Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

Позивачка, з урахуванням заяви від 05 листопада 2020 року, звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи, такою що втратила право користування житловим. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що вона набула права власності на житловий будинок в [ADDRESS] , доказом про що є договір довічного утримання, укладений між нею та [PERSON] від 03 квітня 2018 року. У вказаному житловому будинку зареєстрований її колишній чоловік відповідач [PERSON] , [INFO] , який з 25 січня 2019 року фактично не проживає в [ADDRESS] і місце його перебування чи проживання їй достовірно не відоме. Витрати по сплаті комунальних послуг він також не несе. Позивачка зазначає, що шлюб між нею та відповідачем розірваний, проте ще деякий час після розірвання шлюбу вони проживали однією сім`єю, прагнули зберегти сімейні відносини, проте все виявилося марним. Вона навіть зареєструвала його у своєму житловому будинку, сподіваючись на відновлення сімейних відносин. Наявність зареєстрованого колишнього чоловіка позбавляє її права розпорядитися своїм нерухомим майном. Враховуючи те, що відповідач за адресою: [ADDRESS] , фактично не проживає та не користується ним, а також те, що наявність зареєстрованої особи позбавляє її права розпоряджатися своїм нерухомим майном на власний розсуд, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Позивачка у судове засідання не з`явилася. Її представник адвокат Мулько А.В., який діє на підставі ордеру серії ДП №1032/017, виданого на підставі Договору про надання правової допомоги б/н від 15 липня 2020 року у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Пояснив, що позивачка та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, а в 2014 році шлюб між ними було розірвано. Однак, фактично вони не припинили проживати разом, та позивачка зареєструвала відповідача у будинку, власницею якого вона є. З січня 2019 року відповідач без поважних причини в будинку не проживає, місце його перебування невідоме, зв`язку з ним немає, тому позивачка не має можливості навіть запропонувати своєму колишньому чоловікові в добровільному порядку знятися з реєстрації місця проживання. Наявність реєстрації відповідача позбавляє можливості позивачку зокрема, оформити субсидію, оскільки вона не може надати відомості про його доходи у зв`язку з тим, що їй не відомо місце його проживання. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи за місцем його реєстрації (а.с. 24), у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і відзиву на позов та доказів, що їх обґрунтовують. Суд постановив здійснювати розгляд справи за відсутності відповідача, оскільки його неявка не перешкоджає розгляду справи. Ухвалою суду від 17 грудня 2020 року постановлено здійснювати розгляд справи в заочному порядку відповідно до ст. 280 ЦПК України. Від допиту свідків [PERSON] та [PERSON] представник позивача відмовився у судовому засіданні, а така відмова прийнята судом. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Положеннями ч. 1 ст.\~4\~ЦПК\~України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України \~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У судовому засіданні встановлено, 21 квітня 2001 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Солонянського районного управління юстиції у Дніпропетровський області, актовий запис №23, який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 26 грудня 2014 року, яке набрало законної сили 31 січня 2015 року (а.с.15-16), що підтверджується також повним Витягом з Держаного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб (а.с.17). Позивачці на підставі договору довічного утримання від 03 квітня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Супрунекнро А.М. за реєстровим номером 1-768, на праві особистої приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.10-11), що підтверджується також Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12-14). Тобто [PERSON] стала власницею будинку після розірвання шлюбу, та вказане майно є її особистою приватною власністю. Судом встановлено, що зі згоди позивачки, як власниці, в належному їй праві власності житловому будинку з 09 вересня 2018 року був зареєстрований відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 24). Після здійснення реєстрації місця проживання, відповідач фактично без поважних причин з січня 2019 року не проживає в ньому, що підтверджується Актом підтвердження фактичного місця проживання від 01 липня 2020 року (а.с.19), складеного за участю депутата селищної ради [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с.19). Суд приходить\~до висновку,\~що спірні\~правовідносини врегульовані\~нормами ЦК\~України,\~ЖК України, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-IV. Згідно положень ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню, а відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України\~та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено і положеннями ст. ст. 316, 317, 319, 321\~ЦК України, а обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. 150 Житлового кодексу України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд, а відповідно до ст.156 цього ж Кодексу, члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належать, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, що передбачено і ч. 1 ст. 405 ЦК України. За згодою власника будинку член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї, при цьому на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Суд вважає, що на момент реєстрації відповідача у житловому будинку, він не був членом сім`ї позивачки, оскільки шлюб між ними на той час був розірваний, а доказів стосовно факту проживання однією сім`ю суду не надано. За змістом частини першої\~статті 16 ЦК\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а ч. 2 цієї статті визначені способи здійснення цивільних прав та інтересів судом. Відповідно до частини першої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою\~статті 321\~ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до\~статті 391 ЦК\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Водночас відповідно до\~статті 7\~Закону\~України\~«Про свободу\~пересування\~та\~вільний вибір\~місця\~проживання\~в Україні»\~№\~1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, інших документів, які свідчать про припинення, зокрема, підстав на право користування житловим приміщенням. Вказана норма закону також свідчить про те, що зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон №\~1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Оскільки ЦК України має вищу юридичну силу, тому суд вважає, що в даному випадку слід вирішувати питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням, що буде підставою для зняття його з реєстрації місця проживання. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що\~вимоги позивачки про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням є обґрунтованими і такими, що\~\~підлягають задоволенню, оскільки вона як власник майна має об`єктивні припущення щодо можливого порушення свого права власності іншою особою, а саме відповідачем. Оскільки судом встановлено, що відповідач з січня 2019 року не проживає у будинку, не перебуває у родинних стосунках з позивачкою, своєї реєстрації в будинку не припинив, що порушує права позивачки як власника на користування і розпорядження належним їй нерухомим майном, тому позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір сплачений нею під час звернення з позовом до суду (а.с.5).

Outcome: approved