Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що вона проживала однією сім`єю зі своїм чоловіком [PERSON] з 1959 року і до його смерті 2007 року в [ADDRESS]. В них народилися діти: син [PERSON] та дочка [PERSON] 27.02.1971 року позивачка зі своїм чоловіком [PERSON] офіційно зареєстрували свій шлюб. За час спільного проживання спільною працею та за спільні кошти, ведучи спільний бюджет та господарство згідно дозволу Виконавчого комітету Великоберезнянської районної ради депутатів трудящих Закарпатської області від 09 грудня 1958 року, побудували житловий будинок в [ADDRESS]. У вказаному будинку зі своєю сім'єю позивачка проживала все своє спільне з чоловіком [PERSON] життя та після його смерті проживає по сьогоднішній день. За час життя чоловік позивачки [PERSON] склав заповіт . яким заповів своєму синові [PERSON] належний йому будинок з надвірними будовами та спорудами, що розташований в [ADDRESS]. [INFO] помер чоловік позивачки [PERSON] Разом з позивачкою в цьому будинку проживали її син [PERSON] невістка [PERSON] та онука [PERSON] з своїм чоловіком [PERSON] Онука позивачки [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] 13 листопада 2004 році та прийняла його прізвище [PERSON]. В молодої сім`ї народилася дитина правнук позивачки [PERSON]. [INFO] сталася страшна біда та онука позивачки [PERSON] трагічно загинула в дорожньо-транспортній пригоді. Після смерті онуки її чоловік залишився проживати в будинку з позивачкою. 13 жовтня 2011 року син позивачки [PERSON] подарував своєму зятеві [PERSON] належний нібито йому будинок в [ADDRESS]. Позивачка [PERSON] зазначала, що вона не знала про це, аж поки в травні 2014 році її син [PERSON] не повідомив її . Відтак позивачка дізналася про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів. А тому просить суд скасувати рішення виконавчого комітету Костринської сільської ради Великоберезнянського району № 47 від 19.08.2010 року на підставі якого було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно, визнати недійсним укладений 13.10.2011 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] договір дарування житлового будинку. Також просить визнати за нею право власності на ? частину житлового будинку із надвірними будівлями і спорудами, що розташований на земельній ділянці площею 0,0884 га., в [ADDRESS] та визнати за нею право на обов'язкову частку в спадщині за померлим. Позивачка подала заяву про збільшення позовних вимог, оскільки їй стало відомо , що відповідач [PERSON] виготовив акт на земельну ділянку площею 0,0884 га , що в [ADDRESS] та просить визнати його нечинним та скасувати,а також рішення 9 сесії 6 скликання від 26.04.2012 року виданої Костринською сільською радою визнати нечинним та скасувати. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала повністю та показала суду,що вона з своїм чоловіком побудували будинок в 1959 році. Чоловік її помер 2007 році, а 2008 році померла її онука [PERSON], яка була одружена з [PERSON], після смерті онуки [PERSON] залишився в них проживати разом з своїм сином, а її правнуком [PERSON]. Вона не знала , що будинок був подарований [PERSON], а дізналася про це лише в травні 2014 року. Про те, що вона з 1959 року проживала в спірному будинку, а також будувала його разом з покійним чоловіком, можуть ствердити сусіди, родичі. Крім того, від спільного подружнього життя в них з покійним чоловіком народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO], які є спадкоємцями за померлим чоловіком. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечує проти його задоволення. Також пояснив, що померлий у 2007 році батько [PERSON] заповідав все своє майно йому, склавши заповіт. Після смерті його доньки зять [PERSON] з його внуком [PERSON] продовжували проживати й спірному будинку. Відповідач [PERSON] зазначив, що він подарував будинок зятю [PERSON] з умовою , що останній буде допомагати їм та будинок залишиться його онукові. Він не розумів, що між ним і його зятем укладається саме договір дарування і він не знав про наслідки укладання такого договору. Відповідач [PERSON] в попередньому судовому засіданні позов не визнав та показав суду, що десять років проживає в [ADDRESS] разом з батьками покійної його дружини. Жили мирно та дружно, доки не знайшов собі іншу жінку та хотів з нею одружитися. [PERSON] є його тестем, разом ремонтували машини, займалися ремонтом будинку. [PERSON] отримав будинок в спадок за заповітом від свого померлого батька [PERSON], який помер у 2007 році. Тесть сам просив його залишити проживати з ними, та неодноразово говорив, що подарує йому їхній будинок. І в 2011 році вони оформили у приватного нотаріуса договір дарування на цей будинок. Про дарування будинку знали всі. Просить в позові відмовити у зв'язку з пропущенням строку позовної давності. Представник відповідача Костринської сільської ради та представник виконавчого комітету Костринської сільської ради в судове засідання не з'явилися однак від представника Костринської сільської ради надійшла до суду заява про розгляд справи у їх відсутності, позов не визнає. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. В судовому засіданні встановлено , що [INFO] помер [PERSON], який був головою дворогосподарства будинку [ADDRESS], що стверджується виписками з господарських книг. За своє життя [PERSON] склав заповіт, яким заповідав належний йому будинок з надвірними будовами та спорудами, що розташований в [ADDRESS] своєму синові [PERSON]. Заповіт було складено 19.02.2007 року та зареєстровано в реєстрі за № 08 в Костринській сільській раді, копія заповіту в матеріалах справи. Також встановлено, що 06 вересня 2010 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно на [PERSON], підставою видачі якого є рішення виконкому Костринської сільської ради видане від 19.08.2010 року, що видано в обхід процедури спадкування. А також , що спірний будинок був подарований [PERSON] [PERSON] [PERSON] 13.10.2011 року. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Без звернення спадкоємців до нотаріальної контори за одержанням свідоцтва про право на спадщину збільшується ймовірність порушення прав інших осіб, спадкоємців за заповітом, спадкоємців, які прийняли спадщину. Згідно статті 1241 ЦК України право на обов'язкову частку у спадщині мають: - малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).Розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення; - до обов'язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов'язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця; - будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов'язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов'язкову частку. За згодою особи, яка має право на обов'язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Частиною 3 статті 1268 ЦК України передбачено, що той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов'язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Частина 3 статті 1235 ЦКодексу передбачає, що заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини Оскільки, як вбачається з матеріалів справи, на час смерті чоловіка позивачки [PERSON], вона проживала в будинку, була пенсіонеркою, на даний час проживає, мала обов'язкову частку в спадковому майні, суд вважає, що вона прийняла спадщину, а тому рішення виконкому Костринської сільської ради від 19.08.2010 року є незаконним, і підлягає скасуванню, так як прийняте з порушенням вимог закону. Підлягає скасуванню і свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] від 06 вересня 2010 року, видане на ім'я [PERSON] та підставі рішення виконкому від 19.08.2010 року, яке прийняте з порушенням вимог закону. Судом встановлено, що 13.10.2011 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, згідно умов якого відповідач [PERSON] передає, а відповідач [PERSON] прийняв передане йому безоплатно у власність майно від дарувальника житловий будинок із надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою [ADDRESS] Статтею 13 ЦК України визначено, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 і 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні безоплатно майно у власність. Дарування майна іншим особам належить до виключного права власника майна, що є предметом договору дарування. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»вказано , відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦПК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В судовому засіданні встановлено, що договір дарування, вчинений відповідачем [PERSON], не відповідав його внутрішній волі, оскільки він думав, що укладає договір довічного утримання, який забезпечував би йому та його дружині сторонній догляд з боку [PERSON] та в пам'ять своєї померлої доньки, вважав, що цей будинок буде належати онуку - [PERSON]. Даний правочин не може залишатися в силі, так як не відповідає загальним вимогам, додержання яких, є необхідною умовою для чинності правочину і відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України такий правочин являються недійсним. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину-ч.2 ст.216 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 229 ЦК, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину. Крім того, оскільки свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.09.2010 року на ім'я [PERSON] видане з порушенням норм чинного законодавства, тому суд вважає, що договір дарування від 13.10.2011 року укладений між [PERSON] та [PERSON] слід визнати недійсним. Так, свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони знали зі слів відповідача [PERSON] про те, що [PERSON] обіцяв подарувати свій будинок саме йому , своєму зятеві. Також свідки ствердили, що і їм особисто казав [PERSON] про те, що подарує будинок своєму зятеві. Однак, суд не може взяти до уваги ці покази свідків. Згідно зі ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР (1969) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною власністю. Пунктом 2 Указу Президії Верховної Ради Української РСР Про порядок введення в дію Кодексу про шлюб та сім'ю Української РСР встановлено, що Кодекс про шлюб та сім'ю Української РСР застосовується до шлюбно-сімейних правовідносин, що виникли після введення його в дію, тобто з 1 січня 1970 року. По шлюбно-сімейних правовідносинах, які виникли до 01 січня 1970 року, Кодекс застосовується до тих прав і обов'язків, що виникнуть після введення в дію Кодексу, за винятками, встановленими наступними статтями цього Указу. Пунктом 4 Указу Президії Верховної Ради Української РСР визначено, що правила статей 24,25,26 та 28 Кодексу щодо прав подружжя на майно та його розділу застосовуються у відношенні всього майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в тому числі й набутого ним до 01 січня 1970 року. Як встановлено в судовому засіданні: свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони проживають по сусідству з позивачкою вже тривалий час. Вони ствердили, що позивачка та померлий [PERSON] стали разом проживати в спірному будинку з 1959 року. В тому ж році вони обвінчалися і в них народився сина [PERSON] та донька [PERSON]. Вони також пояснили, що позивачка разом зі своїм покійним чоловіком здійснювали будівництво, облаштування їхнього будинку. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є донькою позивачки та померлого [PERSON], народилася і виросла в спірному будинку. Також пояснила, що вона фактично є одним із спадкоємців після смерті батька. Однак, вона не зверталася після його смерті до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Вважала за потрібне не претендувати на частину спадщини на користь сина своєї племінниці [PERSON]. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частини спірного будинку за позивачкою та про визнання її права на обов'язкову частку підлягає до задоволення. Також обґрунтованими є вимоги позивача про скасування Державного акта про право власності на земельну ділянку виданий Костринською сільською радою на ім'я [PERSON] та рішення 9 сесії 6 скликання від 26.04.2012 року Костринської сільської ради, що стала підставою для видачі оспорююваного Державного акту. Доводи відповідача [PERSON] про пропуск строку позовної давності позивачкою не можна брати до уваги, оскільки перебіг такого строку щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як встановлено в судовому засіданні, про порушення своїх прав позивачка довідалася в травні 2014 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved