Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач - ПАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «Капітал» звернувся до суду із позовом до відповідачки - [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що 14.02.2014 року між ВАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «Капітал», правонаступником якого є позивач, та відповідачкою був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1/17/317/20-01-14/0107. За умовами цього договору банк надав відповідачці споживчий кредит у розмірі 23 049,77 грн., строком користування з 14.02.2014 р. до 13.03.2016 р, зі сплатою 15 % річних за користування кредитними коштами, та щомісячної комісії у розмірі 0,75 % від первісної суми кредиту. Погашення кредиту мало відбуватися згідно графіку, який є додатком № 1 до кредитного договору, і його невід`ємною частиною. Банк свої зобов`язання виконав належним чином, надавши відповідачці визначений розмір кредитних коштів, натомість відповідачка порушила умови кредитного договору та здійснювала погашення передбачених платежів нерегулярно. Внаслідок порушення відповідачкою кредитних зобов`язань, станом на 01.06.2015 року утворилась заборгованість на загальну суму 31 319,30 грн., із яких: заборгованість з повернення кредитних коштів - 15 079,57 грн.; заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 1 338,58 грн.; заборгованість по сплаті щомісячної комісії - 1 210,09 грн.; пеня за прострочення основної заборгованості - 1 728,59 грн.; пеня за порушення строків сплати процентів - 437,59 грн. та штраф у розмірі - 11 524,89 грн. За час розгляду справи позивач збільшив позовні вимоги та остаточно просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором на загальну суму - 85 458,84 грн., із яких: -заборгованість з повернення кредитних коштів - 15 079,57 грн.; -заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 4 134,58 грн.; -заборгованість по сплаті щомісячної комісії - 3 803,14 грн.; -пеня за прострочення основної заборгованості - 22 825,13 грн.; -пеня за порушення строків сплати процентів - 4 906,88 грн.; -штраф у розмірі - 11 524,89 грн. -інфляційні втрати за час розгляду справи у суді - 23 184,67 грн. У судовому засіданні, яке проводилось у режимі відео конференції, представник позивача підтримав збільшені позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач позовні вимоги не визнала та пред`явила до позивача зустрічний позов, який уточнила, і в обґрунтування якого вказала, що кредитний договір № 1/17/317/20-01-14/0107 від 14.02.2014 року суперечить Закону «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Зокрема, відповідачка вказувала, що позивачем було неправомірно включено до кредитного договору умову про сплату щомісячної комісії за дії, які він здійснював на власну користь, крім цього, вона сплатила страхову премію ПрАТ «Корал» у розмірі 3 049,77 грн., послуги якої їй були нав`язані банком, а також її зобов`язали відкрити пенсійний рахунок у банку позивача. При цьому п. 4.4.2 кредитного договору було передбачено, що у разі переведення позичальником отримання її пенсії до іншої банківської установи, вона зобов`язана сплачувати щомісячну комісію у розмірі 1,5 % від виданої суми кредиту. Відповідачка також вказувала, що пункти 5.1. та 5.2 кредитного договору суперечать вимогам діючого законодавства і призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. Все вказане на думку відповідачки є ознакою нечесної підприємницької діяльності зі сторони банку. Посилаючись на таке, відповідачка просила суд визнати недійсними несправедливі умови договору № 1/17/317/20-01-14/0107 від 14.02.2014 року щодо сплати комісії, укладення договору страхування та оплати додаткових коштів: комісії - 172,87 грн. та процентів - 134,46 грн., щодо подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те ж саме порушення, і відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 14.08.2018 р. зустрічний позов був прийнятий та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом, а також до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору було залучено ПрАТ «Страхова компанія «Корал». У судовому засіданні, яке проводилось у режимі відео конференції 03.10.18 р. відповідачка частково визнала позовні вимоги в частині розміру основної заборгованості та відсотків за користування кредитом, проти стягнення з неї інших складників кредитної заборгованості заперечувала. Представник позивача заперечував проти задоволення зустрічного позову у повному обсязі. Представник третьої особи без самостійних вимог - ПрАТ «Страхова компанія «Корал» у судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стаття 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з частинами 1,3 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно зі статтею 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК). Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина 1 статті 628 ЦК). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина 1 статті 638 ЦК). Загальні підстави недійсності правочину встановлені частиною 1 статті 215 ЦК, а саме недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою статті 203 цього Кодексу. Правилами частин 1-3 статті 203 ЦК визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК). Закон України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобов`язальні відносини. За змістом статей 11, 18 Закону до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Частиною другою статті 19 Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168 (далі - Правила), які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Відповідно до ч.8 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Із матеріалів справи вбачається, що 14.02.2014 р. між ПАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «Капітал» та [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту № 1/17/317/20-01-14/0107, згідно якого позивач надав відповідачці споживчий кредит у сумі 23 049,77 грн., зі сплатою за користування 15 % річних та строком користування з 14.02.2014 р. до 13.03.2016 р. (пункти 1.1., 1.3 договору). Крім цього, на забезпечення виконання позичальником зобов`язанням було прийнято: - договір застави майнових прав № 1/17/317/20-01-14/9500-0107 від 14.02.2014 р. на грошові кошти, що надходять позичальнику на пенсійний рахунок у ПАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «Капітал»; - договір добровільного страхування відповідальності позичальника за непогашення кредиту № КФ-000117/00/17 від 14.02.2014 р, укладений з ПрАТ «Страхова компанія «Корал» (пункти 2.1.1 та 2.1.2 кредитного договору). Пунктом 1.2. кредитного договору було визначено, що за обслуговування кредиту позичальник щомісяця сплачує банку комісію у розмірі 0,75% відсотка від первісної суми кредиту, визначеної у п. 1.1. договору. Витрати зі сплати комісії були зазначені в Детальному розписі сукупної вартості кредиту, який є Додатком № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 1/17/317/20-01-14/0107 від 14.02.2014 р. В силу ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ч. 1 ст. 1013 ЦК України комітент повинен виплатити комісіонерові плату в розмірі та порядку, встановлених у договорі комісії. Частиною першою статті 1022 ЦК України визначено, що після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Відповідно до п.3.6 Правил, - банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк учиняє на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Таким чином, комісія за видачу кредиту в розмірі 0,75% від первісної суми кредиту, фактично є платою за послуги, що супроводжують кредит, та здійснюються банком на власну користь, оскільки послуг, які б відповідали положенням ст. 1011 ЦК України, кредитний договір не містить. Тому положення кредитного договору щодо сплати комісії є незаконними в силу ч.5 ст.11, ч.ч.1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Щодо правомірності п. 2.1.2 кредитного договору (добровільне страхування кредиту), то суд вважає необхідним зазначити таке. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» № 85-96-ВР від 07.03.1996 р., страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про страхування» страхування може бути добровільним або обов`язковим. Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом. Даний Закон передбачає одним із добровільних видів страхування - страхування кредитів (у тому числі, відповідальності позичальника за непогашення кредиту) (п. 16 ч. 4 ст. 6 Закону). Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Щодо майнового страхування суд вважає необхідним зазначити, що Закон України «Про захист прав споживачів» № 1023-ІV регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про страхування» № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. У ст. 4 цього Закону зазначено, що предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону, і пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування). Метою страхування при укладенні договору майнового страхування є погашення за рахунок страховика ризику майнової відповідальності перед іншими особами чи ризику виникнення інших збитків у результаті страхового випадку. Аналіз наведених норм свідчить, що відносини, які виникають з майнового страхування, не підпадають під предмет регулювання Закону № 1023-ІV і положення цього Закону не застосовуються до відносин майнового страхування. Зазначений Закон може застосовуватися, коли позивач прямо вказує на порушення норм, гарантованих цим Законом, наприклад, права на інформацію при ненаданні для ознайомлення правил страхування тощо. Проте позивачем такого не доведено, як і не доведено того, що договір добровільного страхування відповідальності позичальника № КФ-000117/00/17 від 14.02.2014 р., був укладений нею під тиском чи примусом банку. Тому суд заходить необґрунтованими доводи позивачки щодо недійсності кредитного договору в частині страхування. Щодо доводів позивачки про незаконність п. 4.4.2 кредитного договору щодо зобов`язання позичальника не переводити пенсію в інші банківські установи або відділення поштового зв`язку до повного виконання зобов`язань за кредитним договором і покладення через це на позичальника обов`язку сплатити позивачу щомісячну комісію у розмірі 1,5 % від первісної суми кредиту, суд зазначає наступне. В силу ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, заставою. Так, відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Предметом застави згідно ч. 1 ст. 576 ЦК України може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення. Пунктом 2.1.1 кредитного договору сторони погодили заставу майнових прав на грошові кошти (пенсію) відповідачки, що розміщені на пенсійному рахунку, відкритому на ім`я відповідачки у ПАТ «АКБ «Капітал». Доказів того, що відкриття такого рахунку було проведено всупереч Порядку виплати пенсій та грошової допомоги за згодою пенсіонерів та одержувачів допомоги через їх поточні рахунки в банках, затвердженого Постановою КМУ № 1596 від 30.08.1999 р., судом не здобуто. Статтею 579 ЦК України визначено, що предмет застави може бути замінений лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням такого, п. 4.4.2 кредитного договору щодо зобов`язання позичальника не переводити пенсію в інші банківські установи або відділення поштового зв`язку до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, на думку суду, є такими, що не суперечать ст. 579 ЦК України. Право банку звертати стягнення на грошові кошти, що розміщені на пенсійному рахунку відповідачки узгоджується із приписами ст. 589 ЦК України, яка визначає, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Доводи відповідачки про неможливість своєчасного виконання нею кредитних зобов`язань через припинення позивачем, місцезнаходженням якого є м. Донецьк, що є тимчасово окупованою територією України, обслуговування її пенсійного рахунку, свого підтвердження під час судового розгляду не знайшли. За такого, доводи відповідачки про несправедливість вищевказаних умов кредитного договору, суд знаходить безпідставними і необґрунтованими. Щодо положень п. 5.2 кредитного договору про стягнення з позичальника штрафу у випадку порушення строків повернення кредиту, то суд знаходить обґрунтованими доводи зустрічного позову відповідачки щодо несправедливість і незаконність цього, оскільки за положеннями п. 5.2. штраф нараховується у розмірі 50 % від суми виданого кредиту. Між тим, ч. 2 ст. 549 ЦК України визначає, що штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Виходячи із такого, штраф не може розраховуватись у відсотках від виданої суми кредиту, а тому така умова кредитного договору є недійсною. Пункт 5.1. кредитного договору щодо нарахування пені за порушення строків повернення кредиту та/або сплати процентів, у розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу, суд знаходить таким,що не суперечить закону і не є несправедливим по відношенню до позивача. Суд виходить із того, що в силу ст. 549 ЦК України пеня є видом відповідальності за порушення боржником зобов`язання, і згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України вона обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. З урахуванням вищевикладеного, суд знаходить зустрічний позов [PERSON] таким,що підлягає частковому задоволенню, шляхом визнання недійсними пунктів 1.2 та 5.2 кредитного договору як таких, що є несправедливими і створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Щодо первісного позову ПАТ «Акціонерно-Комерційний Банк «Капітал» до [PERSON] , то суд вважає необхідним його задовольнити частково виходячи із такого. Судовим розглядом встановлено, що внаслідок ж виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором, станом на 01.06.2015 р. утворилася заборгованість на загальну суму - 85 458,84 грн., із яких: -заборгованість з повернення кредитних коштів - 15 079,57 грн.; -заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом - 4 134,58 грн.; -заборгованість по сплаті щомісячної комісії - 3 803,14 грн.; -пеня за прострочення основної заборгованості - 22 825,13 грн.; -пеня за порушення строків сплати процентів - 4 906,88 грн.; -штраф у розмірі - 11 524,89 грн. -інфляційні втрати за час розгляду справи у суді - 23 184,67 грн. Із врахуванням висновків суду за зустрічним позовом, складники кредитної заборгованості у вигляді комісії у розмірі - 3 803,14 грн. та штраф у розмірі - 11 524,89 грн., суд находить такими, що стягненню не підлягають. Щодо заборгованості за тілом кредиту у розмірі - 15 079,57 грн. та заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі - 4 134,58 грн., то суд вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача. Також підлягає стягненню пеня за порушення строків сплати процентів у розмірі - 4 906,88 грн., яка правомірно нарахована банком згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України. Інший вид пені, за прострочення основної заборгованості - 22 825,13 грн., суд вважає можливим зменшити на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України, так як він значно перевищує розмір збитків позивача, та вважає можливим визначити її у розмірі - 15 000 грн. Крім цього, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України з відповідачки слід стягнути інфляційні втрати за час прострочення виконання зобов`язання за період з вересня 2015 по березень 2018 року, та які нараховуються на загальну заборгованість за кредитним договором - 38 214,15 грн. (15 079,57 грн. тіло кредиту; 4 134,58 грн. відсотки; 15 000 грн. пеня за прострочення основної заборгованості - 15 000 грн.; 4 000 грн. пеня за порушення строків сплати процентів - 4 000 грн.). За такого розмір інфляційних втрат з урахуванням індексу інфляції становитиме - 13 627,11 грн., які також підлягають стягненню з відповідачки. Крім цього, в силу ст. 141 ЦК України з відповідачки на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно задоволених вимог у розмірі 2 101,45 грн. судового збору, а з позивача в прибуток держави належить стягнути судовий збір за зустрічним позовом пропорційно задоволених вимог у розмірі - 420,40 грн.

Outcome: partial