Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивач Моторно (транспортне) страхове бюро України звернувся до суду із позовом до [PERSON] , в якому просив стягнути з останнього на свою користь завдані збитки в порядку регресу у розмірі 138 852 грн. 51 коп. та судові витрати в розмірі 2102 грн. В обґрунтування позову посилалося на те, що 25.07.2019 року приблизно о 6:00 год на автодорозі з м.Дунаєвець Хмельницької області в с.Мала Кужелівка та Руда-Гірчичанська Дунаєвецького району Хмельницької області [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан автомобіля, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху автомобіля, не впорався з керуванням, що призвело до наїзду на дерево та перекидання автомобіля. В наслідок ДТП пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та була госпіталізована до Дунаєвецької ЦРЛ та, в подальшому, до Хмельницької обласної лікарні. Оскільки на дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, на підставі п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортнихзасобів», МСТБУ за заявою потерпілої особи [PERSON] виплатила потерпілій відшкодування у розмірі 138852 грн. 51 коп., яка складається з: 57339 грн.91 коп.. - витрати на лікування, 6398 грн.60 коп. - відшкодування шкоди, пов`язане з тимчасовою втратою працездатності, 75114 грн - відшкодування шкоди,пов`язаної з стійкою втратою працездатності. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд, стягнути з [PERSON] суму сплаченого відшкодування в розмірі 138852 грн. 51 коп. та суму судового збору в розмірі 2102,00 грн. Ухвалою суду від 27 січня 2021 року відкрито провадження в справі за правилами спрощеного провадження з викликом сторін. Представник позивача Моторно (транспортного) страхового бюро України в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розглянути справу у його відсутність, підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відтак, суд розглядає справу відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України заочно, оскільки проти цього не заперечує позивач. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст.247ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 25.07.2019 року приблизно о 6:00 год на автодорозі з м.Дунаєвець Хмельницької області в с.Мала Кужелівка та Руда-Гірчичанська Дунаєвецького району Хмельницької області [PERSON] , керуючи автомобілем «Volkswagen», д.н.з. [NUMBER] , перед виїздом не перевірив і не забезпечив технічно справний стан автомобіля, не врахував дорожню обстановку, не вибрав безпечну швидкість руху автомобіля, не впорався з керуванням, що призвело до наїзду на дерево та перекидання автомобіля. Згідно обвинувального акту, складеного 27.11.2019 року відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 286 КК України вбачається, що вищезазначена дорожна автотранспортна пригода відбулась з вини відповідача. В наслідок ДТП пасажир [PERSON] отримала тілесні ушкодження середньої тяжкості та була госпіталізована до Дунаєвецької Центральної районної лікарні та, в подальшому, до Хмельницької обласної лікарні, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №5043, виписним епікризом від 07.10.2019, виписним епікризом від 28.08.2019, довідкою Дунаєвецької цетральної районної лікарні від 25.10.2019. Крім того, згідно довідки МСЕК від 13.01.2020 [PERSON] було встановлено другу групу інвалідності довічно у зв`язку із захворюванням з ураження опорно - рухового апарату. Оскільки на дату скоєння ДТП відповідач не мав чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, на підставі п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортнихзасобів», МСТБУ за заявою адвоката в інтересах потерпілої особи виплатила потерпілій страхове відшкодування (регламентну виплату) в розмірі 138852 грн. 51 коп., яка складається з: 57339 грн.91 коп. - витрати на лікування, 6398 грн.60 коп. - відшкодування шкоди, пов`язане з тимчасовою втратою працездатності, 75114 грн - відшкодування шкоди, пов`язаної з стійкою втратою працездатності, що підтверджується платіжними дорученнями №1477846 від 16 квітня 2020 року та №1477159 від 01 квітня 2020 року та довідками МСТБУ №1 від 13.03.2020 та №2 від 23.03.2020. У відповідності зі ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди в порядку регресу. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин, суд враховує наступне. Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, за ст. 1187 ЦК, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Керування транспортним засобом становить джерело підвищеної небезпеки, а відповідач, як особа, яка здійснює керування, відповідає за шкоду, задану потерпілому незалежно від наявності або відсутності вини водія. За п. 2. ст 1187 ЦК шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Пункт 5. ст. 1187 ЦК містить лише два виключення, які звільняють водія від відшкодування. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Як вбачається з матеріалів справи та наданих позивачем доказів, при вчиненні ДТП відповідач не знаходився під впливом непереборної сили, як і не встановлено умислу потерпілої на завдання собі шкоди. Спеціальний Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України. За приписами пункту 22.1 статті 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик, відповідно до лімітів відповідальності страховика, відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтею 23 Закону визначено, що шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим. Згідно з пунктом 24.1 статті 24 вказаного Закону у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. За змістом положень статті 25 Закону у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров`я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для працюючої особи (особи, яка працює за трудовим договором) - неотримана середня заробітна плата, обчислена відповідно до норм законодавства України про працю; для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - неотримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною; для непрацюючої повнолітньої особи - допомога у розмірі, не меншому мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством. У силу пунктів 26.1 та 26.2 статті 26 Закону шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відшкодовується у розмірах, визначених відповідно до Цивільного кодексу України. Мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення I групи інвалідності - 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку. Деліктне зобов`язання виникає з факту завдання шкоди (зокрема, майнової) і триває до моменту її відшкодування потерпілому в повному обсязі особою, яка завдала шкоди (статті 11, 599, 1166 ЦК України). Сторонами деліктного зобов`язання зазвичай виступають потерпілий (кредитор) і заподіював шкоди (боржник). Разом з тим правила регулювання таких зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо заподіювачем, а іншою особою за умови, що законом передбачено такий обов`язок іншої особи, хоч вона шкоди й не заподіювала. Згідно із підпунктом «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. На підставі наданих потерпілою та її уповноваженим представником документів, МТСБУ прийняло рішення про виплату останній 138852 грн. 51 коп., яка складається з: 57339 грн.91 коп. - витрат на лікування, 6398 грн.60 коп. - відшкодування шкоди, пов`язане з тимчасовою втратою працездатності, 75114 грн. - відшкодування шкоди, пов`язаної з стійкою втратою працездатності. Вказана сума перерахована потерпілій. Отже, після виконання МТСБУ, свого обов`язку з відшкодування потерпілій шкоди, завданої володільцем джерела підвищеної небезпеки [PERSON] незалежно від наявності його вини, у останнього виникло право майнової вимоги у порядку регресу до [PERSON] , щодо стягнення суми сплаченого страхового відшкодування. Аналогічна позиція висловлена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.11.2019 р. у справі № 202/4716/15-ц, провадження № 61-16306св18. Згідно ч. 4. ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Факт перерахування позивачем грошових коштів на компенсацію шкоди, завданої потерпілій особі не оспорюється та підтверджений матеріалами справи, враховано, що зазначені докази відповідачем не спростовано, що є його процесуальним обов`язком, при тому, що відповідач до суду не з`явився. Також не оспорений розмір компенсації. Виходячи з наведеного, позов підлягає задоволенню у межах заявлених вимог. Враховуючи наявність підстав для задоволення позову, на користь позивача з відповідача підлягають стягненню судові витрати, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, в розмірі 2102,00грн.

Outcome: approved