Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом. У позові вказала, що перебуває у шлюбі з відповідачем з 12.10.2012 року. Від даного шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей доньку [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 21.08.2014 року з відповідача на її користь були стягнуті аліменти на утримання дитини [PERSON] та кошти на її утримання до досягнення дитиною [PERSON] трирічного віку. 06.03.2016 року аліменти на її утримання були припинені. Аліменти на малолітню доньку [PERSON], [INFO] з відповідача не стягувалися. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому просила стягнути з нього аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та витрати на правову допомогу у розмірі 250 грн. У судове засідання позивачка [PERSON] не зявилася, надавши суду заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутності, позов просить задовольнити. Ухвалою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 19.10.2016 року було направлено судове доручення до Московського районного суду м.Харківа про допит у якості відповідача [PERSON], який проживає за межами [INFO]. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. У судовому засіданні Московського районного суду м.Харківа, яке відбулося 05.12.2016 року, відповідач надав пояснення щодо заявлених позовних вимог, позов визнав, зазначив, що не бажає бути присутнім у судовому засіданні при розгляді справи по суті, не заперечує проти розгляду справи у його відсутності. Відповідно до ст.. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню у звязку з наступним. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб І-ВЛ № 195657 від 12.10.2012 року (а.с. 3). Сторони мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження І-ВЛ № 306952 від 13.03.2013 року, згідно якого батьком дитини записаний [PERSON], та доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження І-ВЛ № 265954 від 21.10.2014 року, згідно якого батьком дитини записаний [PERSON] (а.с. 4-5). Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. На підставі ч.1 ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.2 ст.182 Сімейного кодексу України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст.184 Сімейного кодексу України. Частиною 1 статті 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За змістом зазначених норм, будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. На даний час ніякої домовленості щодо виконання обов'язку утримувати дитину між сторонами не має, договір про сплату аліментів на дитину, в якому було б визначено розмір та строки виплати аліментів, між позивачем та відповідачем не укладався. Як вбачається з положень Сімейного кодексу України, спір щодо витрат на утримання дитини може містить незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2012 року по справі №6-35893св12). Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від №3 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутись до суду з відповідним позовом. Як вбачається з довідки ЖБК № 249 «Дніпроспецсталь-16» [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], разом з донькою [PERSON], [INFO] (а.с. 8). У звязку з викладеним, враховуючи, що батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини, а також те, що дитина проживає разом з матірю, виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менш, ніж 30% прожиткового мінімуму відповідного віку дитини. Доказів того, що відповідач не в змозі сплачувати на дитину аліменти у вищезазначеному розмірі, у суду немає. Частиною 1 статті 191 Сімейного кодексу України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом ст. 79, 84 ЦПК до витрат, повязаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу адвоката або іншого фахівця в галузі права. Як вбачається з договору про надання правової допомоги від 03.10.2016 року [PERSON] уклала договір про надання правової допомоги з ФОП [PERSON] (а.с. 11). Згідно акту прийому-передачі виконаних робіт ФОП [PERSON] виконала роботи передбачені Договором про надання правової допомоги, а [PERSON] була здійснена оплата за юридичні послуги згідно договору від 03.10.2016 року у розмірі 250 грн.(а.с. 13), що підтверджується квитанцією до прибуткового ордера № 03/10 від 03.10.2016 року (а.с. 12), тому суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині стягнення з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 250 грн. На підставі ч.3 ст.88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини.

Outcome: approved