не зазначено вимогу щодо вчинення певних дій Солонянською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області, при цьому вказано, що з підстав оформлення права власності на земельну ділянку буде Солонянська районна державна адміністрація, так як в її віданні перебувають земельні ділянки на території району. Вважали, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 26 травня 2003 року ВАК №793809 та отриманий на підставі договору відповідно до ст.125 Земельного кодексу України державний акт на право власності є належним правовстановлюючим документом, на підставі якого може бути проведена державна реєстрація права власності на земельну ділянку. Представник відповідача - Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання повторно не з'явився, надавши суду письмову заяву (а.с.56,77,78), в якій позов [PERSON] підтримали та просили розглядати справу за їх відсутності, в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справи за відсутності представника відповідача. Представник третьої особи - Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, надав суду заяву (а.с.75), в якій просив розглядати справу за їх відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що згідно актового запису №772 від 10 червня 1980 року по відділу ЗАГС Ленінського району міста Дніпропетровська [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.9), який помер [INFO] в м. Дніпропетровськ, про що було вчинено актовий запис №4661 від 11 липня 2012 року по відділу державної реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області (а.с.8), та згідно довідки комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 36 від 24 грудня 2012 року №08/528 на день смерті проживав разом з дружиною [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). 26 травня 2003 року [PERSON] у [PERSON] згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №703 договору купівлі-продажу житлового будинку (а.с.11-12) придбав житловий будинок [ADDRESS], загальною площею 47,6 кв.м., житловою площею 25,6 кв.м. літ. А, глинобитний сарай літ. Б, саманний сарай літ. Д, дощатий душ літ. Е, дощату вбиральню літ. Ж, споруди - 1,2, за змістом якого зазначено, що цей договір підлягає реєстрації в Солонянському інвентар бюро, та згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №705 договору купівлі земельної ділянки - земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,42 га по [ADDRESS] в межах та згідно з планом відповідно до виданого 18 квітня 2003 року Башмачанською сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області на ім'я продавця [PERSON] державного акту на право приватної власності 11-ДП №126230, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №683 (а.с.13-14, в якому вказано, що договір підлягає реєстрації у місцевій Раді. Відповідно до ст. 2 КпШС України, яка діяла на момент укладання зазначених договорів купівлі-продажу, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю, що кореспондується з нормами ст.60 Сімейного кодексу України 2002 року та ст.368 ЦК України 2003 року, які є чинними з 01 січня 2004 року, та відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 128 ЦК УРСР, яка діяла на момент укладання договорів купівлі-продажу, передбачалось, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором, а пунктом 8 договору купівлі-продажу житлового будинку передбачено, що право власності на придбаний будинок виникає у покупця з моменту нотаріального посвідчення цього договору (а.с.11), в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що [PERSON] набув право власності на зазначене нерухоме майно незалежно від послідуючої державної реєстрації права власності на придбану нерухомість, так як зазначені норми законодавства почали діяти лише з 01 січня 2004 року відповідно до ЦК України 2003 року, а право власності у померлого на житловий будинок [ADDRESS] виникло з моменту нотаріального посвідчення договору відповідно до чинного на період укладення договору законодавства (а.с.11). Статтями 125,126 ЗК України в редакції на дату укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки, відповідно до якого останній є підставою для видачі Державного акту на право приватної власності на землю (а.с.13), передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами, проте такого акту померлий за час життя на отримав, як і до дня смерті не зареєстрував своїх прав на вказану земельну ділянку, що підтверджується довідкою відділу Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області (а.с.79). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом №990/2002 від 02 грудня 2002 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІ-ДП126230 площею 0,42 га на території [ADDRESS], який був зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 683. У відповідності до вимог ст.1225 ЦК України, ст.120 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення, а у відповідності зі ст.125 цього Кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Відповідно ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі і право власності на земельну ділянку, яке є майновим правом, яке не припиняється внаслідок смерті і входить до складу спадщини. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач як подружжя згідно ст.1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом на майно померлого [PERSON], у зв'язку з постійним проживанням на день смерті свого чоловіка разом з ним та на час відкриття спадщини, прийняла її як згідно положеньч.3 ст. 1268 ЦК України, так і відповідно до вимог ст.1268,1270 ЦК України шляхом подання протягом встановленого законом шестимісячного строку заяви про прийняття спадщини до Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори м. Дніпропетровська, де була відкрита спадкова справа №1237/2012 (а.с.62-73), проте постановою державного нотаріуса від 19 квітня 2013 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] та на земельну ділянку по [ADDRESS] після смерті [PERSON], на підставі того, що договори купівлі-продажу вказаного майна не зареєстровані в уповноваженому реєстраційному органі (а.с.15-16), що свідчить про те, що позивачка не може оформити через нотаріальну контору в порядку спадкування право на житловий будинок та земельну ділянку на своє ім'я. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання права власності в порядку спадкування за законом на зазначене нерухоме майно підлягають задоволенню, в зв'язку з чим за позивачем в порядку спадкування за законом необхідно визнати право власності на житловий [ADDRESS] та на земельну ділянку по [ADDRESS] після смерті [PERSON], які належали йому на підставі нотаріально посвідчених 26 травня 2003 року договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. В той же час, з досліджених судом доказів вбачається, що підстави для встановлення в судовому порядку факту прийняття позивачкою спадщини після померлого спадкодавця [PERSON] відсутні, оскільки відповідно до ст.234,256 ЦПК України в порядку окремого (непозовного) провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності чи відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав та від встановлення яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 3 ст.268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.1269,1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживає постійно зі спадкодавцем, має подати до нотаріуса заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини. Чинним Цивільним Кодексом України не передбачено здійснення права на спадкування шляхом фактичного прийняття спадщини, тому в даному випадку встановлення факту прийняття спадщини для позивачки не впливає на виникнення у неї права на спадкування після смерті її чоловіка. Більш того, відсутні і визначені законом підстави для встановлення такого юридичного факту, оскільки позивачка вчинила всі передбачені законом дії, які свідчать про прийняття нею спадщини. З урахуванням зазначено, суд приходить до висновку, що в задоволені позову в частині встановлення юридичного факту - факту прийняття спадщини необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial