Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач, ПАТ «Альфа-Банк», звернувся в суд з позовом, в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №\~160[300012_37620] від 14.10.2005 року,\~яка станом\~на 28.02.2015\~року становить\~222\~749,90\~грн. та складається з заборгованості: за кредитом 207 235,87 грн., по відсотках 12 338,21 грн., по комісії 1 449,79 грн., по пені - 726,03 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 2 227,49 грн. Позов обгрунтовано тим, що 17.12.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до Договору та чинного законодавства Покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вищезазначеного Договору відбулося відступлення Права вимоги за договором про іпотечний кредит № 160[300012_37620] від 14.10.2005 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». На даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ПАТ «Альфа-Банк». 14.10.2005 року ПАТ\~«Акціонерний комерційний\~промислово-інвестиційний\~банк» та\~відповідач [PERSON],\~уклали вищезазначений\~договір.\~Відповідно до\~умов вказаного\~договору,\~банк зобовязався\~надати боржнику\~(за договором про\~іпотечний кредит позичальникові)\~кредит у\~сумі 13\~500\~доларів США, а відповідач зобовязався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором про іпотечний кредит. Банк (кредитор) свої зобовязання за договором про іпотечний кредит виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 13 500,00 доларів США. Відповідач, неналежно виконує взяті на себе зобовязання, чим грубо порушує істотні умови Кредитного договору, в результаті чого станом на 28.02.2015 року, має прострочену заборгованість: за кредитом в розмірі 7 464,43 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 207 235,87 грн., по відсотках в розмірі 444,41 долари США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 12 338,21 грн., по комісії в розмірі 52,22 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 1 449,79 грн., пеня 62,17 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає 1726,03\~грн. На забезпечення умов виконання кредитного договору №\~160[300012_37620] з відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 105 від 14.10.2005, відповідно до умов договору поруки, [PERSON] поручається за виконання боржником умов Кредитного договору власними коштами. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства, просив задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позові, наданих поясненнях та 07.05.2018 року подала заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути солідарно з відповідачів заборгованість, яка станом на 20.04.2018 року становить 331\~401,23 грн. та складається із заборгованості за кредитом 195\~761,86 грн., по відсоткам 88\~240,93 грн., по комісії 8\~612,08 грн. по пені 38\~786,36 грн. та витрат по сплаті судового збору 3\~857,29 грн. Скориставшись своїм правом відповідач [PERSON] подав зустрічний позов про захист прав споживачів та визнання договорів недійсними, в якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 160 від 14.10.2005 року, укладений між АКБ «Промінвестбанк» та ним, визнати недійсним іпотечний договір від 24.10.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 3321, укладений між тими ж сторонами, зупинити ПАТ «Альфа-банк» нарахування пені, відсотків, штрафних санкцій за іпотечним поговором № 160 від 24.10.2005 року укладений між АКБ «Промінвестбанк» та ним; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 24.10.2005 року, а саме: квартиру за адресою [ADDRESS]; зобовязати ПАТ «Альфа-банк», повернути йому у натурі все, що отримали на виконання умов за договором по наданню споживчого кредиту № 160 від 14.10.2005 року; зобовязати ПАТ «Промінвестбанк», повернути йому у натурі все, що отримали на виконання умов за договором по наданню споживчого кредиту № 160 від 14.10.2005 року. Уточнивши позовні вимоги зустрічного позову, просив зобов'язати ПАТ «Альфа- Банк» зробити перерахунок суми заборгованості за відсотками за договором про іпотечний кредит № 160 від 14.10.2005 року та зарахувати отриману від нього з 28.11.2012 року різницю по відсоткам яка виникла внаслідок одностороннього збільшення відсоткової ставки за кредитом, та внесені ним кошти в рахунок сплати заборгованості за основною сумою кредиту; визнати недійсним договір про іпотечний кредит № 160 від 14.10.2005 року; застосувати наслідки недійсності правочину до договору про іпотечний кредит № 160 від 14.10.2005 року передбачені ст. 216 ЦК України; визнати недійсним іпотечний договір від 24.10.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 3321 укладений між «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» в особі заступника керуючого філією «Кіровоградське Центральне відділення Промінвестбанку» та [PERSON] і [PERSON]; виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за іпотечним договором від 24.10.2005 року, зареєстрований в реєстрі за № 3321 укладений між «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» в особі заступника керуючого філією «Кіровоградське Центральне відділення Промінвестбанку» та [PERSON] [PERSON]; визнати недійсним договір поруки № 105 від 14.10.2005 року укладений між «Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком» в особі заступника керуючого філією «Кіровоградське Центральне відділення Промінвестбанку» та [PERSON] і [PERSON] Відповідач [PERSON] також скористалась своїм правом та звернулась в суд з позовом про визнання договору поруки припиненим, в якому просить визнати договір поруки № 105 від 14.10.2005 року припиненим з моменту встановлення комісії за управління кредитними коштами, а саме з 17.10.2005 року. Ухвалою суду від 19.04.2016 року справи об»єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник позов підтримали, посилаючись на викладені в ньому обставини, просили його задовольнити. Вимоги первісного позову не визнали. Позивач [PERSON] також підтримала вимоги заявленого нею позову, первісний позов не визнала. Представник позивача за первісним позовом вимоги зустрічних позовів не визнала, надала суду письмові заперечення та просила відмовити в їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені в запереченнях, додаткових поясненнях. