Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

Позивачка звернулася з позовом до відповідача про визнання спільно нажитим майном подружжя квартири №80 будинку №139 мікрорайону «Авіатор» міста Чугуєва Харківської області. В обґрунтування позовних вимог вона вказала в позовній заяві та пояснила у судовому засіданні наступне. З 02.06.1990 року до наступного часу вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дорослих дітей. Під час шлюбу у 1996 році вони за спільні кошти придбали спірну квартиру, але згідно договору купівлі-продажу від 23.08.1996 року посвідченого державним нотаріусом Чугуївської держнотконтори за реєстровим №2-2716, право власності було зареєстроване за відповідачем. В даний час між ними склалися такі стосунки, що вони не можуть добровільно розподілити спірну квартиру. Оскільки спірна квартира була придбана в період шлюбу, то вона є спільною сумісною власністю подружжя і підлягає розподілу в рівних частках. Посилаючись на норми Кодексу про шлюб та сімю України від 1969 року, в період дії яких була придбана спірна квартира, уточнивши позовні вимоги щодо частки, просить визнати за нею право власності на половину квартири, як спільно нажитого майна подружжя. Відповідач та його представник, заперечуючи проти позову, надали письмові заперечення та пояснили у суді, що спірна квартира була придбана відповідачем виключно за його особисті кошти, які він отримав від продажу квартири №98 будинку №1 по Червоногвардійському бульвару Москви. Дану квартиру він отримав в дар від своєї матері [PERSON] за договором дарування від 06.12.1994 року. 23.06.1996 року він продав цю квартиру у Москві, та переїхавши разом із сімєю до Чугуєва Харківської області, купив за ці виручені кошти квартиру в місті Чугуєві. Посилаючись на ст.24 КпШС та ст.57 Сімейного Кодексу України, просять суд в позові відмовити, оскільки вважають квартиру особистою приватною власністю відповідача, як придбану на його особисті кошти. Заслухавши сторони, дослідивши надані докази, суд надходить до наступного. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя, як придбаної в період шлюбу за спільні сімейні кошти, та визнання за нею права власності на половину квартири в порядку застосування ст.22 КпШС України. [PERSON] заперечуючи проти позову, посилаючись на норми ст.24 КпШС та ст.57 Сімейного Кодексу України, вказував на те, що спірна квартира придбана за його власні, особисті кошти, виручені від продажу квартири в Москві, яка була отримана ним в дар від матері, і тому не може бути спільною сумісною власністю подружжя. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.06.1990 року до наступного часу. Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей, які проживають разом з ними в спірній квартирі. Із-за стосунків, що склалися між сторонами, [PERSON] бажає розподілу квартири та визнання за нею права власності на половину квартири, яка була придбана 23.08.1996 року за договором купівлі-продажу між Ульянкіними, як продавцями, та [PERSON], як покупцем, і посвідченого Чугуївською держнотконторою за реєстровим №2-2716. Тобто власником спірної квартири за вказаним договором є [PERSON] і ця квартира придбана в період шлюбу між сторонами. Згідно ст.22 КпШС України, в період дії якої була куплена квартира, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Подружжя користується рівними правами на майно і втому разі, якщо один з них був зайнятим веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Крім цього за правилами ст.25 КпШС України, якщо майно, яке було власністю одного з подружжя, за час шлюбу істотно збільшилося у своїй цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого подружжя або їх обох, воно може бути визнане судом спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 60 Сімейного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також у відповідності до правил ст.61 Сімейного Кодексу України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту ; об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя; якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ; речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правовідносини між сторонами щодо спірної квартири виникли у 1996 році в момент укладання договору її купівлі-продажу та в період дії КпШС України, але спір між ними виник в поточному році, вже в період дії Сімейного Кодексу України (2002 року), і тому суд вважає правомірними застосування як норм КпШС, так і Сімейного Кодексу, оскільки між ними нема протиріччя, а норми Сімейного Кодексу розширюють правове поле їх застосування. Так судом встановлено, що в 1996 році в період шлюбу, відповідач за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу придбав спірну квартиру, в якому він вказаний одним власником нерухомого майна. Але незалежно від цього за наведеними нормами КпШС та Сімейного Кодексу, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності в рівних частках(ст.22 КпШС, ст.70 Сімейного Кодексу). Тому позовні вимоги позивачки базуються на нормах закону і є очевидними. Тоді, як ствердження відповідача щодо спірної квартири, як обєкта особистої приватної власності, підлягають доказуванню. Згідно ст.60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу ; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі ; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір ; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачем в підтвердження того, що спірна квартира придбана ним на кошти виручені від продажу подарованої йому квартири в місті Москва матірю, надав ксерокопії договору дарування від 26.12.1994 року, за яким дійсно його мати подарувала йому однокімнатну квартиру за певною адресою. За наданою відповідачем ксерокопією договору від 21.06.1996 року, відповідач продав однокімнатну квартиру №98 по Червоноармійському бульвару будинок №1 в місті Москва, а 23.08.1996 року купив спірну квартиру в місті Чугуєві. Але ним не надано будь-яких доказів, що саме за виручені гроші від продажу квартири в Москві, була куплена квартира в місті Чугуєві, оскільки з моменту укладання шлюбу і до переїзду в Чугуїв, він працював в Москві будівником і заробляв достатньо грошей для утримання сімї та відкладання для майбутньої купівлі житла, про що заявив у судовому засіданні. Посилання відповідача на ті обставини, що між продажу квартири в місті Москві та купівлею квартири в Чугуєві є невеликій розбіжок у часі (два місяці два дні), не є підтвердженням купівлі спірної квартири тільки за ці гроші, оскільки будь-яких даних про це в самому договорі немає. За розясненнями Пленуму Верховного Суду У країни в П останові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них, але ці випадки підлягають доказуванню на загальних підставах. В ході судового розгляду справи, відповідач не підтвердив та не надав належні і допустимі докази щодо придбання спірної квартири на свої особисті кошти.

Outcome: approved