Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому вказує, що на підставі договору позики грошових коштів, оформленого розпискою від 22.08.2014 року укладеного з відповідачем, передала останньому 52000 грн., які той зобовязався повернути у строк до 10.11.2015 року. Але відповідач прийнятих на себе зобовязань не виконав і грошові кошти не повернув, а тому має сплатити 3 % річних та інфляційні витрати за невиконане грошове зобовязання. Позивачка просить суд стягнути на її користь суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції 59477,60 грн., 3% річних 1718,14 грн.. Судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка і її адвокат заявлені вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, з заявою про розгляд справи у його відсутність до суду не звертався, судова повістка, направлена за адресою реєстрації та вказаною у позові, повернута до суду без вручення з приміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Суд зі згоди позивача та на підставі ст. 169,224 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення позивачки, думку адвоката, дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів та інших правочинів. Згідно ст.. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Ч.1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до приписів ст. ст. 525,526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом установлено, що на підставі договору позики грошових коштів, оформленого розпискою від 22.08.2014 року укладеного між [PERSON] і [PERSON], [PERSON] передала останньому 52000 грн., які той зобовязався повернути у строк до 10.11.2015 року. Отже, дії сторін у договорі повністю відповідають приписам закону. До визначеного у розписці строку -120.11.2015 року відповідач отримані у борг гроші не повернув, і до виконання зобовязання не приступив. Вiдповiдно до ст. 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцевi позику (грошовi кошти у такiй самiй cумi або речi, визначенi родовими ознаками, у такiй caмій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановленi договором». Ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання не звільняє сторону від відповідальності за порушення зобовязання. Статтею 625 ЦК України визначено , що боржник не звiльняється вiд вiдповiдальностi за неможливiсть виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого iндексу iнфляцiї за весь час прострочення, а також три проценти річних вiд простроченої суми, якщо iнший розмiр процентiв не встановлений договором або законом. Вiдповiдно до розрахунку позивача сума бюлоргу з урахування м індексу інфляції за весь част прострочення виконаянн грошового зобовязання становить 59477,60 грн., сума 3% рiчних складає -1718,14 грн. Вкаазаний розрахунок відповідачем не спростований. Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що заявлені [PERSON], вимоги про стягнення суми боргу є законними та обґрунтованими, доведені належними і допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі, суму основного боргу з урахуванням індексу інфляції 59477,60 грн., 3% річних 1718,14 грн., а всього 61195,74 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відстрочив [PERSON] оплату судового збору до розгляду справи по суті, то з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1% від суми задоволених позовних вимог, а саме 611,96 грн.

Outcome: approved