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідачів та їх представника, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 14.10.2005 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство), як відповідно до діючого законодавства змінило свою назву на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний\~промислово-інвестиційний\~банк», та [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № 160. Відповідно до п. 2.1 договору банк надає позичальнику кредит у сумі 13\~500,00 доларів США, що по курсу Національного банку України станом на 14.10.2005 року становить 68\~175 гривень на умовах, передбачених цим договором. За користування кредитом встановлена процентна ставка в розмірі 12% річних (п.2.2. договору) та визначено кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 10.10. 2025 року (п.2.3. договору). У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п.3.3 цього договору, датою остаточного повернення всіх коштів за кредитом є шістдесятий календарний день від дня нарахування відсотків, що не сплачені у встановлений цим договором строк, але пізніше дати кінцевого терміну повернення кредиту та відсотків за ним. Погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно у відповідності до графіку (додаток № 1 від 14.10.2005 року), який є невідємною частиною цього договору. Кредит надається позичальнику для придбання ним нерухомості у власність, а саме: квартири в [ADDRESS] (п.2.4 договору). Відповідно до п. 2.5 договору позичальник надає згоду банку на приєднання зобовязань першого за цим Договором до консолідованого іпотечного боргу та включення іпотеки, що є забезпеченням за цим договором, до іпотечного пулу, що можуть бути створені банком шляхом обєднання зобовязань за договорами про іпотечний кредит та одночасного обєднання відповідних іпотек відповідності до вимог чинного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позивальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. За статтями 526, 612 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином, відповідно до умов Договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов»язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ст. 611 ЦК України передбачає, що в разі порушення зобовязання настають наслідки, встановлені Договором або Законом. На забезпечення умов виконання кредитного договору №\~160 від 14.10.2005 року з відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 105 від 14.10.2005, відповідно до умов договору поруки, [PERSON] поручається за виконання боржником умов Кредитного договору власними коштами. Відповідно до вимог ст. 553 Цивільного кодексу України за договором поруки вручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Відповідно до умов договору поруки, у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобовязань за кредитним договором поручитель разом з відповідачем солідарно відповідає перед позивачем у повному обсязі зобов'язань, передбачених кредитним договором. Судом встановлено, що банк свої зобов»язання, передбачені договором, виконав в повному обсязі. 17.12.2012 року між ПАТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було укладено Договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ПАТ «Альфа-Банк» права вимоги до кредитних договорів укладених між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та фізичними особами. Відповідно до Договору та чинного законодавства Покупець набув усі права вимоги по відступленим кредитним договорам включаючи сплату суми основного боргу, відсотків, комісій, нарахованих штрафних санкцій. Згідно вищезазначеного Договору відбулося відступлення Права вимоги за договором про іпотечний кредит № 160[300012_37620] від 14.10.2005 року, що було укладено між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачем [PERSON], на користь ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до норм ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На даний час усі права кредитора за вищевказаним договором про іпотечний кредит належать ПАТ «Альфа-Банк». Відповідач, неналежно виконує взяті на себе зобовязання, чим грубо порушує істотні умови договору, в результаті чого станом на 20.04.2018 року заборгованість відповідача за вищезазначеним договором становить 331\~401,23 грн. та складається із заборгованості за кредитом 195\~761,86 грн., по відсоткам 88\~240,93 грн., по комісії 8\~612,08 грн. по пені 38\~786,36 грн. та витрат по сплаті судового збору 3\~857,29 грн. У зв'язку з невиконанням боржником свого обов'язку по сплаті кредиту, у кредитора виникло право задовольнити свої вимоги також і за рахунок поручителя. Заперечуючи розмір заборгованості, визначений банком, відповідачі не надали жодного спростування цього розрахунку. В свою чергу, в розрахунку наданому банком, зазначено початок періоду, за який