Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є наймачем вказаної квартири, згідно з договором найму житлових приміщень, рішення № 2015 Миколаївської міської ради від 24.10.2008. Разом із нею в квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Зазначає, що відповідач [PERSON] з квітня 2017 року став мешкати окремо, де саме їй невідомо. В квартирі ніяких речей відповідача немає. Він не користується вказаним приміщенням, не сплачує комунальні послуги. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Позивачка у справі надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Позивач є наймачем житлового приміщення квартири [ADDRESS] на підставі Рішення Виконкому Миколаївської міської ради від 24 жовтня 2008 року за № 2015 «Про зміну договору найму житлових приміщень» (а. с. 13) Згідно з відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку, Департаменту з надання адміністративних послуг від 01.08.2019 за № 19.03.03-25/І/4033/19, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] ( а. с. 11). Позивач зазначає,\~що відповідач\~ [PERSON] з квітня 2017 року став мешкати окремо, де саме їй невідомо. В квартирі ніяких речей відповідача немає. Він не користується вказаним приміщенням, не сплачує комунальні послуги. Згідно з відомостями з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 02.10.2014. Згідно з Актами про не проживання від 18.06.2019 та від 06.08.2019, підписаним [PERSON] та сусідкою [PERSON] , відповідач [PERSON] протягом 2 років, з квітня 2017 року та по теперішній час за адресою: [ADDRESS] , не проживає ( а. с. 10, 11). Конституція України\~у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1\~ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1\~ст. 61 ЖК України\~користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог\~ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до положення\~ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1\~ст. 71 Житлового кодексу України\~при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Враховуючи те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з 2004 року, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, а позивачка не має можливості усунути порушення своїх прав у позасудовому порядку, позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Враховуючи те, що відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з квітня 2017 року, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, а позивачка не має можливості усунути порушення своїх прав у позасудовому порядку, позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved