Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що 1 листопада 2006 року вона була прийнята на роботу до відповідача на посаду сестри дільничної амбулаторно-поліклінічного відділення. Наказом № 17вк від 5.03.2014 року вона була звільнена із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за вчинення прогулів без поважних причин з 20 по 21 лютого 2014 року, з 24 по 28 лютого 2014 року та з 3 по 4 березня 2014 року. Дане звільнення позивачка вважає незаконним з наступних причин. Так, 7 лютого 2014 року, в період знаходження на стаціонарному лікуванні, вона звернулась до головного лікаря 3-ї ОСПЛ Бойка В.Л. із заявою про надання їй основної щорічної відпустки за 2013 рік з 10 лютого 2014 року. Дана заява була узгоджена із всіма працівниками, які відповідають за її профіль роботи, а також із головним лікарем 3-ї ОСПЛ. Однак, після цього в неї різко погіршився стан здоров'я, в зв'язку із чим вона знаходилась на стаціонарному лікуванні в м.Суми з 10 по 19 лютого 2014 року. Оскільки в період відпустки позивачка знаходилась на лікарняному, то її щорічна відпустка продовжилась на час тимчасової непрацездатності. Тому на роботу вона вийшла 5 березня 2014 року. В цей же день без витребування письмових пояснень, без отримання згоди профспілкової організації її було звільнено з роботи з 20 лютого 2014 року за вчинення прогулів без поважних причин. Оскільки позивачка не вчиняла прогулів, а її звільнення було проведене з грубим порушенням трудового законодавства, то вона просить суд поновити її на посаді сестри дільничної амбулаторно-поліклінічного відділення 3-ї ОПСЛ та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 березня 2014 року по день поновлення її на роботі. Відповідач позову не визнав, надавши суду пояснення, суть яких зводиться до того, що позивачка не узгодила початок відпустки із головним лікарем 3-ї ОСПЛ, не переконалася, що наказ про надання їй відпустки був виданий, фактично вона самовільно визначила період своєї щорічної відпустки, протягом якого перестала виходити на роботу. Таким чином, відповідачка без поважної причини 10 днів не виходила на роботу, а тому у адміністрації були всі законні підстави для її звільнення з роботи за прогули. Також відповідач зазначає, що процедура звільнення позивачки була повністю дотримана відповідно до вимог чинного законодавства, а тому вимоги позивачки є повністю необґрунтованими. Третя особа на стороні відповідача - головний лікар 3-ї ОСПЛ позов [PERSON] також не визнав, надавши проти нього заперечення, які аналогічні запереченням, що надав відповідач. Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 1 листопада 2006 року позивачка була прийнята на роботу до відповідача на посаду сестри дільничної амбулаторно-поліклінічного відділення 3-ї ОСПЛ. Наказом № 17вк від 5.03.2014 року вона була звільнена із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України за вчинення прогулів без поважних причин 20.02.2014 року, 21.02.2014 року, з 24.02.2014 року по 28.02.2014 року, 3.03.2014 року та 4.03.2014 року. Згідно з п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірваний власником або уповноваженим ним органом, у випадку прогулу( у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як при цьому вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, 7 лютого 2014 року в період знаходження на лікарняному, позивачка звернулась до головного лікаря 3-ї ОСПЛ Бойка В.Л. із заявою про надання їй основної щорічної відпустки за 2013 рік з 10 лютого 2014 року на 13 календарних днів. При цьому із матеріалів справи вбачається, що дана заява була узгоджена із завідуючим амбулаторно-поліклінічним відділенням Скрипником Є.В. та старшою медичною сестрою. Також встановлено, що дана заява в цей же день була фактично узгоджена і з головним лікарем, який не заперечував проти надання позивачці відпустки з 10 лютого 2014 року, хоча із застереженням, що таку відпустку буде надано після виходу позивачки з лікарняного. ( Дані обставини підтверджуються копією відповідної заяви та поясненнями самого головного лікаря 3-ї ОСПЛ Бойка В.Л., даними ним в судовому засіданні). Відповідно до положень ст.78 КЗпП України та п.1ч.2 ст.11 Закону України «Про відпустки» щорічна відпустка продовжується на час тимчасової працездатності працівника, засвідченої належним чином. При цьому із матеріалів справи вбачається, що з 10 по 19 лютого 2014 року позивачка знаходилась на лікарняному. Оскільки в період відпустки позивачка знаходилась на лікарняному, то її щорічна відпустка продовжилась на час тимчасової непрацездатності. Тому датою, коли позивачка повинна була приступити до роботи після закінчення відпустки та лікарняного, було 5 березня 2014 року, що остання і зробила. Таким чином, судом встановлено, що 20.02.2014 року, 21.02.2014 року, з 24.02.2014 року по 28.02.2014 року, 3.03.2014 року та 4.03.2014 року позивачка не допускала прогулів без поважної причини, оскільки вона перебувала у відпустці і ця відпустка була узгоджена як з її безпосереднім керівником - завідуючим амбулаторно-поліклінічним відділенням, так із самим головним лікарем 3-ї ОПСЛ. При цьому суд вважає, що сама по собі відсутність наказу про надання позивачці відпустки не може розцінюватись як прогул без поважних причин. Також судом встановлено, що звільнення позивачки з роботи було проведене без попередньої згоди первинної профспілкової організації, що є порушенням вимог ч.1 ст.43 КЗпП України. В той же час, суд вирішив не звертатись до профспілкової організації для одержання згоди на звільнення позивачки як це передбачено ч.9 ст.43 КЗпП України, оскільки на даний час та не перебуває в жодній профспілковій організації. Крім того, суд зазначає, що сам наказ № 17 вк від 5.03.2014 року про звільнення позивачка з роботи не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки за його змістом, [PERSON] була звільнена із роботи за вчинення прогулів, які слідували після дати її звільнення. За таких обставин суд вважає, що позивачка була звільнена з роботи незаконно, а тому вона підлягає поновленню на попередньому місці роботи із стягненням на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідно до положень ст.235 КЗпП України.. Як вбачається при цьому із матеріалів справи, заробіток позивачки за повні останні два місяці перед звільненням складав 2185 грн. 58 коп. та 1895 грн. 93 коп. Тому відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затв. Постановою КМ України № 100 від 8.02.95року, розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 5 березня по 28 березня 2014 року за 18 робочих днів складатиме 1708 грн. 56 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved