Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що [INFO] у віці 82 років померла [PERSON], 1916 року народження. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю) розміром 9,67 умовних кадастрових гектар по колишньому КСП «Правда» Білокуракинського району, право на яку на підставі Сертифікату серії [NUMBER] реєстраційний № 211 належало померлій. На момент її смерті разом із померлою постійно мешкав та вів відносини на рівні подружжя з правами та обов'язками як чоловік та жінка, у тому числі й разом вів спільне господарство протягом 30 років рідний дядько позивачки [PERSON], який після смерті здійснив обряд поховання, протягом шести місяців мешкав за адресою померлої та розпорядився майном. За часів життя, оскільки вони мешкали разом як подружжя, нею було передано йому оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) на належну їй земельну частку. Через чотири роки після її смерті, оскільки дядько був вже похилого віку та мав вади здоров'я й потребував сторонньої допомоги, а з рідних у нього крім позивачки не було нікого, тому вона й забрала його мешкати до себе. Він же зробив на її користь дарування належної йому земельної частки (паю) та склав на її користь заповіт. [INFO] в селі Солідарне Білокуракинського району за адресою реєстрації та мешкання позивачки й її дядька [PERSON], останній у віці 89 років помер. Проте, за невідомих їй обставин та з огляду на значний 20 річний строк, який минув з дня смерті [PERSON] оригінал сертифікату про право на земельну частку (пай), який вона за життя передала та знаходився у її рідного дядька [PERSON] було втрачено. Являючись спадкоємицею за законом та за заповітом й маючи на руках документи вона звернулася до нотаріуса із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після померлої [PERSON] в порядку спадкової трансмісії, спадщину після якої прийняв та фактично вступив в управління спадковим майном, але не здійснив переоформлення на своє ім'я бо помер її дядько [PERSON] Проте, постановою нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій з приводу оформлення спадщини позивачу було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджували б належність цього майна спадкодавцю та відсутністю родинних стосунків. Унеможливлення реалізації спадкових справ і спонукало її, як належної спадкоємиці за законом та за заповітом звернутися до суду з позовом, в якому позивачка просить встановити факт проживання однією сім'єю та визнати за нею право власності на спадкове майно. В судове засідання позивачка не з'явилися, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заявлені позовні вимоги підтримала повністю. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав повністю та просив суд задовольнити їх в повному обсязі. В судове засідання представник відповідача Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району не з'явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без його участі, надали заяву про визнання позовних вимог. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [INFO] у віці 82 років померла [PERSON], 1916 року народження, про що Лозно-Олександрівською селищною радою Білокуракинського району Луганської області було зроблено актовий запис за № 20 (а.с.12). Із Відповіді Відділу у Білокуракинському районі ГУ Держгеокадастру у Луганській області № 403/102-18 від 21.06.2018рр. (а.с.16) та ксерокопії Сертифікату серії [NUMBER] реєстраційний № 211 (а.с.15) вбачається, що померлій [PERSON] на праві власності належала земельна частка (пай) по колишньому КСП «Правда» Білокуракинського району розміром 9,67 умовних кадастрових гектар, змінена на 9,64 в умовних кадастрових гектарах (ріллі, сіножатей та пасовищ), вартість якої на день звернення становить 205026,53 грн. Державний акт на право власності на земельну ділянку за життя [PERSON] не отримувала. Відповідно до довідки виконкому Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району №292 від 06.03.2018р. на момент смерті [PERSON] разом із нею більше п'яти років до моменту відкриття спадщини постійно проживав та вів спільне господарство на рівні подружжя [PERSON], [INFO], який здійснив обряд її поховання та розпорядився майном (а.с.13). Із довідки виконкому Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району №293 від 06.03.2018р. (а.с.18) та довідки Солідарненської сільської ради Білокуракинського району №113 від 08.08.2018р. (а.с.14) вбачається, що [PERSON] через чотири роки після смерті [PERSON] був зареєстрований та проживав до [INFO] за адресою реєстрації та мешкання його племінниці, позивачки по справі, [PERSON] [INFO] у віці 89 років в селі Солідарне Білокуракинського району [PERSON] помер, про що Солідарненською сільською радою Білокуракинського району Луганської області було зроблено відповідний актовий запис за № 10 та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с.17). На момент його смерті він був зареєстрований та проживав із позивачкою, яка доводилась йому рідною племінницею по лінії споріднення з її матір'ю. Відповідно до Договору дарування права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, складеного та посвідченого Жуковим О.М., приватним нотаріусом Білокуракинського районного нотаріального округу 10.12.1999р., зареєстрованого в реєстрі за №231 (а.с.21), [PERSON] подарував, а позивачка [PERSON] прийняла в дар право на земельну частку (пай), що належало йому на підставі сертифікату серії [NUMBER], виданого Білокуракинською районною державною адміністрацією 20.12.1996, реєстровий №212. Із дослідженого в судовому засіданні заповіту, нотаріально посвідченого 25.10.1993р. виконкомом Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району Луганської області, реєстровий №152 вбачається, що померлий [PERSON] на випадок своєї смерті зробив розпорядження, згідно із яким усе своє майно де б воно та з чого б воно не складалося, у тому числі те, що належало б йому на день смерті він заповідав позивачці [PERSON] (а.с.19). Із постанови нотаріуса вбачається, що позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно, що підтверджували б належність цього майна спадкодавцю та відсутність підтвердження родинних відносин (а.с.11). Нотаріус, відмовляючи в оформленні спадкових прав позивачці, зазначив не тільки про відсутність родинних стосунків, а й про відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно. Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON], а також факт родинних відносин між позивачкою та її померлим дядьком [PERSON], окрім довідки виконкому Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району №292, 293 від 06.03.2018р. довідки Солідарненської сільської ради Білокуракинського району №113 від 08.08.2018р. підтверджується показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили в суді, що позивачка дійсно є рідною племінницею померлого [INFO] [PERSON] по лінії споріднення з її матір'ю та факт спільного проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки [PERSON] та [PERSON], які мешкали разом в одному домоволодінні, вели спільне господарство з правами та обов'язками подружжя понад 30 років та вже після її смерті саме [PERSON] здійснив її поховання. В судовому засіданні було встановлено, що Сертифікат серії [NUMBER] реєстраційний № 211 по колишньому КСП «Правда» Білокуракинського району, виданий на ім'я померлої [INFO] [PERSON] було втрачено. Таким чином, позивачка при винесенні окремого рішення про встановлення факту родинних відносин та проживання однією сім'єю, в будь-якому разі позбавлена можливості оформити свої спадкові права нотаріально. У зв'язку з чим, суд вважає можливим, встановивши факт, що має юридичне значення, визнати право власності на спадкове майно за позивачкою. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, який набрав чинності 01 січня 2004 року, ЦК України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, до цивільних відносин, що виникли до набрання чинності ЦК України, тобто до 01 січня 2004 року, застосовуються положення законодавства, яке діяло на момент виникнення правовідносин. Відповідно до ст.548 ЦК України (1963р.) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК України (1963р.) встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до п.113 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18 червня 1994 року № 18/5 і зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 07.07.1994р. за № 152/361, норми якої діяли на момент смерті [PERSON] свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути, довідка виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів чи відповідної місцевої державної адміністрації про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, а також наявність у спадкоємців зокрема, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Разом з цим п.112 вказаної Інструкції було також визначено те, що видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Відповідно до ст. 1217 (2003р.) ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.5 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ч.1 ст.1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України (2003р.) право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До способів набуття права власності відносяться юридичні факти, що базуються на правоприємстві, зокрема, спадкування. Згідно до ст. 77 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved