Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивачка у грудні 2019 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи: [PERSON] , державний реєстратор Одеської обласної філії КП «Центр державної реєстрації Іскров Олег Вікторович» про визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна з чужого незаконного володіння. В результаті автоматизованого розподілу цивільна справа передана судді Приморського районного суду м.Одеси Домусчі Л.В., отримано суддею 09.12.2019 року. Ухвалою суду від 10.12.2019 року позовну заяву залишено без руху. 23.12.2019 року до суду надійшла заява на виконання ухвали суду про залишення позову без руху та надано уточнену позовну заяву відповідної якої позивач звертається до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів, в якій просить (а.с.58-65 т.1): - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.11.2001 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Водяхіною О. О., приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу 16.11.2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 2962; - визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 16.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Змисловською Т. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16.08.2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 1489; - визнати недійсним договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , укладений 08.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Бойко О. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.04.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 613 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 31088458 від 08.04.2019 18:46:55 внесений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко О. В. у зв`язку із посвідченням договору дарування, серія та номер 613, виданого 08.04.2019 року; В обґрунтування позовних вимог Позивач зазначає, що вона вважає себе спадкоємцем колишнього власника квартири за адресою: [ADDRESS] [PERSON] , у зв`язку із тим, що вона разом зі своєю матір`ю [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2003 року до моменту смерті [PERSON] проживали разом однією сім`єю. [PERSON] помер [INFO] . Позивач також вказує, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді вказаної квартири. Позивач зазначає, що після звернення до нотаріуса, їй стало відомо про укладення спірних договорів та відчуження квартири за адресою: [ADDRESS] на користь Відповідача [PERSON] із подальшим відчуженням на користь [PERSON] та наступним відчуженням на користь [PERSON] , вказуючи, що спірна квартира вибула з власності [PERSON] поза його волею, а договори відчуження були укладені із порушенням норм законодавства. 26 грудня 2019 року прийнято до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів. Ухвалою суду від 28 січня 2020 року заяву позивачки про забезпечення позову по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсними договорів - задовольнити частково. Забезпечено позов до розгляду справи по суті шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечував вказуючи на його безпідставність, надавши 10.02.2020р. відзив (а.с.95-100). У відзиви на позовну заяву зазначено, що Позивачем ставиться питання про визнання недійсними правочинів, стороною яких він не виступав. При цьому, на думку Відповідача оспореними правочинами права та інтереси Позивача не порушені, а доводи, про те, що Позивач є спадкоємцем колишнього власника квартири за адресою: [ADDRESS] - [PERSON] не відповідають дійсності. Ухвалою суду від 28.07.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено до судового розгляду по суті на 19.11.2020р. 19.11.2020р. в судове засідання не з`явились представник позивачки, відповідачі, проте у зв`язку з неявкою та відсутністю належного повідомлення інших учасників справи, судове засідання відкладено на 18.01.2021р. 18.01.2021р. в судове засідання з`явився представник [PERSON]-адв.Павельченко П.А. , інші учасники справи не з`явились, про час і місце судового засідання сповіщались належним чином, причини неявки суду не повідомили, у зв`язку з чим судове засідання відкладено на 02.03.2021р. У судове засідання, призначене на 02.03.2021р. сторони не з`явились, про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, представником відповідача [PERSON] надано заяву про розгляд справи за його відсутності, інші учасники судового розгляду про причини неявки суду не повідомили. Від представник позивачки адв. Антонової Л.Г. надійшла заява про відкладання судового засідання у зв`язку з хворобою. Проте, суд враховуючи позицію ВС від 22.05.2019р. по справі № №310/12817/13 де зазначається, що Процесуальний закон не вказує на необхідність врахування судом поважності причин повторної неявки позивача до суду. Такі положення процесуального закону пов`язані із принципом диспозитивності цивільного судочинства, у відповідності до змісту якого особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами. Зазначені наслідки настають незалежно від причин повторної неявки, які можуть бути поважними. Таким чином, навіть маючи докази поважності причин неявки позивача, суд повинен залишати позовну заяву без розгляду. Зазначена норма дисциплінує позивача, як ініціатора судового розгляду, стимулює його належно користуватися своїми правами та не затягувати розгляд справи. Якщо позивач не може взяти участь в судовому засіданні, він може подати заяву про розгляд справи за його відсутності. Така заява може бути подана на будь-якій стадії розгляду справи. Правове значення в даному випадку має лише належне повідомлення позивача про день та час розгляду справи, повторність неявки в судове засідання та неподання заяви про розгляд справи за відсутності позивача. Проте якщо відповідач наполягає на розгляді справи по суті, справа розглядається на підставі наявних у ній доказів.. Таким чином, враховуючи , що розгляд справи триває значний час, з грудня 2019р, також заяву представника [PERSON] про розгляд справи у його відсутність, за якою просив відмовити у позові, суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю представника позивача та інших учасників справи згідно ч.1 ст.223 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ст.268 ЦПК України, датою складення цього судового рішення 15.03.2021 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини справи. Квартира за адресою: [ADDRESS] належала на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 07.07.1993 року, виданого УЖКГ виконкому Одеської міської ради народних депутатів, розпорядження № 11443 від 07.07.1993 року [PERSON] та його матері [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається, що 16.11.2001 року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Водяхіною О. О., приватним нотаріусом Севастопольського міського нотаріального округу 16.11.2001 року, зареєстрований в реєстрі за № 2962. Право власності на вказану квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 16.11.2001 року було зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення державного реєстратора КП «Центр державної реєстрації» Іскрова О.В. від 23.08.2018 індексний номер 41763698. [PERSON] померла у 2003 році. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , яке видане 02 жовтня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 9963. Доказів того, що позивачка зверталась до нотаріуса з приводу прийняття спадщини після смерті [PERSON] суду позивачем не надано. 16.08.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Змисловською Т. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 16.08.2018 року, зареєстрований в реєстрі за № 1489. 08.04.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений Бойко О. В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 08.04.2019 року, зареєстрований в реєстрі за № 613. Позивачка вважає, що договори відчуження квартири укладені всупереч вимогам законодавства, вказує, що наявні підстави для визнання вказаних правочинів недійсними та обґрунтовує своє порушене право у зв`язку з тим, що вона є спадкоємцем 4 черги. Вирішуючи спір по суті суд виходить із наступного. Судом не встановлено, що позивачка звернулась у встановленому законом порядку до нотаріуса с заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] та про те що було заведено спадкову справу та відмовлено їй у видачі свідоцтва . Крім того суд критично сприймає доводи Позивача щодо підстав виникнення в неї права на спадщину, яка відкрилася у зв`язку із смертю [PERSON] , адже належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження факту проживання, ведення спільного господарства та спільного бюджету [PERSON] , її матері [PERSON] разом із [PERSON] однією сім`єю, до дати смерті останнього [INFO] Позивачем не надано. Посилання Позивача на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.12.2016 року по справі № 522/23193/16-ц, яким встановлено факт проживання однією сім`єю [PERSON] з [PERSON] з 2003 року по день його смерті [INFO] та з [PERSON] з 2003 року по день її смерті [INFO] суд не приймає до уваги з огляду на наступне. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18.10.2018 року у справі №522/23193/16-ц вказане рішення Приморського районного суду м. Одеси скасовано, заяву [PERSON] , заінтересована особа - [PERSON] про встановлення факту проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, але які не перебувають у шлюбі між собою - залишено без розгляду. Роз`яснено, що вона має право подати відповідний позов до суду на загальних підставах. Ухвала суду апеляційної інстанції заявником не оскаржена. Згідно ухвали апеляційного суду від 18.10.2018 р. також встановлено, що [PERSON] звернулася в листопаді 2016р. до суду з вищезазначеною заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - її проживання однією сім`єю з [PERSON] з 2003 року по день його смерті та з [PERSON] з 2003 року по день її смерті - [INFO] . Із заяви вбачається, що встановлення вищевказаного факту їй необхідно було для оформлення спадщини. У заяві вона не вказує про наявність інших спадкоємців. Разом з тим, встановлено, що на спадщину після смерті [PERSON] претендують інші особи, зокрема, - апелянт [PERSON] , [PERSON] .. У суді першої інстанції розглядається справа за позовом [PERSON] , про встановлення факту родинних відносин з померлим. (№522/4711/17). Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Вказаний правовий висновок викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №643/9788/13-ц. За правилами, передбаченими ст. ст. 1264, 1268 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з п.1 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Статтею 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 3 ст. 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки до спадкоємців четвертої черги за законом можуть бути віднесені особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше п`яти років до часу відкриття спадщини, вели спільне господарство та спільний бюджет із спадкодавцем, то обов`язок доведення даних обставин належними та допустимими доказами покладається на позивача. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення з спадкодавцем спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 82 ЦПК України передбачає, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. При цьому судом встановлено, що позивачка зареєстрована за іншою адресою ніж у спадкоємця. Доказів того, що її мати зверталась, яка також була зареєстрована за іншою адресою, до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини відсутні. Як вбачається із матеріалів справи, позивачкою по справі, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не доведено належними та допустимими доказами здійснення позивачкою разом із спадкодавцем спільних витрат, наявності спільного бюджету, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання спільного майна, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином відсутні докази того що позивачка прийняла спадщину як спадкоємець четвертої черги. Суд також не приймає до уваги надані Позивачем копії квитанцій про сплату комунальних платежів та виписок з медичної документації, адже з вказаних копій документів неможливо встановити особу, яка здійснювала відповідні платежі за комунальні послугу та лікування [PERSON] . Суд вважає , що саме по собі спілкування, допомога у лікуванні, купівля позивачем для померлого ліків під час хвороби , а згодом і поховання не є підтвердження факту спільного проживання та наявності спільного побуту, взаємних прав і обов`язків, які передбачено статтею 1264 ЦК України. Інших доказів, які мали підтвердити той факт, що позивачка з померлим [PERSON] проживали однією сім`єю, мали спільний побут, взаємні права та обов`язки, суду позивачкою надано не було. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України свідчить про те, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. До аналогічних висновків про застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Касаційний цивільний суд Верховного Суду при розгляді справи №522/11532/15-ц (постанова від11 вересня 2019 року). Таким чином, обов`язковою умовою для задоволення позову про визнання недійсним правочину, заявленого особою, яка не була учасником такого правочину, є встановлення із посиланням на належні та допустимі докази факту порушення прав чи законного інтересу Позивача у зв`язку із укладенням оспорюваного правочину. При цьому, тягар доказування наявності порушеного права чи законного інтересу у зв`язку із укладенням оспорених правочинів покладається на Позивача. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Таким чином, Суд приходить до висновку, що позивачкою не доведено факту порушення її прав чи законного інтересу у зв`язку із укладенням оспорених правочинів, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З урахуванням викладеного, Суд не надає оцінку доводам Позивача про невідповідність оскаржуваних договорів приписам законодавства, адже у будь-якому разі саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed