Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] , відносно дочки [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 2016 року вона з відповідачем проживали однією сім?єю, але шлюб не реєстрували. [INFO] народилась дитина - [PERSON] . Відповідач не є біологічним батьком дитини, однак записаний таким у свідоцтві про народження дитини. З 2019 року сторони розірвали відносини і не спілкуються. На даний час відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по відношенню до дитини, не піклується про її фізичний і духовних розвиток, не бере участі у вихованні, не цікавиться життям та здоров`ям дочки, матеріально не допомагає, не спілкується з дитиною. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилась, надіславши заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Служби у справах дітей та сім?ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, в судове засідання не з`явилися, надіславши до суду заяви, в яких просили розглянути справу за їх відсутності. Враховуючи те, що відповідач не заперечував задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що доречно застосувати положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України відповідно до якої за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Копією свідоцтва про народження підтверджується, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.17). Висновком від 22.01.2021 року органу опіки та піклування Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, встановлено доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дочки [PERSON] . У висновку зазначено, що відповідач участі у вихованні не бере, фактично вихованням займається мати [PERSON] . У поясненні, наданому до Служби у справах дітей та сім?ї Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, [PERSON] зазначив, що не заперечує позбавлення батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] . Відповідачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його участі у вихованні дитини, з чого суд робить висновок. що останній не спілкується з дочкою, не утримує матеріально, що є елементами протиправного невиконання ним, передбачених ст.150 СК України, обов`язків щодо виховання та розвитку дитини, де зазначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Постанова Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз`яснює, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. По даній справі не здобуто доказів, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини буде суперечити її інтересам. На думку суду, поведінка відповідача є такою, що свідчить про ухилення від виконання ним обов`язку по вихованню дитини. Такий акт свідомої поведінки [PERSON] розцінюється судом як небажання виконувати свій батьківський обов`язок. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як викладені в ньому доводи знайшли своє підтвердження , відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, яка в якості підстави для позбавлення відповідача батьківських прав передбачає ухилення матері та батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, оскільки зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд вирішує питання про розподіл судових витрат між сторонами. У ч. 1 ст. 142 ЦПК України зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з цим, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати зі сплати судового збору в розмірі 420,40 грн., а іншу частину суми судового збору - повернути позивачці з державного бюджету.

Outcome: approved