Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі у розмірі 31088,52 грн., компенсації за затримку виплати заробітної плати 4634,66 грн., середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 28.07.2015 року по день ухвалення рішення у справі, моральної шкоди у розмірі 1000 грн., а також витрат на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь», 27.07.2015р. була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату, проте роботодавець при звільненні не провів з нею повний розрахунок. Позивачка у судовому засіданні не була присутня, від неї надійшла заява про підтримання позовних вимог, наполягала на їх задоволенні і розгляді справи без її участі. Також не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Представник відповідача в судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялася у встановленому законом порядку. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача та без фіксації судового процесу технічними засобами відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, враховуючи вимоги позивача, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що позивачка працювала в ПрАТ «АзовЕлектроСталь», 27.07.2015р. була звільнена за п.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату відповідно до наказу №162к від 27.07.2015 року. Пленум Верховного Суду України у п.1 постанови №9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» звернув увагу судів на необхідність неухильного додержання при розгляді трудових спорів Конституції України, КЗпП України та інших актів законодавства України. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно зі ст.115 Кодексу законів про працю України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плати виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Як вбачається з наданої позивачкою виписки по банківському рахунку № [NUMBER] відповідачем на користь [PERSON] 28.09.2015 року та 29.09.2015 року виплачена вся сума заборгованості по заробітній платі у розмірі 31088,52 грн., а тому в цій частині позов не підлягає задоволенню у зв'язку з повним погашенням відповідачем заборгованості. Згідно ст.1, ст.2, ст.3, ст.4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Виплата компенсації проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць на індекс інфляції за період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації проводиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. На підставі зазначених вимог закону відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію втрати частини його доходів, яка обчислюється відповідно до ст.4 «Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових коштів у зв'язку з порушенням терміну їх виплати», затвердженого постановою КМ України №159 від 21.02.2001р. Таким чином, виходячи з наданого позивачкою розрахунку, який відповідачем не спростований, з ПрАТ «АзовЕлектроСталь» на користь позивачки підлягає стягненню компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати у розмірі 4634,66 грн. Згідно ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч.1 ст. 117 Кодексу законів про працю України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи із змісту наведених норм, право працівника на отримання середнього заробітку за весь час затримки виплати підприємством звільненому працівникові усіх сум, що йому належать, як компенсація порушеного права на своєчасне отримання винагороди за працю при звільненні, знаходиться у залежності від вини підприємства. На виконання положень частини другої статті 214 Цивільного процесуального кодексу України, застосовуючи положення статті 117 КЗпП України, суд враховує висновки Верховного Суду України, що викладені ним у постанові від 03 липня 2013 року по справі №6-64цс13, зокрема: відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. З наданого позивачкою розрахунку вбачається, що її середньоденна заробітна плата складає 110,75 грн., що не спростовано відповідачем. Оскільки середнім заробітком повинен бути оплачений весь період затримки розрахунку з 28.07.2015 року по 29.09.2015 року, який складає 46 робочих днів, на користь позивачки підлягає сплаті відповідачем середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку у розмірі 5094,56 грн., отриманий шляхом множення суми середньоденного заробітку позивача у розмірі 110,75 грн. на 46 робочих днів, як за весь період затримки розрахунку. Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. За п.8 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Встановлено, що відповідач порушив право позивачки на отримання своєчасного повного розрахунку, чим спричинив їй моральну шкоду, тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми та строку невиплати позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст. 23 ЦК України, задовольнити та стягнути з відповідача на користь позивачки у відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Зважаючи на те, що позивачка на підставі пункту першого частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, в силу положень частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 487,20 грн. за майнові вимоги та 487,20 грн. за немайнові вимоги (стягнення моральної шкоди). На підставі акту прийому-передачі виконаних робіт №212 від 01.09.2015 року та квитанції до прибуткового касового ордеру № 212 від 01.09.2015 року ФОП [PERSON] суд стягує з відповідача на користь позивачки витрати на правову допомогу у розмірі 292,32 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial