Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житлом, а саме: будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вона є власником вищевказаного нерухомого майна на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом міської Ніжинської державної нотаріальної контори від 01 грудня 1988 року та витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно домової книги в будинку [ADDRESS] зареєстровані: вона, її діти [PERSON] та [PERSON] неповнолітній онук [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] . [PERSON] є її колишнім чоловіком, який не проживає в спірному будинку понад п`ять років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні будинку участі не бере, його особистих речей в будинку немає, при цьому перешкод в користуванні житлом йому ніхто не чинив. На підставі рiшення Ніжинського міськрайонного суду від 29 вересня 2017 року шлюб між ними розірвано. Реєстрація відповідача у вищевказаному будинку створює їй перешкоди для реалізації конституційних прав на житло. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали позов за викладених в ньому обставин та надали згоду на заочний розгляд справи за відсутності відповідача. [PERSON] \~ також\~пояснила,\~що від\~шлюбу з\~відповідачем мають\~трьох на\~цей час\~повнолітніх дітей:1984\~року народження,\~1988\~року народження\~та 1989\~року народження. Будинок [ADDRESS] вони придбали під час шлюбу 01.12. 1988 року, але за кошти в сумі 8000 карбованців, які за договором дарування, посвідченим у сільраді 16.09.1985, їй подарувала мати на купівлю будинку в м.Ніжині, тому вважає цей будинок своєю особистою власністю. Вона підтвердила, що у відповідача відсутнє інше житло на праві власності або на праві законного користування. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, будучи повідомленим належним чином, не подав відзив на позов та заяву про розгляд справи за його відсутності, тому суд відповідно до ст.280 ЦПК України вирішив справу на підставі наявних у ній даних та доказів з ухваленням заочного рішення, враховуючи, що позивачка проти цього не заперечує. \~ \~ \~ \~ Заслухавши\~позивачку та\~дослідивши усі\~докази по\~справі та\~оцінивши їх\~відповідно до\~ст.89\~ЦПК України\~за своїм\~внутрішнім переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному та\~безпосередньому дослідженні,\~суд дійшов\~наступного висновку. Відповідно до ч.1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,\~\~поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим\~\~Кодексом випадках. Згідно ч.1\~ст.12\~ЦПК України\~ цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Статтею 15\~ЦК України закріплено право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах\~Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (ст.13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (ч.1 ст.55). Згідно ч. 1\~ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (\~ст. 76 ЦПК України). Дослідивши усі докази по справі, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти особу з реєстрації за місцем проживання можна лише за умови втрати нею права користування цим житлом чи у зв`язку з її виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Частиною 1 ст.383 ЦК України\~та ст.150 ЖК України\~закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. В судовому засіданні встановлено, що за позивачкою на праві власності зареєстровано будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим державним нотаріусом міської Ніжинської державної нотаріальної контори від 01 грудня 1988 року та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. (а.с.7-10). Разом з позивачкою у вищевказаному будинку зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] , який, зі слів позивачки, не проживає в ньому без поважних причин більше п`яти років. Судом встановлено, що [PERSON] з 27 жовтня 1983 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який \~29 вересня 2017 року розірвано рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області, яке набуло законної сили 18.10.2017 (а.с.6). Під час перебування у шлюбі 01.12.1988 ними було придбано спірний житловий будинок, який зареєстрований на праві власності за позивачкою. Згідно\~ст. 4 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Отже, до спірних правовідносин підлягають застосуванню як норми\~Кодексу про шлюб та сім`ю\~України (далі -\~КпШС України) так і норми\~СК України. Відповідно до\~статті 22 КпШС УРСР\~(в редакції, який діяв на час придбання будинку) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Так, з договору купівлі-продажу жилого будинку вбачається, що 01.12.1988 [PERSON] придбала будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивачка надала для огляду договір дарування грошей від 16 вересня 1985 року, який посвідчений секретарем виконавчого комітету Вертіївської селищної ради за №175 від 16.08.1985, згідно якого [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] 8000 карбованців для купівлі житлового будинку в [ADDRESS] . З посиланням на вказаний доказ позивачка зазначає, що спірний будинок є її особистою приватною власністю. Проте позовних вимог щодо визнання будинку [ADDRESS] особистою приватною власність позивачкою не заявлялося, відсутнє рішення суду про визнання спірного будинку особистою власністю [PERSON] , а договір дарування грошей за три роки до придбання будинку в м.Ніжині не є належним доказом для визнання [PERSON] особою, яка втратила право користування житлом у будинку по [ADDRESS] . У цій справі предметом спору є вимоги про визнаня [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] , а не вимоги про визнання вказаного будинку особистою власністю позивачки. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст.12 ЦПК України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За змістом статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У п. 13 постанови № 5 Пленуму «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулює провадження у справі до судового розгляду» від 12 червня 2009 року Верховний Суд України роз`яснив, що при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом, зокрема статтею 61 ЦПК. Якщо представлені докази недостатньо підтверджують вимоги позивача чи заперечення відповідача або не містять в собі всіх необхідних даних і у сторін є обґрунтовані складнощі у наданні додаткових доказів суд за їх клопотанням зобов`язаний сприяти їм в одержанні або витребуванні таких доказів. Відповідно до\~ст.41 Конституції України, ст.319,\~321 ЦК України\~власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві. Згідно ст.\~269,\~270,\~310,\~311 ЦК України\~право на місце проживання належить до особистих немайнових прав фізичної особи, якими вона володіє довічно. Вона не може бути примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до\~ст. 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою відповідно до\~Цивільного кодексу України. Судом встановлено, що житловий будинок набутий позивачкою за час шлюбу з відповідачем. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя, тобто таке майно залишається їх спільною сумісною власністю і лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. За змістом положень\~ст. 156 ЖК України\~\~співвласники житлового будинку, які одночасно є членами\~\~сім`ї іншого співвласника, в тому числі і колишні, користуються цим житловим приміщенням нарівні з іншим співвласником. Їх право користування житловим приміщенням згідно з приписами ч. 3\~ст. 9 ЖК України урегульовано житловим законодавством, згідно з нормами якого ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Діюче законодавство не передбачає підстав позбавлення співвласника будинку права користування цим житловим приміщенням\~\~на тій підставі, що він перестав бути членом сім`ї іншого співвласника. Не передбачає таких підстав і частина\~\~4\~\~ст. 156 ЖК\~щодо членів сім`ї власника, які припинили з\~\~ним сімейні відносини внаслідок розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання особи втратившою право користування житлом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З огляду на вищевказане, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України судові витрати пов`язані з розглядом справи у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed