Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу і стягнення аліментів на утримання дітей та їх матері до досягнення дітьми трирічного віку. Ухвалою Пологівського районного суду Запорізької області від 09 березня 2017 року позовні вимоги [PERSON] було розєднано у два самостійні провадження. Позивачка у позові зазначила, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 15 січня 2014 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: доньку Кіру, [INFO], та сина [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачкою у її батьків. Причиною припинення шлюбних стосунків є те, що відповідач 11 січня 2017 року вигнав позивачку разом з дітьми з будинку, знущався з неї, погрожував понівечити. З цього приводу позивачка звернулась до поліції, було складено протокол про адміністративне правопорушення, за яким відповідача судом притягнуто до адміністративної відповідальності. Позивачка подальше спільне життя вважає неможливим, а вину у розпаді сімї покладає на відповідача. Тому просить суд розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Кіцак». Судові витрати, які складаються з витрат на сплату судового збору та витрат на правову допомогу, покласти на відповідача. У судове засідання позивачка не зявилася, але надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала. Просила строк для примирення не надавати, справу розглянути за її відсутності. Проти заочного розгляду справи на підставі ч.1 ст.224 ЦПК України не заперечувала. Відповідач після наданого сторонам часу для примирення у судове засідання повторно не зявився, із заявами про розгляд справи за його відсутності або про відкладення розгляду справи з певних причин до суду не звертався, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявними у справі повідомленнями про вручення поштових відправлень (судових повісток). Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомленого відповідача, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, а також заяву позивача про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. У звязку із неявкою у судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивачки на задоволенні позову, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 січня 2014 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії І-ЖС №134557 від 15 січня 2014 року. Від подружнього життя вони мають двох малолітніх дітей: доньку Кіру, [INFO], та сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії І-ЖС №241722 від 07 березня 2014 року та серії І-ЖС №285313 від 11 листопада 2015 року. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд надавав сторонам час на примирення строком на 1 місяць, проте вони не виявили бажання зберегти сімю. Позивачка у заяві від 17 травня 2017 року вказала, що просить строк для примирення не надавати, тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам додатково часу для примирення. Із матеріалів справи вбачається, що між сторонами склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують і не мають бажання дійти примирення, оскільки позивачка на розірванні шлюбу наполягає навіть після спливу наданого сторонам часу для примирення. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом зясовано, що волевиявлення позивачки, яка наполягає на задоволенні позову, є її свідомим вибором, оскільки протягом усього часу розгляду справи її позиція щодо необхідності розірвання шлюбу з відповідачем залишалася незмінною. За таких обставин суд вважає, що сімя розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також інтересам їхніх малолітніх дітей, що має істотне значення. Розглядаючи вимоги позивачки щодо стягнення на її користь витрат на правову допомогу, суд визнає їх не обґрунтованими і не доведеними належними та допустимими доказами, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Судом встановлено, що ні з тексту позовної заяви, ні з доданих до неї письмових доказів не вбачається, на якій правовій підставі адвокатом [PERSON] була видана квитанція від 31.01.2017 року № 03 (а.с. 3) про прийняття від [PERSON] коштів у сумі 500,00 грн. за складання позовної заяви. При цьому, статті 28 та 29 Правил адвокатської етики чітко встановлюють вимоги щодо обовязкового зазначення у договорі між адвокатом і клієнтом розмір та порядок обчислення гонорару, а також оплати фактичних видатків, повязаних із виконанням доручення клієнта Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення договору між адвокатом [PERSON] та [PERSON] із зазначенням у ньому предмета спору, щодо якого складається позовна заява, розміру та порядку обчислення і сплати сум гонорару. Також судом враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем же не надано жодного розрахунку фактично витраченого адвокатом [PERSON] часу, а також детального розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу. Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених ним витрат на правову допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. При цьому, на підставі ст.88 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» з відповідача суд стягує на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн., розмір якого підтверджено квитанцією № 11 від 31 січня 2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved