Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до Калинівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно, так як 08 листопада 2007 року помер її чоловік [PERSON]. Останнім місцем проживання якого та місцем відкриття спадщини є с. Калинівка Іванівського району Одеської області . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, розташованого в с.Калинівка, вул..Жовтнева, під № 25 Іванівського району Одеської області. Позивачка є спадкоємицею першої черги за законом на вищезазначене майно. Спадщину прийняла, оскільки звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на частину майна отримала свідоцтво про право на спадщину. Отримати свідоцтво про право на спадщину за законом у вигляді житлового будинку позивачка не може оскільки відсутні правовстановлюючі документи на вказаний житловий будинок. Та вони не можуть бути видані після смерті , що суперечить ст. 25 ЦК України , згідно якої цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Тому позивачка звернулась до суду з позовною вимогою про визнання права власності у порядку спадкування за законом до суду. Позивачка надала до суду заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягала. Представник відповідача позов визнав в повному обсязі, про що надав письмову заяву, просив справу розглядати у його відсутність. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити виходячи з наступного. Суд, при дослідженні доказів, якими позивачка обґрунтувала позов встановив, що 08 листопада 2007 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Останнім місцем проживання померлого та відповідно місцем відкриття спадщини було с. Калинівка Іванівського району Одеської області, що підтверджується довідкою Калинівської сільської ради Іванівського району Одеської області. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається із житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами ( А- житловий будинок, Б - сарай, В - комора, Г- погріб, Д - літня кухня, І цистерна, 1-2 огорожа) , розташованого в с.Калинівка, вул..Жовтнева, під № 25 Іванівського району Одеської області. За життя [PERSON] від свого імені заповіту не залишав. Позивачка по справі є спадкоємицею першої черги за законом, так як є дружиною спадкодавця, що підтверджується доданою до матеріалів справи копією свідоцтва про одруження. Позивачка прийняла спадщину, оскільки в установлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та на частину майна отримала свідоцтва про право на спадщину. Доказом цього є фотокопія документів, які знаходяться в матеріалах спадкової справи надані Іванівською державною нотаріальною конторою. Отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок в нотаріальній конторі не є можливим, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на цей будинок на імя померлого та його державна реєстрація, що підтверджується постановою державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Отримати правовстановлюючі документи після смерті не можливо, оскільки цивільна правоздатність припиняється у момент смерті особи відповідно до ст.25 ЦК України. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 р. у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Судом вбачається, що [PERSON] не оформив за життя своє право власності на вказаний житловий будинок, який станом на 15 квітня 1991 року належав до майна колишнього колгоспного двору за чинним раніше законодавством ( ст..120 ЦК УРСР ) Житловий будинок, що входить у склад спадщини, був внесений у погосподарську книгу та відносився до суспільної групи колгоспний двір, що підтверджується випискою з по господарської книги, долученою до матеріалів справи. Задовольняючи позовні вимоги суд, застосовуючи норми матеріального права виходить з такого. Відповідно до ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з положеннями статтей 120-127 ЦК УРСР 1963 року, ст. 17 Закону України «Про власність», постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року за № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», членами колгоспного двору вважалися особи, які приймали участь в громадському господарстві колгоспу, отримували в ньому основні прибутки і приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. У звязку з введенням Закону України «Про власність» така організаційно-правова форма як колгоспи, і відповідно колгоспний двір були припинені. Згідно з п. 4 постанови Верховної [PERSON] України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Відповідно до п. 6 Інструкції ЦСУ СРСР від 15.05.1985 року № 5-24/26, жилі будинки, господарські, побутові будівлі у сільській місцевості, включені у господарські книги, до категорії самовільних відноситися не можуть. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мінюсті 18.07.2002 року за № 157/6445. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відсутність державної реєстрації права власності [PERSON]М, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами не дає підстав для висновку про те, що останній не був власником даного житлового будинку. Ця позиція повністю відповідає практиці Верховного Суду України. Так, постановою ВСУ від 15 січня 2014 року у справі № 6-145цс13 сформована єдина правова позиція по даній категорії справ. Порядок ведення по господарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню по господарського обліку в сільських [PERSON] народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з ч.1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Виходячи з наведеного, суд вважає, що згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. За таких обставин суд вважає за можливе позовну заяву [PERSON] до Калинівської сільської ради Іванівського району Одеської області про визнання права власності на спадкове майно задовольнити.

Outcome: approved