Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є спадкоємицею за законом першої черги після смерті своєї матері [PERSON], яка померла [INFO]. Після смерті відкрилась спадщина на належну їй земельної ділянку яка знаходиться в садовому товаристві «Експрес» на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. У встановлений законом строк вона звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак, державним нотаріусом їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку у зв'язку з тим, що у неї відсутній правовстановлюючий документ. Зазначені обставини унеможливлюють належне оформлення спадкових прав через державну нотаріальну контору у зв'язку з чим позивачка вимушена звернутись до суду. Вважала себе єдиною спадкоємицею за законом і просила визнати право власності на дану земельну ділянку. 17.03.2017 року [PERSON] пред'явив до суду зустрічний позов, а 21.05.2018 року подав уточнюючий зустрічний позов, обґрунтовуючи вимоги тим, що він являється спадкоємцем першої черги після смерті своєї дружини [PERSON], яка померла [INFO]. У встановлений законом строк він до державної нотаріальної контори не звернувся, однак вважає себе таким, що спадщину прийняв, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, просив визнати право власності в порядку спадкування за законом та визнати частково не дійсними свідоцтва про право власності. У судовому засіданні сторони підтримали свої вимоги. Представники Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та п'ятої Дніпровської державної нотаріальної контори до суду не з'явились, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. Встановлено, що позивачка [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги своєї матері [PERSON], яка померла [INFO] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], видане 08.12.1999 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому кіровської районної ради міста Дніпропетровська). На момент смерті [PERSON] була власником земельної ділянки яка знаходиться в садовому товаристві «Експрес» на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області (державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 30.05.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради №59 від 19.03.1997 року). Позивачка звернулася вчасно до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується заявою від 03.02.2000 року наявною в матеріалах спадкової справи №44/2000 (а.с-31,32), успадкувала частину спадкового майна та отримала відповідні свідоцтва про право на спадщину, однак щодо спадкування земельної ділянки, отримала від державної нотаріально контори відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17 грудня 2013 року №2465/02-14, вмотивовуючи ти, що правовстановлюючі документи на земельну ділянку не надано. Відповідно до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно роз?яснень Пленуму Верховного Суду України (п. 23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування») за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. . Оскільки позивач надав нотаріусу всі наявні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] серед яких не має правовстановллючих документів на земельну ділянку, суд вважає, що права позивачки за первісним позовом на реалізацію спадкових прав на земельну ділянку підлягають судовому захисту. Так, в судовому засіданні встановлено, що на момент смерті спадкодавиця [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу [PERSON] набула права власності на земельну ділянку (державний акт про право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданий 30.05.1997 року на підставі рішення виконкому Підгородненської міської ради №59 від 19.03.1997 року) на якій в 1991 році було побудовано садовий будинок (а.с.95-98). Право власності на дане нерухоме майно спадкодавцем належним чином зареєстроване не було. Враховуючи, що права та обов'язки подружжя щодо спірного майна виникли до 01 січня 2004 року, застосуванню підлягає чинне на той час законодавство, зокрема, Кодекс про шлюб та сім?ю України 1969 року. Відповідно до ч. 1 ст. 22, ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Таким чином, вищевказана земельна ділянка та садовий будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, частка кожного з них у вищезазначеному майні складає по ? частині, а тому вимоги позивачки за первісним позовом щодо визнання за нею права власності за земельну ділянку підлягає частковому задоволенню, встановивши, що [PERSON] приходиться ? частка вищевказаної земельної ділянки після смерті [PERSON] Щодо визнання права власності за зустрічним позовом на земельну ділянку та садовий будинок, який розташований в садовому товаристві «Експрес» [NUMBER], що знаходиться на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, суд зазначає наступне. Враховуючи те, що спадкодавець помер до 01 січня 2004 p., застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом . Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Відповідно до 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Згідно ст.549 ЦК РСР , діями, що свідчать про прийняття спадщини є наступні. Так, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном; якщо він подав до нотаріальної контори по місцю відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Отже, суду у такому разі необхідно встановлювати наявність чи відсутність обставин щодо фактичного вступу спадкоємця в управління або володіння спадковим майном у період протягом 6 місяців з дня відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні позивач за зустрічним позовом [PERSON] до державної нотаріальної контори у встановлений законом строк не звертався та будь-яких документів не надавав (а.с.30-40), однак фактично вступив в управління спадковим майном, а тому у відповідності до ст.549 ЦК РСР, вважається таким, що вищевказану спадщину прийняв, оскільки з 1999 року і по теперішній час проживає в садовому будинку [NUMBER] в садовому товаристві «Експрес», що знаходиться на території Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області та сплачує членські внески, що підтверджується довідками голови правління садового товариства «Експрес» (а.с.58,236). Встановлено, що спадковий будинок був побудований ще в 1991 році, але правовстановлюючі документи на нього не оформлялись. З аналізу положень Конституції України та ЦК України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти. На теперішній час є чинним Порядок прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства від 24.06.2011 року № 91, в редакції від 13.06.2012 року. Таким чином, на час будівництва та завершення будівництва житлового будинку (згідно Технічного паспорту - 1991 року), що є предметом спору, реєстрація права власності на нього не вимагалась. В свою чергу, в листі ВССУ № 10-1387/0/4-12 від 27.09.2012 року «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування» викладено наступну правову позицію: «Право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку передбаченому цим Законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення». Крім того, у відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема, рішень судів, що набрали законної сили. У відповідності до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки в судовому засіданні встановлено факт наявності спадкових прав позивача за зустрічним позовом на частку вищезазначеної земельної ділянки та садового будинку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання за ним права власності на таку частку підлягають частковому задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на частину гаражу та автомобіля, суд вважає відмовити в цій частині, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази прийняття спадщини шляхом фактичного вступу у володіння частиною майна протягом шести місяців, та не знайшли свого підтвердження і в судовому засіданні. У пункті 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністерства юстиції УРСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5 ( яка діяла на час відкриття спадщини) зазначено, що свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто таким, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст. 549 Цивільного кодексу). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанціяпросплатуподатку,платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може служити наявність у спадкоємців ощадної книжки, квитанції про здані в ломбард речі, технічного паспорту на автомобіль чи мотоцикл або свідоцтва на моточовен та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користуватися яким можливо лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються державним нотаріусом з урахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і при відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Так на підтвердження вступу в управління чи володіння спадковим майном спадщину, позивачем не надано доказів, а посилання на проживання позивача на одній садибі до якої входить спадкове майно, не може бути достатньою підставою для прийняття в спадщину всього майна. Так, він не вчиняв жодних правових дій зі частиною спадкового майна, а після смерті дружини, позивач за зустрічним позовом звернувся до суду через 19 років. Разом з цим, суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання права власності на частину квартири [ADDRESS], оскільки майно одержане громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»), а отже доводи позивача щодо отримування кореспонденції за адресою [ADDRESS], не можуть бути прийняті до уваги. Судові витрати розподілити відповідно до ст.141 ЦПК України.

Outcome: partial