Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

Позивачка та її представник просять суд визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на житловий будинок № 65 по вул.Горлівській в м.Харкові. Свої вимоги обґрунтовують тим, що позивачка постійно проживає у вказаному будинку більш ніж 15 років. В цей будинок вона була поселена в 1993 році за погодженням керівництва ПАТ «Харківметробуд» і керівництва відповідача по даній справі. Документи, на підставі яких позивачка була поселена у вказаний будинок, не збереглись. На момент поселення вказаний будинок не був зареєстрований, а тому позивачку було зареєстровано при гуртожитку відповідача. В березні 2015 року ліквідатор відповідача [PERSON] повідомив позивачці про необхідність звільнення будинку, або його викупу у звязку з його ліквідацією. Представник позивачки в судовому засіданні пояснив, що ніяких документів на вселення [PERSON] не було, а мав місце лише усний дозвіл на вселення. Позивачка подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності (а.с.66). Представники відповідача проти позову заперечують посилаючись на те, що заволодіння вказаним будинком зі сторони позивачки не було добросовісним. Право власності на вказаний будинок зареєстровано за відповідачем. Не оспорюють факт тривалого проживання позивачки в зазначеному будинку. В своїх письмових запереченнях проти позову представники відповідача зазначають, що набувальна давність може бути застосована лише у разі безпідставного і незаконного володіння чужим майном, а позивачка по справі набула права користування будинком на підставі документів, можливо на підставі договору найму або на підставі ордеру на службове приміщення. Такі документи у відповідача відсутні. Позивачка, за законодавством, що діяло в той час, користувалась будинком на підставі договору безоплатного користування ним. Представник 3-ї особи Харківської міської ради в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. 3-я особа [PERSON] проти позову заперечує. Пояснила, що в 2006 році вона написала заяву і було видано наказ про вселення її в спірний будинок, також їй було видано службовий ордер на вселення, однак вселитися вона не змогла, так як там проживали інші особи. Судом встановлено, що будинок літ. А-1 по вул.Горлівській, 65 в м.Харкові був побудований в 1969 році, складається із кухні площею 9.2 кв.м., кладової площею 4.5 кв.м., кухні площею 15.8 кв.м., житлової кімнати площею 16.2 кв.м., тамбуру площею 2.6 кв.м., котельної площею 3.9 кв.м., і є самочинною будівлею (а.с.6-8, 148-157). Спірний будинок знаходився на балансі Роганського радгоспу «Декоративні культури» (а.с.87-89), після чого був переданий Харківському обласному державному сільськогосподарському підприємству «Декоративне садівництво» (а.с.90). 10.06.2004 року вказаний будинок було закріплено за відповідачем по справі (а.с.91-95). Поштову адресу вказаному будинку було присвоєно розпорядженням Орджонікідзевської райради 12.06.2006 року (а.с.9). 26.06.2006 року [PERSON] було видано службовий ордер № 14 на право отримання спірного будинку (а.с.117-118). Згідно до ухвали господарського суду Харківської області від 14.08.2013 року, право власності на вказаний будинок було зареєстровано 07.11.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем по справі (а.с.101). 17.03.2015 року між сторонами по справі було укладено договір, відповідно до якого спірний будинок було передано [PERSON] на зберігання з 17.03.2015 року по 17.03.2016 року (а.с.13-14, 102). Позивачка [PERSON] зареєстрована в кімнатах 8, 9 гуртожитку по вул..Роганська, 186 м.Харкова (а.с.109-112). Інформація щодо реєстрації будь кого в спірному будинку, відсутня (а.с.145). Факт тривалого проживання позивачки в спірному будинку не оспорюється відповідачами по справі і підтверджується письмовими доказами (а.с.15-19,31-55). У відповідності до положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Частиною 4 вказаної статті встановлено, що право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно п.8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного Кодексу України, Правила ст..344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності ЦК України, тобто з 01.01.2001 року. Стаття 344 ЦК України визначає ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, тобто обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Приймаючи до уваги, що [PERSON] знала, що вона володіє чужим майном, яке не надавалось їй у володіння і користування в установленому законом порядку, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] є такою, яка не добросовісно заволоділа чужим майном, а тому відсутні підстави, передбачені ст.344 Цивільного кодексу України для визнання за нею права власності на цей будинок за набувальною давністю. Крім того, визнання права власності на нерухоме майно має свої особливості, які визначені Цивільним кодексом України. Як було зазначено вище, право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно до ст.331 Цивільного кодексу України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Судом встановлено, що будинок літ. А-1 по вул.Горлівській, 65 в м.Харкові, є самочинно збудованим. Про це зазначено в технічному паспорті на цей будинок, технічному висновку (а.с. 6-8, 148-157). Суду не надано докази того, що на час володіння будинком [PERSON] за останні десять років, чи раніше, спірний будинок було введено в експлуатацію у встановленому законодавством порядку і було проведено його реєстрацію в установленому на той час законодавством порядку. Згідно технічного висновку (а.с.148-157), основні будівельні конструкції прибудови до будинку, сіней, тамбуру не забезпечують несучу здатність, достатню для надійної та безпечної експлуатації. Таким чином, самочинно побудований спірний будинок, який не був введений в експлуатацію в установленому законом порядку, який не був зареєстрований як власність до 07.11.2014 року, частина якого за своїм технічним станом не забезпечує несучу здатність, достатню для надійної та безпечної експлуатації, не може бути нерухомим майном, на яке в порядку ст.344 Цивільного кодексу України може бути визнано за [PERSON] право власності за набувальною давністю. Крім того, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є і та обставина, що право власності на спірний будинок згідно до ухвали господарського суду Харківської області від 14.08.2013 року, було зареєстровано 07.11.2014 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем по справі (а.с.101). Тобто, судовим органом визначено право власності на спірне майно. Крім того, підставою для відмови в задоволенні позовних вимог є і та обставина, що 26.06.2006 року [PERSON] було видано службовий ордер № 14 на право отримання спірного будинку (а.с.117-118). В судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти позову з посиланням на те, що в 2006 році вона написала заяву і їй було видано наказ про вселення її в спірний будинок, також їй було видано службовий ордер на вселення, однак вселитися вона не змогла, так як там проживали інші особи. Викладене свідчить, що [PERSON] є особою, яка претендує на спірний будинок. Приймаючи до уваги вищевикладене, відсутність підстав, передбачених ст.344 Цивільного кодексу України, для визнання права власності за [PERSON] на спірний будинок в порядку набувальної давності, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє.

Outcome: dismissed