повинно бути здійснено погашення кредиту, дата погашення за графіком, дата, в яку повинно бути здійснено зарахування коштів щомісяця, з яких вбачається, що боржником не здійснювалось погашення заборгованості та не провадилась поточна оплата за кредитом. Далі з розрахунку вбачається, яким чином щомісячний платіж повинен був розподілятися, а саме: яка сума підлягала до сплати за тілом кредиту, та що ця сума сплачена боржником не була; в якій сумі щомісяця позичальнику нараховувалися відсотки за користування кредитом та пеня, та що певні платежі за відсотками та пенею позичальником не проводились, у в'язку з чим нараховані відсотки та пеня переходили в прострочені платежі (заборгованість). Таким чином, в останній колонці розрахунку можна побачити, яка виникала прострочена заборгованість по кожному черговому платежу у позичальника кожного місяця в доларах США, та їх гривневому еквіваленті. Відповідно до умов кредитного договору кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості - 10.10.2025, тобто є таки, що не настав, при цьому умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду і починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Оскільки нарахування неустойки проводиться щодня, а позивачем пред'явлено позовні вимоги в частині стягнення неустойки, обмежуючись останніми 12 місяцями перед зверненням до суду, то спеціальний строк позовної давності щодо стягнення неустойки позивачем не пропущений. Нормами ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити борг, а також відсотки. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов»язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Вказана норма Закону кореспондується і п. 7.1 договору, укладеного між сторонами, яким визначено, що договір діє до повернення позичальником кредиту, сплати в повному обсязі процентів за користування ним, повного виконання сторонами взятих на себе зобов»язань. Поручитель, згідно ч.ч. 2, 3 ст. 554 ЦК України, відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки, що відповідає розділу 1 договору поруки від 14.10.2005 року № 105, укладеному з відповідачем [PERSON] За ст. ст. 1049-1050 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позичкодавцем) у строк та ц порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позичкодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалась на його банківський рахунок. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов ПАТ «Альфа-Банк» доведений в судовому засіданні, вимоги базуються на нормах чинного законодавства і підлягають задоволенню. Враховуючи відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, а тому стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає судовий збір в розмірі 1\~928,65 грн. з кожного. Щодо зустрічних позовів судом відмічається наступне. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з рахуванням вимог цього Кодексу,\~іншихактів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім цього, ч. 2, 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Обгрунтовуючи вимоги зустрічного позову, позивач [PERSON] посилається на недотримання банком Закону України «Про захист прав споживачів», який в редакції, що діяла на момент виникнення оспорюваних правовідносин не регулював кредитні відносини та не відносив їх до споживчих. Поняття «Споживчий кредит» вперше зявилось у редакції Закону від 13.01.2006 року. Постанова НБУ № 168 від 10.05.2007 року, набула законної сили лише 12.11.2007 року, Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом і іпотечними сертифікатами» набув законної сили з 01.01.2006 року, а ч.2 ст. 627 ЦК України, якою доповнено статтю 627 ЦК України згідно із Законом № 3795-УІ від 22.09.2011 року Суд приходить до висновку, що жоден з названих нормативних актів не може бути застосований при розгляді зустрічної позовної заяви про визнання кредитного договору недійсним, оскільки вони не діяли на момент вчинення оспорюваного правочину. У правовій\~позиції Верхового\~суду України,\~викладеній згідно\~постанови ВСУ\~від 11.11.2015\~року по\~справі №\~ 6-511цс15, зазначається, що Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. Після укладення договору між сторонами виникають зобовязальні відносини, тому до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. На момент вчинення правочину, порядку надання позичальнику інформації про умови кредитування, банком у п. 2.1. договору поруки, який фактично є тристороннім і підписаний відповідачами, визначено суму прогнозно нарахованих відсотків за користування кредитом в сумі 16 318,12 доларів США. Щодо повноважень представника Банку на укладення кредитного договору, то такої підстави позову відповідачі у зустрічному позові не заявляли, але відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. \~ \~ \~ \~Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Не знайшли свого підтвердження і пояснення щодо одностороннього підвищення відсоткової ставки, що підтверджено розрахунком заборгованості, наданим банком та не спростовано відповідачами. За клопотанням представника позивача у справі призначалась судово-економічна експертиза. Суд критично оцінює висновок № 2278 від 18.07.2017 року, так як надаючи висновок, експерт посилався на Постанову Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, яка на момент укладення договору кредиту чинною не існувала, лист Правління НБУ № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року «Про окремі питання практичного застосування Правил надання банкам України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», який також не існував на момент укладення договору, а той факт, що висновком експерта визначено, що реальна відсоткова ставка є вищою, від визначеної у Кредитному договорі базової відсоткової ставки, жодним чином не свідчить про недійсність самого договору чи введення відповідача в оману, а просто відображає реальну сутність вказаних понять, що повністю відповідає цивільному законодавству України та нормативним актам НБУ. Пунктом 2.3. договору поруки поручитель підтверджує, що він повністю ознайомлений з умовами основного договору та обов'язками боржника за ним. Жодних зауважень чи застережень у [PERSON] на момент укладення та підписання договору не було. Відповідно до п. 2.1. договору поруки у відповідності з цим договором поручитель поручається за виконання боржником наступних обов'язків, що виникли на підставі договору про іпотечний договір № 160 та усіма договорами про його зміну. Поручитель надала свою згоду на те, що вона поручається виконувати свої обовязки поручителя і по договорам про внесення змін до основного договору. Звертаючись до суду з позовом позивач [PERSON] посилалася на невизнання банком права, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, і просила припинити договір поруки. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а за п. 7 ч. 2 цієї статті припинення правовідношення. За положеннями ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до змісту ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов'язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин субєктивне право і кореспондуючий йому обов'язок перестають існувати. Термін «порука», застосований законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України, використовується в розумінні зобов'язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Щодо припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобовязання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобовязання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки тощо. Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Права поручителів не підлягають захисту шляхом припинення договору поруки, тобто за п. 7 ч. 2 ст. 16 ЦК України, оскільки це суперечить положенням ч. 1 ст. 559 цього Кодексу. Таке право\~підлягає захисту\~судом за\~позовом поручителя\~шляхом визнання\~поруки припиненою. Отже, в даному випадку позивачем [PERSON] обрано невірний спосіб захисту, а тому даний позов не підлягає задоволенню. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.05.2012 року у справі № 6-69цс11. В судовому засіданні встановлено, що банком виконані всі взяті на себе зобов»язання, передбачені договором, що підтверджується виписками по рахункам позивача та меморіальним ордером, в свою чергу, позивач також частково виконував умови договору, здійснював погашення кредиту. Аналізуючи зібрані у справі докази, вбачається, що відсутні будь-які, визначені ч.5 ст. 203 підстави для визнання кредитного договору недійсним. З позовної заяви вбачається, що позивач грошові кошти у валюті отримав повністю, проте підставою для позову є незгода позивача із тим, що курс долару США до гривні подорожчав і він з таким курсом незгодний, оскаржуваний договір кредиту укладався сторонами з метою настання юридичних наслідків, визначених договором, а саме надання банком кредиту [PERSON], та здійснення позичальником повернення кредиту в порядку та строки, визначені договором, волевиявлення позивача при укладенні договору кредиту було вільним, відповідало його внутрішній волі, оскільки перед підписання договору кредиту він з ним ознайомився, кредитні кошти отримав. Враховуючи все вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачі за зустрічними позовами не навели достатніх доказів на підтвердження правомірності заявлених в позові вимог, зокрема не доведено жодних обставин, які б свідчили про наявність підстав для визнання Кредитного договору недійсним, таким чином позов є необґрунтованим та безпідставним, з огляду на що задоволенню не підлягає. Представником позивача за первісним позовом надано заяву про застосування строків позовної давності до даних правовідносин. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положення ч. 1 ст. 261 ЦКУ визначають, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Позивачі відповідно до обставин, на які вони посилаються, мали довідатися про ймовірне порушення свого права 14.10.2005 року, тобто з моменту укладення оспорюваних договорів та їх підписання. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-75цс15 від 03.02.2016 року, - «Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Положення частини п'ятої статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину.». Верховним судом України сформовано наступну правову позицію у справі за № 6-2469цс16, Постанова від 16.11.2016 року: «пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Позивач не довів той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. [PERSON] протягом тривалого часу виконувались свої зобов»язання за договором Довідка НБУ від 27.04.2016 року, яка видана на підставі інформації, що міститься в Єдиній інформаційній системі «Реєстр позичальників, які відповідно до Постанови Правління НБУ № 245 від 27.06.2001 року «Про створення єдиної інформаційної системи обліку позичальників (боржників)», жодним чином не спростовує факт наявності заборгованості. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по даній справі за рахунок позивачів.

Outcome: approved