Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, уточнивши який (а.с. 118-123), просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 20 грудня 2001 року, видане державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON], зареєстроване в реєстрі під № 3292, в частині видачі свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] на житловий будинок по 1-пров. Курортному, 1 в селі Усатове Біляївського району Одеської області, що та складається з одного камяного житлового будинку, загальною житловою площею 25,00 кв.м, надвірної споруди: літньої кухні, розташованих на присадибній земельній ділянці Усатівської сільської ради Біляївського району Одеської області розміром 0,06 га, а також визнати частково недійсним п. 1 договору купівлі-продажу від 18 серпня 2003 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 3561 в частині «громадянин [PERSON] продав, а громадянка [PERSON] купила житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: село Усатове Біляївського району Одеської області Перший провулок Курортний, будинок під номером «один» та складається в цілому з одного камяного, покритого шифером житлового будинку, загальною житловою площею 25,00 кв.м та надвірних споруд: літня кухня, розташованих на земельній ділянці площею 0,06 га, що закріплена за Усатівською сільською радою Біляївського району Одеської області». Свої вимоги мотивує тим, що 22 травня 1980 року [PERSON] продав, а її батько [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку, розташованого по 1-пров. Курортному, 1 в с. Усатове Біляївського району Одеської області, загальною житловою площею 40 кв.м з надвірною спорудою: сараєм. Того ж дня, іншу 1/2 частину зазначеного житлового будинку, загальною житловою площею 25 кв.м. з надвірними спорудами: кухнею і сараєм [PERSON] продав [PERSON] У звязку з тим, що 1/2 частина житлового будинку, яка належала її батьку, виходить на вул. Вернидуба, рішенням виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів № 10 від 20 жовтня 1981 року йому було присвоєно адресу - вул. Вернидуба, 50-а. 04 березня 1988 року [PERSON] продав 1/2 частину спірного житлового будинку [PERSON], яку після смерті останнього успадкувала його дружина [PERSON], отримавши 15 червня 1990 року в Біляївській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом. Крім того, цього ж дня [PERSON] отримала в Біляївській районній державній нотаріальній конторі свідоцтво про право власності на 1/2 частину спірного житлового будинку. Після смерті [PERSON] 20 грудня 2001 року [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом на весь житловий будинок. Після цього, 18 серпня 2003 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою: с. Усатове Біляївського району Одескої області по 1-пров. Курортному, 1. Вказує, що [PERSON] ніколи не належав весь житловий будинок. На даний час належна їй 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами та 1/2 частина житлового будинку з надвірними спорудами, яку [PERSON] продав [PERSON], знаходиться під одним дахом, але за різними адресами. Зазначає, що при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2001 року після смерті [PERSON], державний нотаріус помилково вказала, що спадкове майно складається з одного камяного житлового будинку з надвірними спорудами, при цьому [PERSON] достовірно знав про те, що його матері належала лише 1/2 його частина, але умовчав про це. Про зазначені обставини [PERSON] умовчав і при укладенні 18 серпня 2003 року договору купівлі-продажу з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Вважає, що [PERSON] не мав права отримувати в спадщину цілий житловий будинок, на протязі 2001-2003 р.р. заперечував та умовчував про це, хоча вона неодноразово зверталася до нього з проханням продати належу йому 1/2 частину будинку. Вказує на ту обставину, що має місце омана, у звязку з чим звернулася з позовом до суду. У судовому засіданні позивачка та її представник наполягали на задоволенні позовних вимог і пояснили, що свідоцтво про право на спадщину і договір купівлі-продажу мають бути визнані частково недійсними з підстави, передбаченої ст. 57 ЦК України (в редакції 1963 року), оскільки мала місце омана. [PERSON] достовірно знав, що його батькові не належить весь житловий будинок. Після перерви у судовому засіданні позивачка до судового засідання не зявилася, але подала заяву, в якій наполягала на задоволенні позовних вимог і просила справу розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча повідомлявся про день слухання справи належним чином. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, подав заперечення на позов і просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у запереченні. Крім того, заявив про застосування строку позовної давності. Треті особи приватний нотаріус Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та державний нотаріус Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області до судового засідання не зявилися, але надіслали до суду заяви, в яких вказали про те, що просять справу розглядати без їх участі. