Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-06 00:00:00

Позивачка звернулася з позовною заявою до суду, пояснюючи, що 03.05.2018 року відповідач позичив у неї 2950 доларів США строком на три місяці, про що надав відповідну розписку. На даний час відповідач відмовляється повернути борг. Посилаючись на ст.ст. 1046, 1047, 1049 ЦК України, позивачка просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу за договором позики від 03.05.2018 року в розмірі 2950 доларів США, що за офіційним курсом Національного банку України станом на 04.09.2018 року еквівалентно 83197,38 грн., та судові витрати. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позовні вимоги. Під час підготовчого судового засідання позивачка пояснювала, що 1300 доларів зазначені в розписці, то були гроші батька [PERSON], який позичив кошти відповідачу. 1000 доларів надавала позивачу особисто. 500 доларів це половина коштів, отриманих як подарунки під час весілля між сторонами. 150 доларів це позичені гроші в інших людей. Під час судового розгляду позивачка пояснила, що всі кошти, які зазначені в розписці, були її особистими грошима, які вона надала у позику відповідачу (коли саме не памятає) на його особисті потреби. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні відповідач та його представник [PERSON] позовні вимоги не визнали. Відповідач повідомив, що позики від позивачки не отримував, а розписка є попереднім договором поділу спільного сумісного майна, набутого під час шлюбу. \~ \~ \~ \~Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. \~ \~ \~ \~Сторони у справі перебували у шлюбі з 24.09.2016 року по 06.06.2018 року. \~ \~ \~ \~Під час шлюбу, 03.05.2018 року, відповідач склав розписку, зі змісту якої відповідач зобовязався: -«[PERSON] повернути гроші у розмірі 1300 доларів [PERSON]; -особисті гроші 1000 доларів [PERSON]; -весільні гроші 500 доларів; -позичені гроші 150 доларів». Також, в розписці зазначено: «На даний момент, 03.05.2018 року у власності [PERSON] та [PERSON] є такі автомобілі: Opel Zafira 1999 р. (після ДТП), WV Sharan 1996 p., Ваз 2108, 1986 р. З продажу Opel і WV будуть вираховуватись борги, вказані вище. Решту боргів зобовязуюсь віддати особисто. Загальна сума складає 2950 доларів. Зобовязуюсь повернути на протязі трьох місяців до 02.08.2018 року. Ваз 2108 білого кольору залишається у власності [PERSON].» Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та порядку, що встановлені договором. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України). Стаття 64 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Відповідно частин 1, 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно частин 1, 2 ст. 69 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Те ж саме зазначено й у ч. 4 ст. 372 ЦК України. Досліджуючи розписку, суд зясовує справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа. \~ \~ \~ \~Розписка від 03.05.2018 року була складена відповідачем у період шлюбу між сторонами, та, всупереч ч. 2 ст. 1047 ЦК України, не посвідчує передання позивачкою (позикодавцем) у власність відповідачу (позичальникові) визначеної грошової суми, яка належала позивачці на праві особистої приватної власності. Доказів про укладення договору позики між сторонами суду не надано. Відповідно до частин 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В разі необхідності поділу майна, що належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності, вони мають право розділити майно за взаємною згодою, а в разі спору про поділ майна звернутися до суду для його вирішення з цих підстав. Враховуючи встановлені судом обставини та їх правове регулювання, суд вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню повністю.

Outcome: dismissed