Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що в період з 11.04.1983 року по 11.04.2013 року вона працювала на посаді бухгалтера, а згодом спеціалістом по кадровій роботі філії « Великоберезнянський держспецлісгосп», що входить до складу державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Наказом №25 від 11 квітня 2013 року її звільнено з роботи за власним бажанням. Позивачка зазначала, що станом на день звільнення з роботи заборгованість відповідача по заробітній платі складала 4206,65 грн. Всупереч вимог трудового кодексу України відповідач до сьогоднішнього дня не провів з нею повний розрахунок при звільненні з роботи. Виходячи з вищенаведеного, позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, а саме: з 12.04.2013 року по 27.06.2014 року включно в розмірі 32292, 96 грн., яка була обчислена відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Крім того, 24.07.2014 року позивачка подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, а саме: просить стягнути з відповідача завдану їй тривалою невиплатою заробітної плати моральну шкоду в розмірі 10000 грн. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала та пояснила, що після звільнення вона протягом року неодноразово зверталася до адміністрації підприємства про виплату належних їй сум при звільнені, однак їй постійно відмовляли та посилалися на те, що немає коштів. Частково їй виплатили заборговану суму в розмірі десь одну тисячу грн. Залишилась сума 4206, 65 грн. Вона точні дати не пам'ятає, коли саме зверталася, бо це було в усній формі. Позивачка вважає, що невиплатою їй тривалий час належних сум при звільненні, вона зазнала моральних страждань. Тому просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Кузьмин В.Б. позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 4206, 65 грн. визнала, а в решті вимог не визнала. Пояснила, що відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі №1-5/2012, зокрема, зазначено, що положення частини першої статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. А тому вважає, що позивачка [PERSON], звільнившись з роботи 11 квітня 2013 року, з наказом про її звільнення ознайомлена, вона пропустила тримісячний строк для звернення до суду про вирішення трудового спору. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] у період з 11.04.1983 по 11.04.2013 року працювала у відповідача на посаді бухгалтера, а згодом спеціалістом по кадровій роботі філії « Великоберезнянський держспецлісгосп», що входить до складу державного підприємства «Закарпатське обласне управління лісогосподарських агропромислових господарств». Наказом №25 від 11 квітня 2013 року її звільнено з роботи за власним бажанням. Також встановлено, що станом на 26.05.2014 року заборгованість по заробітній платі позивачу становить 4206, 65 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Так, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до ч.2 ст.233 цього ж Кодексу в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Крім того, в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем ( Рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №9-р/2013). Так, стаття 237-1 КЗпП України встановлює, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Оскільки Кодекс законів про працю не врегульовує питань, пов'язаних з відшкодуванням моральної шкоди, та не встановлює спеціальну позовну давність щодо вимог про її відшкодування, застосуванню підлягають положення Цивільного кодексу як основного акта цивільного законодавства. Також встановлено, що тривалою невиплатою позивачу заборгованої заробітної плати порушено її нормальні життєві зв'язки, вона було позбавлена права використовувати свою винагороду за працю в той час, коли це їй було необхідно. Розрахунки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні проведені позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. За таких обставин, позов позивача є обґрунтованим і він підлягає до задоволення. Враховуючи наведене та

Outcome: approved