Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом і суду пояснила, що вона працювала у відповідача на посаді головної медичної сестри з 1996 року. 13 грудня 2013 року працівник відділу кадрів разом з юристом закладу повідомили про те, що 12 грудня 2013 року вона, згідно наказу головного лікаря Криничанської центральної районної лікарні звільнена з роботи згідно п.1 ст.41 КЗпП України. При цьому вона не отримала ні наказу про звільнення, ні трудової книжки та розрахунку. Адміністрація закладу відмовилась пояснити причини її звільнення. Позивачка вважає своє звільнення незаконним, просить поновити її на посаді головної медичної сестри комунального закладу «Криничанська центральна районна лікарня Дніпропетровської обласної ради « з 12 грудня 2013 року, стягнути грошові кошти за час вимушеного прогулу з 12 грудня 2013 року та стягнути з відповідача на її користь 10000 гривень моральної шкоди. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково. Вважає, що позивачка, дійсно була звільнення незаконно, просить відмовити в задоволені позову про стягнення моральної шкоди. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено і підтверджується наявними у справі доказами, що позивачка працювала на посаді головної медичної сестри комунального закладу «Криничанська центральна районна лікарня». 12 грудня 2013 року була звільнена з займаної посади згідно наказу № 222К комунального закладу «Криничанська центральна районна лікарня» Дніпропетровської обласної ради від 12 грудня 2013 року за одноразове грубе порушення трудових обов'язків у відповідності до п.1 ст.41 КЗпП України. При звільнені позивачки за одноразове грубе порушення трудових обов'язків відповідачем порушені вимоги п.1 ст.41 КЗпП України, який передбачає, що трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадках одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації, його заступниками, а також службовими особами митних органів, державних податкової інспекцій, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами, тоді як позивачка працювала на посаді головної медичної сестри. Таким чином, у відповідача не було підстав для звільнення позивачки з п.1 ст.41 КЗпП України. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, суд виходить з того, що одноденна заробітна плата [PERSON] складає 173,73 гривень, що підтверджується довідкою про заробітну плату №7 за 2013 рік. У період з 12 грудня 2013 року по 09 квітня 2014 року кількість днів за час вимушеного прогулу складає 98 днів. Таким чином, заробітна плата за вимушений прогул, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки складає: 173,73х98=17025,54 гривень. Позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди відповідачем у відповідності до ст..237-1 КЗпП України підлягають частковому задоволенню, оскільки мова йде про справедливе та розумне відшкодування, а не про покарання відповідача за його неправомірні дії, що не відповідає принципам та завданням діючого судочинства України. З урахуванням викладеного, характеру й ступеня моральних страждань позивачки, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивачки 5000 гривень моральної шкоди. Щодо вирішення питання про стягнення судових витрат, суд враховує, що позивачка звільнена від сплати судового збору, тому на підставі ст..88 ЦПК України сума судового збору підлягає стягненню з відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial