Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-24 00:00:00

Позивач, ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Славкіної М.А., звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свій позов тим, що 21.03.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та відповідачем було укладено договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00020172, згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 19 000 грн. строком до 21.03.2014 р. зі сплатою 15 % за користування кредитними коштами. Відповідно до п. п. 2.5.2 кредитного договору відповідач зобов`язується не пізніше дати, встановленої в графіку, поповнювати рахунок, вказаний в п.6 спеціальної частини договору, у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів встановлені в графіку, а також в сумах комісії за управління кредитом. Відповідно до п.4 спеціальної частини кредитного договору встановлено комісія за управління кредитом в розмірі 1,75 % від суми кредиту. Позивач зі своєї сторони виконав договірні зобов`язання за договором в повному обсязі, відповідач порушив свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом. Станом на 05.08.2015 рік, погашення кредиту здійснювалось із порушенням встановленого кредитним договором графіку, кредит погашався не щомісячно, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 51 401, 28 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 7 322,02 грн.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом - 2 329,75 грн.; заборгованість по сплаті комісії за управління кредитом - 2 992,50 грн.; штрафні санкції - 38 757,01 грн. Посилаючись на вказані обставини. норми діючого законодавства, просив задовольнити позов. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.09.2015 року позов банку задоволено в повному обсязі. 22.12.2017 року відповідач подала заяву про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 23.09.2015 року. За наслідками розгляду заяви [PERSON] ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 14.02.2018 року заочне рішення від 23.09.2015 року скасоване, справа призначена до розгляду в загальному порядку за правилами загального позовного провадження. Відповідач скористалась своїм правом та подала суду заперечення проти позову. Ухвалою від 30.05.2018 року замінено позивача Публічне акціонерне товариство товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» . 06.03.2019 року позивачем, Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», уточнено позовні вимоги, відповідно до яких сума заборгованості становить15 545, 12 грн., з яких: заборгованість по тілу кредиту становить 7 322,02 грн., залишок по відсоткам у валюті кредиту - 5 230,60 грн., залишок по комісіям у валюті кредиту - 2 992,50 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача. Сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце слухання справи повідомлені, при цьому, сторонами надано обґрунтування своїх позицій по позову, відповідно до яких позивач позов підтримав, відповідач позов не визнала. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 21.03.2011 року між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] укладено договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00020172, згідно з яким відповідачу було надано кредит в сумі 19 000 грн. строком до 21.03.2014 р. зі сплатою 15 % за користування кредитними коштами. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 Глави 71 Цивільного кодексу України. Відповідно до абз.1 ч. 1 ст.1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у тій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ч. 1 ст.1050 Цивільного кодексу України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу. Відповідно до ст.625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищезазначені норми, основними умовами надання кредиту є безумовне його повернення, строковість, платність, цільова спрямованість і забезпеченість. Водночас, кредитний договір не може змінюватись в односторонньому порядку , і позичальник несе відповідальність за несвоєчасне повернення кредиту та сплату відсотків за його користування. Судом встановлено, що 27.03.2018 року між Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами № 6797, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором № ВLаЖГА00020172, укладеного між банком та [PERSON] перейшло доТовариства з обмеженою відповідальністю Фінансова Компанія «Кредит-Капітал». Стаття 512 ЦК України визначає підстави заміни кредитора у зобов`язанні. Так, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. За приписами статті 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено законом або договором. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Статтею 517 ЦК України, при цьому визначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Згідно частини 2 статті 517 ЦК України боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Статтею 78 ЦПК України унормовано, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Перевірка достовірності доказів проводиться судом у процесі дослідження доказів. Суд визнає достовірними докази, якщо за результатами перевірки та дослідження цих доказів підтверджується правильність відомостей, які в них містяться. За умовами договору про відступлення права вимоги № 6797 Банк відступає Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набуває права вимоги Банку до позичальників зазначених у Додатку № 1 до цього Договору, включаючи права вимоги за кредитними договорами... згідно реєстру у Додатку № 1 до Договору. Пунктом 2.1 договору про відступлення права вимоги від 27.03.2018 року передбачено, що Реестр прав вимог за формою встановленою у Додатку № 1 до даного договору передається Банком Новому кредитору в день укладення цього Договору та містить актуальну інформацію станом на дату укладення цього Договору. До договору про відступлення права вимоги від 27.03.2018 року додано копію додатку № 1 до договору про відступлення прав вимог № 6797 від 27.03.2018 року реестр, але даний документ не містить відомостей про уповноважену особу зі сторони Банку, відсутній підпис, а також не містить печатки Банку, а тому даний додаток не е належним доказом підтвердження обсягу зобов`язань боржника перед первісним кредитором. Крім того, п. 2 договору про відступлення права вимоги передбачено, що за цим договором Новий кредитор в день укладення цього Договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання Банком у повному обсязі коштів, відповідно п. 4 договору, набуває усі права кредитора за Основним договором включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржником грошових коштів, сплати процентів, вказаних в Додатку № 1 до цього Договору та сплати штрафних санкцій у розмірах, передбачених Основними договорами. Новим кредитором не надано суду доказів виконання п. 4 договору. Із аналізу п. 2 договору не вбачається переходу до Нового кредитора права отримання комісії. Однак, в порушення п. 2 Договору відступлення права вимоги в додатку № 1 визначено розмір комісії, що є порушенням ст. 514 ЦК України, відповідно до якої до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не передбачено договором або законом. За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки, комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Пунктом 1.6 договору банківського обслуговування передбачено, за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у вигляді комісії за управління кредитом, що є незаконним. Крім того, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися банком відповідачу як позичальнику. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, висловленими у постанові від 16.112016 року у справі № 6-1746цс16. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за комісією задоволенню не підлягають. Пунктом 3 договору про відступлення права вимоги передбачено, що Новий кредитор зобов`язаний повідомити Боржників про відступлення права вимоги за Основними договорами протягом 10 календарних днів з моменту набрання чинності цим Договором у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Доказів повідомлення відповідача про відступлення права вимоги за основним договором позивачем суду не надано. Обгрунтовуючи позовні вимоги позивачем зазначено, що станом на 19.02.2019 року заборгованість відповідача перед позивачем становить 15 545,12 грн., а саме: заборгованість по тілу кредиту - 7 322,02 грн., залишок по відсоткам у валюті кредиту - 5 230,6 грн., але наданий позивачем новий розрахунок заборгованості від 19.02.2019 року не оформлений належним чином, не має зазначення прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів,закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затвердженого наказом Держспоживстандарту України № 55 від 17.04.2003 року. Розрахунок заборгованості не може підтверджувати існування боргу оскільки він не є первинним обліковим бухгалтерським документом, не відповідає ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та відповідно не може підтверджувати існування тих чи інших фінансових операцій. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову та вважає за необхідне у позові відмовити. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд відносить судові витрати по справі за рахунок позивача.

Outcome: dismissed