Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

Позивач ПАТ «Альфа-Банк» в травні 2017 р. звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просив стягнути солідарно з відповідачів заборгованість по відсотках у розмірі 9011,91 дол. США та витрати по сплаті судового збору. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач ПАТ «Альфа-Банк» посилається на наступне. Так, 27.03.2008 р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №490060699, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 48246,00 дол. США. ЗАТ «Альфа-Банк» 19.08.2009 р. було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк». Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Як зазначає позивач, Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 48246,00 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. У порушення умов Договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 04.05.2017 р. має прострочену заборгованість за кредитом - 38544,69 дол. США, за відсотками - 12731,02 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» від 29 червня 2010 р., за Кредитним договором № 490060699 від 27.03.2008 р. було стягнуто з відповідача заборгованість у розмірі 453999,02 грн., а саме: за кредитом - 43800,57 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 12.02.2010 р. становить 350842,57 грн.; по відсотках - 3719,11 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 12.02.2010 р. становить 29787,50 грн.; по пені - 916047 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 12.02.2010 р. становить 73368,95 грн. Позивач посилається на те, що згідно п. 10.2 Загальних умов кредитування, договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання зобов`язань позичальника за Договором. Таким чином, станом на 04.05.2017 р. [PERSON] має заборгованість за Кредитним договором № 490060699 від 27.03.2008 р. у розмірі 9011,91 дол. США, а саме по відсотках - 9011,91 дол. США. Також, як вказує позивач, в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з Основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 27.03.2008 р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №490060699-П, відповідно до умов якого [PERSON] як поручитель поручається за виконання [PERSON] обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Згідно умов Договору поруки №490060699-П, [PERSON] та [PERSON] відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник. На підставі викладеного, ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по відсотках у розмірі 9011,91 дол. США та витрати по сплаті судового збору. Ухвалою суду від 27.06.2017 р., відкрито провадження в цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача ПАТ «Альфа-Банк» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи позивача було повідомлено належним чином. До суду від представника позивача ПАТ «Альфа-Банк» надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника позивача. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. 01.10.2018 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином. 22.04.2019 р. до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими просить застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість та недоведеність, просив відмовити в задоволенні позову. Врахувавши подану заяву представника позивача про розгляд справи без участі позивача та подані відповідачами відзиви на позовну заяву, заслухавши пояснення представника відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи‚ суд приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 27.03.2008 р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №490060699, відповідно до умов якого Банк зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 48246,00 дол. США. ЗАТ «Альфа-Банк» 19.08.2009 р. було приведено у відповідність до Закону України «Про акціонерні товариства» назву організаційно-правової форми, шляхом перейменування Закритого акціонерного товариства «Альфа-Банк» в Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», що підтверджується даними свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи серії А01 № 306405. Відповідно до умов договору, відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, що визначені Договором, повертати Кредит, виплачувати проценти за користування Кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Договором та Додатком №1 до нього - Графіком погашення кредиту. Як вбачається з матеріалів справи, Банк свої зобов`язання за Договором виконав, надавши відповідачеві кредит у сумі 48246,00 дол. США, що підтверджується випискою з особового рахунку відповідача. Встановлено, що в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з Основного договору, відповідно до ст. 553 ЦК України, 27.03.2008 р. між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] було укладено Договір поруки №490060699-П, відповідно до умов якого [PERSON] як поручитель поручається за виконання [PERSON] обов`язків, що виникли на підставі Основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Згідно умов Договору поруки №490060699-П, [PERSON] та [PERSON] відповідають перед позивачем за порушення обов`язків за Договором, як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед Банком у тому ж обсязі, що і Боржник. Відповідно до матеріалів справи, відповідач станом на 04.05.2017 р. має прострочену заборгованість за кредитом - 38544,69 дол. США, за відсотками - 12731,02 дол. США, що підтверджується розрахунком заборгованості. Згідно рішення Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» від 29 червня 2010 р. (справа №1011-4/103/10), за Кредитним договором № 490060699 від 27.03.2008 р. стягнуто з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість, а саме: за кредитом - 350842,57 грн.; по процентах за використання кредитних коштів - 29787,50 грн.; по пені - 73368,95 грн. Звертаючись до суду з позовом до відповідачів, ПАТ «Альфа-Банк» посилається на те, що згідно п. 10.2 Загальних умов кредитування, договір вважається укладеним з дати його підписання сторонами та скріплення печаткою Банку і діє до повного виконання зобов`язань позичальника за Договором. Таким чином, станом на 04.05.2017 р. [PERSON] має заборгованість за Кредитним договором № 490060699 від 27.03.2008 р. у розмірі 9011,91 дол. США, а саме по відсотках - 9011,91 дол. США, яку позивач просить стягнути солідарно з відповідачів. Разом з тим, з такими вимогами ПАТ «Альфа-Банк» суд не погоджується, виходячи з наступного. Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Також поряд із порукою, за своєю правовою природою акцесорним характером володіє і неустойка, яка, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Як встановлено судом, рішенням Постійно діючого Третейського суду при Всеукраїнській Громадській Організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ» від 29 червня 2010 р. (справа №1011-4/103/10), за Кредитним договором № 490060699 від 27.03.2008 р. стягнуто з відповідача [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованість, а саме: за кредитом - 350842,57 грн.; по процентах за використання кредитних коштів - 29787,50 грн.; по пені - 73368,95 грн. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором, станом на 04.05.2017 р. [PERSON] має прострочену заборгованість за кредитом - 38544,69 дол. США, за відсотками - 12731,02 дол. США. При цьому, заявлена до стягнення ПАТ «Альфа-Банк» сума заборгованості по відсотках у розмірі 9011,91 дол. США, не зазначена у періоді, за який саме нарахована така сума. Згідно наданого суду розрахунку заборгованості, встановлено, що з 27.09.2012 р. відсотки не нараховувались. При цьому, статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У такому разі положення абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12) та від 04 липня 2018 року (справа № 310/11534/13-ц), від 31.10.2018 року (справа № 202/4494/16-ц). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачами [PERSON] , [PERSON] заявлено клопотання про застосування строку позовної даності у спорі, про що зазначено у відзиві на позовну заяву, оскільки Банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись в червні 2010 р. до Третейського суду про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів (відсотків). Вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність (ч. 1 ст. 258 ЦК України). Зокрема, згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань за щомісячним погашенням платежів. Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов`язання, тобто строку виконання зобов`язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв`язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Банк використав право достроково вимагати з позичальника повернення заборгованості за кредитним договором, звернувшись в червні 2010 р. до Третейського суду про дострокове негайне повернення всієї суми кредиту й пов`язаних з ним платежів (відсотків). Так, пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов. Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по відсотках в сумі 9011,91 дол. США за кредитним договором № 490060699 в травні 2017 р., тоді як строк позовної давності сплив в червні 2013 р. Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України). Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені. Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до частини першої, другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Тобто порука є додатковим (акцесорний) способом забезпечення виконання зобов`язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. При цьому, згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Відповідно до правового висновку, який міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року (справа № 202/4494/16-ц), Велика Палата Верховного Суду, враховуючи встановлену законодавцем правову природу поручительства, як додаткового (акцесорного) зобов`язання до основного договору та пряму залежність від його умов, вважає за необхідне відступити від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 26 листопада 2014 року (справа № 6-75цс14), від 03 лютого 2016 року (справа № 6-2017цс15) та від 06 липня 2016 року (справа № 6-1199цс16) про презумпцію чинності поруки та неможливість її припинення на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України з огляду на наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, оскільки таке рішення саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки. Враховуючи наведені норми чинного законодавства, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. ПАТ «Альфа-Банк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, звернувшись в червні 2010 р. до суду із позовом про примусове стягнення цих коштів у судовому порядку із боржника [PERSON] Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки, із чим погодився й Постійно діючий Третейський суд при Всеукраїнській Громадській Організації «ВСЕУКРАЇНСЬКИЙ ФІНАНСОВИЙ СОЮЗ», який 29.06.2010 р. частково задовольнив позовні вимоги ПАТ «Альфа-Банк». З огляду на те, що зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, то позивач не міг такі проценти нараховувати. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Між тим, позивач в позовній заяві не зазначив причини пропуску строку позовної давності. Судом також не встановлено поважних причин пропущення позивачем строку позовної давності. Судом не встановлені дії відповідача, які б свідчили про визнання ним свого боргу та які б перервали строк позовної давності. Заперечуючи проти заявлених вимог, відповідачі у своїх письмових відзивах, зокрема, послалися на те, що позивач пропустив строк позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 2 ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, внаслідок спливу строку позовної давності на звернення до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed