Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою про стягнення з відповідачки боргу в сумі 39000 гривень. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що вона в січні 2020 року надала в борг відповідачці грошові кошти в сумі 57000 гривень, при цьому остання зобов`язалася повертати цей борг їй частинами в розмірі по 3000 гривень кожна, починаючи з березня 2020 року. Вказане підтверджується письмовою розпискою відповідачки. Однак відповідачка своїх зобов`язань не виконує, грошових коштів не повертає, станом на день подання цього позову її борг перед позивачкою становить 39000 гривень. На вимогу позивачки повернути борг відповідачка жодним чином не реагує, тому в зв`язку з простроченням терміну повернення частини боргу останньою, а також уникненням нею мирного вирішення спору, позивачка звернулась до суду з даним позовом та просить стягнути з відповідачки суму боргу в розмірі 39000 гривень. Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи шляхом направлення повісток на зареєстровану адресу та розміщення оголошення на офіційному вебсайті «Судова влада», у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не надала. З урахуванням положень ст.ст.223, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги у їх сукупності та взаємозв`язку, об`єктивно оцінивши усі наявні докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяв по суті, суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи встановлено, що в січні 2020 року між позивачкою [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було укладено договір позики грошей, відповідно до якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 57000 гривень, які остання зобов`язувалася повертати щомісячно частинами в розмірі по 3000 гривень, починаючи з березня 2020 року. На підтвердження укладання зазначеного договору [PERSON] була надана розписка про отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 57000 гривень. Таким чином, форма договору позики не порушена. Однак, відповідачка [PERSON] своїх договірних зобов`язань перед позивачкою не виконує, грошові кошти їй не повертає. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобов`язання це правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст.526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до положень ст.1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Верховний Суд України у постановах від 18 вересня 2013 року та 2 липня 2014 року виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видав кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також: засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий висновок зробив ВСУ в постанові від 13 грудня 2017 року у справі №309/3458/14-ц. Відповідно до положень ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Судом встановлено, що відповідачка, взяті на себе зобов`язання щодо повернення суми позики в строки, встановлені договором не виконала. На момент звернення з даним позовом до суду сума боргу у розмірі 39000 гривень залишається неповернутою відповідачкою. Судом не встановлено, що договір позики визнавався недійсним повністю або в окремій його частині. Відповідачкою, розрахунок проведений позивачем, не спростований, контррозрахунок не наданий, не надано і доказів відсутності заборгованості та погашення позики, відзив відповідачкою також не наданий. За таких обставин, суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідачки перед позивачкою, згідно з договором позики, а тому вважає, що з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість в сумі 39000 гривень. Також, відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача у розмірі 908 гривень.

Outcome: approved