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, 22 травня 1980 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за № 30, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 40 кв.м, з надвірною спорудою: сараєм, що розташований в с. Усатове по 1-пров. Курортному, 1 Біляївського району Одеської області (а.с. 7). Цього ж дня, між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за № 31, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 25 кв.м, з надвірними спорудами: кухнею, сараєм, що розташований в с. Усатове по 1-пров. Курортному, 1 Біляївського району Одеської області (а.с. 10). Наказом по радгоспу ім. Кірова № 129 від 25 квітня 1980 року за [PERSON] та [PERSON] були закріплені земельні ділянки у розмірі по 0,06 га за кожним та по 1/2 частині житлового будинку, куплених у гр-на [PERSON], в с. Усатове по Першому Курортному провулку, 1 Біляївського району Одеської області, відповідно до довідок, виданих директором колгоспу [PERSON] (а.с. 8, 11). У звязку з тим, що 1/2 частина житлового будинку, яка належала [PERSON], виходить на вул. Вернидуба, йому було присвоєно адресу - вул. Вернидуба, 50-а, с. Усатове Біляївського району Одеської області, про що свідчить протокол засідання виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів Біляївського району Одеської області № 10 від 28 жовтня 1981 року (а.с. 12-14). 29 грудня 1996 року помер [PERSON] батько позивачки. Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 40 кв.м з надвірними спорудами: сараєм, гаражем, який розташований в с. Усатове Біляївського району Одеської області по вул. Вернідуба, 50-а, яку успадкувала дружина померлого мати позивачки [PERSON], отримавши в Біляївській державній нотаріальній конторі 25 листопада 1997 року свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 2-2199 (а.с. 15). 28 листопада 1997 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар 1/2 частину зазначеного вище житлового будинку з надвірними спорудами, відповідно до договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого у реєстрі за № 2-2271 (а.с. 16). З технічного паспорту на житловий будинок вбачається, що житловий будинок побудований у 1958 році і станом на 24 квітня 2008 року він складається з таких приміщень: 1-1 прихожа площею 23,0 кв.м, 1-2 котельня площею 10,8 кв.м, 1-3 санвузол кімната площею 4,2 кв.м, 1-4 житлова кімната площею 11,8 кв.м, житлова кімната площею 16,4 кв.м, 1-6, коридор площею 16,4 кв.м, 1-7 житлова кімната площею 9,3 кв.м, 1-8 кухня площею 13,1 кв.м з надвірними спорудами: Б гаражем, В навісом, Г сараєм, І цистерною, № 1 огорожа (а.с. 18-22). 04 березня 1988 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений секретарем виконкому Усатівської сільської ради народних депутатів та зареєстрований в реєстрі за № 16, відповідно до якого [PERSON] продала, а [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 25 кв.м, з надвірною спорудою: літньою кухнею, що розташований в с. Усатове по 1-пров. Курортному, 1 Біляївського району Одеської області. 16 вересня 1997 року помер [PERSON], згідно свідоцтва про смерть (а.с. 142) Після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину житлового будинку, загальною житловою площею 25 кв.м з надвірною спорудою: літньою кухнею, який розташований в с. Усатове Біляївського району Одеської області по 1-пров. Курортному, 1, яку успадкувала дружина померлого [PERSON], отримавши в Біляївській державній нотаріальній конторі 15 червня 1999 року свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 2-717 (а.с. 147). Цього ж дня, [PERSON] отримала свідоцтво про право власності, посвідчене державним нотаріусом [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 2-716, відповідно до якого їй, як дружині [PERSON], померлого 16 вересня 1997 року, належить право власності на 1/2 частку в спільному майні, набутому подружжям за час шлюбу. Спільне майно, право власності на яке в зазначеній частці посвідчується за [PERSON], складається з житлового будинку 1/2 частина, загальною житловою площею 25,00 кв.м з надвірною спорудою: літньою кухнею, що знаходиться в с. Усатове Біляївського району Одеської області по 1-пров. Курортному, 1 (а.с. 146). Тобто [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину на весь житловий будинок, хоча повинні були видані на 1/2 його частину (1/4 у порядку спадкування і 1/4 як спільне сумісне майно). 19 червня 2001 року померла [PERSON], згідно свідоцтва про смерть (а.с. 151) Після її смерті спадкове майно успадкував відповідач [PERSON] та отримав в Біляївській державній нотаріальній конторі Одеської області свідоцтво про право на спадщину за законом, посвідчене державним нотаріусом [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за № 3392, на весь житловий будинок по 1-пров. Курортному, 1 в с. Усатове Біляївського району Одеської області (а.с. 161). Зі змісту зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом вбачається, що житловий будинок належав померлій на підставі: свідоцтва про право на спадщину за законом та свідоцтва про право власності, виданих Біляївською державною нотаріальною конторою Одеської області 15 червня 1999 року, за реєстровими № № 2-717, 2-716. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України (в редакції 2004 року), новий Цивільний кодекс України застосовується до прав та обовязків, які продовжують існувати після набрання ним чинності, а тому при вирішенні цього спору, суд вважає необхідним виходити як з положень ЦК України\~(в редакції 1963 року), який діяв на\~\~момент отримання відповідачем оспорюваного свідоцтва про право на спадщину за законом та укладення останнім договору купівлі-продажу житлового будинку, так і з положень ЦК України (в редакції 2004 року). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що померла 19 червня 2001 року [PERSON] успадкувала лише 1/2 частину спірного житлового будинку після смерті чоловіка, яку, в свою чергу, мав прийняти у спадщину [PERSON] після смерті матері. Однак державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області [PERSON] при видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 20 грудня 2001 року було помилково вказано, що спадкове майно складається з цілого житлового будинку. 18 серпня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Біляївського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 3561, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила житловий будинок, загальною житловою площею 25 кв.м, з надвірною спорудою: літньою кухнею, що розташований в с. Усатове по 1-пров. Курортному, 1 Біляївського району Одеської області (а.с. 26). Позивачка вказує, що при отриманні відповідачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері та в подальшому укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку з [PERSON] [PERSON] умовчав про те, що йому належить лише 1/2 його частина, а тому, на її думку, має місце обман. Позивачка просить вирішити спір між нею та відповідачами на підставі ч.1 ст. 57 ЦК УРСР, ст. 230 ЦК України, які передбачають недійсність угоди, укладеної внаслідок обману, та застосувавши правові наслідки вчинення правочину під впливом обману. При цьому зазначає, що [PERSON] на протязі 2001-2003 р.р. заперечував і замовчував, що він отримав свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок. Вважає, що свідоцтво про право на спадщину і договір купівлі-продажу мають бути визнані недійсними, оскільки [PERSON] ввів її в оману шляхом замовчування тієї обставини, що йому було видано свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок, хоча мало бути видано на 1/2 його частину. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як розяснено в п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Ч.3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «П ро судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Позивачкою та її представником у судовому засіданні не доведено, що мав місце обман, що одна сторона правочину ввела іншу сторону правочину в оман, натомість вона пояснює, що [PERSON] ввів її в оману, але вона не являється стороною правочину, що виключає задоволення позову з цих підстав. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого субєктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.\~Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено,\~що у позивача немає субєктивного права,\~про захист якого він просить,\~або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось,\~суд повинен відмовити в позові не через пропущення позовної давності,а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Представник відповідача посилається на ту обставину, що [PERSON] було відомо про те, що [PERSON] є власником спірного житлового будинку, оскільки, як суміжний користувач, вона підписувала акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, наданої для будівництва жилого будинку, господарських будівель і споруд по пров. 1-му Курортному, 1 в с. Усатове (а.с. 48), проте з позовом вона звернулась лише 04.07.2016 р., але з ситуаційної схеми вбачається, що було погоджено межі земельної ділянки, на якій розташовано 1/2 частину житлового будинку. Виходячи з наведеного суд вважає, що строк позовної давності позивачкою не пропущено. З урахуванням викладеного, суд вважає, що оскільки позивачкою у судовому засіданні не доведено обставини, на які вона посилалася як на підтвердження своїх вимог, підстави для задоволення позову відсутні.

Outcome: dismissed