Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що вона з 03 січня 2006 року по даний час перебуває у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем по справі [PERSON]. Факт проживання однією сім»єю встановлений рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.09.2014 року. Від [PERSON] у другій декаді 2017 року їй стало відомо, що у жовтні 2007 року він уклав з відповідачем ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитний договір №07Ф-231 від 17.10.2007 на загальну суму 500000 дол. США під 12% річних з умовою повернення кредиту до 17.10.2008 з послідуючими додатковими угодами, якими збільшена сума кредиту та строк повернення до 18.10.2010. Забезпеченням виконання зобов»язання виступив договір іпотеки № 1782 від 09.12.2010, згідно якого в іпотеку передані дві земельні ділянки відповідно площами 3,8017 га, розташована в адміністративних межах Житньогірської сільської ради кадастровий номер 32237781500:02:011:0001, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №606816, виданий на ім»я [PERSON] 12.02.2008) та земельна ділянка площею 18,6983 га, розташована в адміністративних межах Савинецької сільської ради Рокитнянського району кадастровий номер 3223785500:02:010:0038, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №322996, виданий на ім»я [PERSON] 12.08.2008). Вважає, що вказані земельні ділянки належать їй з [PERSON] на праві спільної сумісної власності, так як придбані останнім під час фактичних шлюбних відносин, що витікає із ст.61 СМ України. Просить визнати її право спільної сумісної власності з [PERSON] на вказані земельні ділянки і так як кредитний договір та договір іпотеки, укладені без її згоди на це [PERSON], тому повинні бути у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України визнані недійсними. Також просить скасувати заборону нотаріуса відносно даних земельних ділянок. В судове засідання позивачка, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце слухання справи, не з»явилася. Її представник судовому засіданні позов підтримала за викладених в позовній заяві обставин, просить задовольнити позов в повному обсязі та доповнила з наданням копій документів, що між відповідачем в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів та ТОВ «Е-ІНВЕСТМЕНТ» 31.08.2017 був укладений договір №174 про відступлення прав вимоги згідно списку до позичальників, іпотекодавців, заставодавців. Також надала укладений між ТОВ «Е-ІНВЕСТМЕНТ» та [PERSON] договір купівлі-продажу №01/09 від 01.09.2017 права вимоги за кредитним договором №07Ф-231 від 17.10.2007 та №09Ф-16 від 09.07.2009, укладеного між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON], згідно якого первісний іпотекодержатель відступає новому іпотекодержателю права вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] і загальний розмір заборгованості [PERSON] складає 59\~327 688,82 грн.. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, до суду не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Брокбізнесбанк» в судовому засіданні в режимі відео конференції позов не визнав та надав письмові заперечення проти позову, в яких просить відмовити в задоволенні позову, так як кредитні відносни між ПАТ «Брокбізнесбанк» та [PERSON] виникли у 2007 році, а факт проживання однією сім»єю позивачки з [PERSON] визнаний судом тільки у 2014 році, отже твердження позивачки, що вона не давала згоди на укладення [PERSON] будь-яких правочинів, в тому числі кредитного та іпотечного договорів, не мають жодних юридичних наслідків, що можуть вплинути на вирішення даної справи, оскільки шлюб станом на дату укладення правочину не було зареєстровано у встановленому законом порядку, ані банк, ані нотаріус не знали і не могли знати про такі шлюбні відносини. Також просить залучити в якості третіх осіб приватного нотаріуса [PERSON], яка посвідчила договора купівлі-продажу земельних ділянок 06.08.2008 та Рокитнянську РДА, яка є стороною договору купівлі-продажу земельних ділянок, так як результати розгляду даної справи можуть вплинути на їх права та обов»язки та застосувати позовну давність до вказаної позовної заяви. Суд вважає, що підстав для залучення вказаних осіб для участі у справі в якості третіх осіб без самостійних вимог немає, так як приватний нотаріус [PERSON] є реєстратором договору купівлі-продажу, а Рокитнянська РДА продавцем земельних ділянок, які перейшли у власність [PERSON], тому визнання права спільної сумісної власності чи визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів ніяк не вплине на їх права чи обов»язки. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватний нотаріус Кивїського міського нотаріального округу [PERSON], будучи належним чином повідомленим про день, час та місце слухання справи, до суду не з»явився, відзив на позов не подав. Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, будучи належним чином повідемленим про день, час та місце слухання спарви, до суду не з»явився, відзив на позов не подав. Заслухавши представників сторін, дослідивши надані сторонами докази та заперечення проти позову, суд вважає, що підстав для задоволення позову немає. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] уклав з ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитний договір №07Ф-231 від 17.10.2007 на загальну суму 500000 дол. США під 12% річних з умовою повернення кредиту до 17.10.2008 з послідуючими додатковими угодами, якими збільшена сума кредиту до 59\~327 688,82 грн. та строк повернення до 18.10.2010. Забезпеченням виконання зобов»язання виступив договір іпотеки № 1782 від 09.12.2010, згідно якого в іпотеку передані дві земельні ділянки відповідно: площею 3,8017 га, розташована в адміністративних межах Житньогірської сільської ради кадастровий номер 32237781500:02:011:0001, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №606816, виданий на ім»я [PERSON] 12.02.2008) та земельна ділянка площею 18,6983 га, розташована в адміністративних межах Савинецької сільської ради Рокитнянського району кадастровий номер 3223785500:02:010:0038, цільове призначення для промисловості (державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №322996, виданий на ім»я [PERSON] 12.08.2008). Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 24.09.2014 року встановлений факт проживання однією сім»єю позивачки з відповідачем [PERSON] з 03 січня 2006 року. Позивачка вважає, що земельні ділянки належать їй з [PERSON] на праві спільної сумісної власності, так як придбані останнім під час фактичних шлюбних відносин, що витікає із ст.61 СМ України, тому просить визнати її право спільної сумісної власності з [PERSON] на вказані земельні ділянки і так як кредитний договір та договір іпотеки, укладені без її згоди на те [PERSON], просить у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України визнати їх недійсними. та скасувати заборону нотаріуса відносно даних земельних ділянок. Згідно з положеннями ч.1, 2 ст.21 СМ України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім»єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов»язків подружжя. Відповідно до ч.1 ст.36 СМ України шлюб є підставою для виникнення прав та обов»язків подружя. Разом з тим, згідно з ч.1 ст.74 СМ України якщо жінка та чоловік проживають однією сім»єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. У ч.2 вказаної статті вказано, що на майно? що є об»єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Ст.60 СМ України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Аналогічна вимога мається у ч.3 ст.368 ЦК України, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Нормами Сімейного Кодексу України у статтях 57 та 60 встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, Сімейний Кодекс України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СМ України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте ним/нею за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у ст.60 СМ України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СМ України та визнання майна спільною сумісною власністю подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Таким чином, у разі придбання майна хоча і в період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об»єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбано. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення майна до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя. (Правова позиція Верховного Суду України у справах №6-612цс15, №6-102цс15 та №6-399цс17). Аналогічна правова позиція Верховного Суду України міститься у справі № 6-135цс13 від 25.12.2013 по справі про встановлення факту проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу та поділ майна: «Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об»єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім»ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об»єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв»язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім»єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці». Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною стороною. Виходячи з викладеного, без установлення факту створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету не можливо визнати за позивачкою право власності на половину майна, тобто на земельні ділянки, придбані [PERSON] згідно договорів купівлі-продажу у 2008 році. У відповідності до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, тощо. Статтею 58 ЦПК України визначено поняття доказів, а саме належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення в судовому засідані фактів, зазначених у ч.1 цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експерті. Позивачкою та її представником не надано суду жодного доказу, що вказані земельні ділянки придбані саме на спільні кошти подружжя, а не за власні кошти [PERSON], який проживає, як вбачається із рішення суду від 24.09.2014, однією сім»єю з позивачкою з 03 січня 2006 року. Навпаки, як вбачається із позовної заяви та доказів, доданих до позову, [PERSON] 17.10.2007 був укладений кредитний договір, згідно якого він отримав грошові кошти, 06.02.2008 між ним та Рокитнянською РДА був укладений договір купівлі-продажу даних земельних ділянок і на підставі вищезазначених договорів [PERSON] були видані державні акти на право власності, що підтверджує факт особистої приватної власності [PERSON] на земельні ділянки. За змістом ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент учинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. За змістом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до ст.ст.572 та 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов»язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов»язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. У відповідності до ст.578 ЦК України та ст.6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Така згода за своєю правовою природою є одностроннім правочином. Згідно із ч.1 ст.219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним. Разом з тим, відсутність такої згоди сама по собі не може бути підставою для визнання договору, укладеного одним із подружжя без згоди другого з подружжя, недійсним. Відповідно до ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СМК України при укладанні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону вбачається, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. (Правова позиція Верховного Суду України у справах №6-1622цс15, №6-1912цс15 №6-533цс16). Як вбачається із заперечень представника відповідача ПАТ «Брокбізнесбанк» проти позову, [PERSON] при посвідченні іпотечного договору подав заяву, що зберігається в нотаріальній справі і цього сторони не заперечили, де стверджує, що на момент набуття земельних ділянок у власність, які є предметом іпотеки, не перебував у зареєстрованому шлюбі, а також особи, які відповідно до ст.ст.63 та 74 СК України мали б право на частку у спільному майні подружжя, та могли б давати згоду на укладення договору, відсутні. Дана заява відповідає дійсності, так як на момент укладення кредитного договору у 2007 році та договору іпотеки у 2010 році, факт проживання однією сім»єю позивачки та відповідача [PERSON] встановленим не був і встановлений рішенням суду тільки у 2014 році, в офіційному шлюбі вони не перебували, що виключає факт недобросовісності сторін при укладенні кредитного договору та договору іпотеки. Представник відповідача подав письмову заяву про застосування позовної дасності до вказаних правовідносин. Сплив позовної давності, про застосуваня якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові, посилаючись на те, що відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки (ст.257 ЦК). Згідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов»язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її права), а й з об»єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення свого права випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (ст.ст.15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Обов»язок доведення часу, з кого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов»язку особи знати про стан свої майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов»язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. (Правова позиція Верховного Суду України у справві №6-17цс17). Суд вважає, що позивачкою не надано жодних доказів, що про укладення кредитного та іпотечного договорів вона довідалася тільки у другій декаді березня 2017 року так як банком ведеться претензійно-позовна робота з 2013 року і на адресу [PERSON] неодноразово направлялися листи щодо погашення заборгованості, судом направлялися судові повістки та позовні заяви банку і її твердження про це є надуманими, такими що не відповідають дійсності та направлені на ведення суду в оману. Тим паче отримана [PERSON] по кредитному договору сума коштів є значною і якщо дружина позивач по справі не знала про отриману її цивільним чоловіком суму та придбання ним після цього двох земельних ділянок на території Рокитнянського району, то викликає сумнів у фактичних шлюбних відносинах позивачки та відповідача по справі. Тому суд вважає, що є підстави для застовування позовної давності до вказаних позовних вимог.

Outcome: dismissed