Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування від 09.06.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 667 удаваним правочином та розірвання договору довічного утримання, а саме: визнання договору дарування квартири № 18, що знаходиться по вулиці Миру № 7 у м. Полтаві у частині укладеного між [PERSON] та [PERSON] договором довічного утримання та розірвати договір довічного утримання. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали та дали пояснення згідно позовної заяви. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позов не визнали з посиланням на вільність волевиявлення [PERSON] у вчиненні саме договору дарування ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується умовами самого правочину, які викладені в договорі дарування від 09.06.2009 року та фактичними обставинами, які склалися поміж сторонами до укладення договору, а саме: проханням покійного сина [PERSON], [PERSON], у догляді за яким приймала участь [PERSON], про дарування частини квартири саме відповідачці та стан здоровя останньої, який не давав можливості брати на себе зобовязання по утриманню позивачки. [PERSON] також зазначила, що прийняла у дар частину житлового приміщення, чим фактично виконала умови договору дарування. Відповідач [PERSON] звернулася до суду з заявою про застосування строків позовної давності та просила суд застосувати строк позовної давності по відношенню до вимог [PERSON] про визнання договору дарування від 09.06.2009 року посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером № 667, удаваним правочином та розірвання договору довічного утримання. Третя особа у справі [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив суду, що також є стороною у договорі дарування від 09.06.2009 року за яким у його власність перейшла ? частина квартири [ADDRESS], а інша ? частина цієї ж квартири перейшла у власність [PERSON] та що дарування частини помешкання [PERSON] було вчинено саме за її наполяганням, а в дійсності вона зобовязувалася доглядати за [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши та оцінивши подані сторонами належні та допустимі докази в їх сукупності, встановивши фактичні обставини справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що 09.06.2009 року [PERSON], що проживає у [INFO] та [PERSON], що проживає у [INFO], [PERSON], що проживає у [INFO] уклали договір дарування за яким [PERSON] безоплатно передає, а [PERSON] та [PERSON] приймають у рівних частках квартиру № 18, що знаходиться в місті Полтаві по вулю. Миру № 7. Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 667. У тексті зазначеного договору дарування зазначено, що сторони вчинили правочин діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності). У п.6 договору дарування зазначено, що сторони стверджують, що вчинення цього правочину не суперечить правам та інтересам малолітніх, неповнолітніх дітей чи непрацездатних осіб. Згідно з п.9 договору дарування вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм розяснено нотаріусом та сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будьяких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального. За п.12 договору дарування у випадках, не передбачених даним договором сторони керуються чинним законодавством. Спори між сторонами, що виникають з цього договору вирішуються за згодою сторін або у судовому порядку. У договорі дарування мається примітка відповідно до якої сторонам нотаріусом розяснений зміст ст.ст. 717, 718, 719, 720, 722, 727, 728 ЦК України, пункт 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України 08.10.1992 року № 572 (із змінами) «Про податок з доходів фізичних осіб». Частиною 1 ст.15 ЦПК України встановлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Частиною 1 ст.11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до вимог цього Кодексу, в мажах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. ст. 59-61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала позивачці [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом приватизації житла ДП «Житло сервіс» 04.10.2002 року, яке зареєстроване в приватному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» в реєстровій книзі № 111 під реєстровим № 15526, реєстраційний номер 27066146. З наведеного випливає, що [PERSON] мала право розпорядитися своєї власністю на власний розсуд. Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами склалися правовідносини відповідно до укладеного поміж ними договору дарування, оскільки після його укладення поміж ними склався порядок користування спільною частковою власністю за яким кожен з них користується конкретними жилими кімнатами у квартирі [ADDRESS] та спільно користуються кухнею, ванною, туалетом і коридором у даній квартирі. Право власності на ? частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] було зареєстроване у приватному підприємстві Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» , номер запису 15526 в книзі № 111, дата реєстрації 16.10.2009 року Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] уклала від свого імені договори з постачальниками комунальних послуг, зокрема з Полтавським обласним комунальним підприємством теплового господарства «Полтаватеплоенерго», комунальним підприємством ПОР «Полтававодоканал», Полтавською філією ВАТ «Полтаваобленерго», ТОВ «Полтавагаз збут» та проводила оплату комунальних послуг з часу отримання у власність ? частини житлового приміщення. За вимогами ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати у майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. За ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Ст. 727 ЦК України визначає підстави розірвання договору дарування на вимогу дарувальника. За ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. У судовому засіданні сторони визнали, що підписи у договорі дарування від 09.06.2009 року зроблені ними особисто. Сторони не заперечують, що поміж ними був вчинений договір дарування, але позивач [PERSON] вважає, що цей правочин був удаваний для приховання іншого правочину договору її довічного утримання, про що малась усна домовленість. Дії приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] позивачка [PERSON] вважає правомірними, а отже відображені нотаріусом відомості у договорі дарування від 09.06.2009 року стосовно того, що сторони вчинили правочин діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній памяті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними договір (зокрема з вимогами щодо недійсності) як і інші відомості, що мають істотне значення для укладення договору, можна вважати достовірними. Згідно з п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Згідно зі ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що на час укладення договору дарування 09.06.2009 року сторони умисно оформили один договір замість іншого. Зокрема суду не було надано доказів того, що відповідачка на час укладання спірного правочину брала на себе зобовязання та виконувала обовязки з догляду (довічного утримання) позивачки. Навпаки дослідженими під час судового розгляду доказами (поясненнями свідків та сторін у справі) факт фактичного виконання відповідачкою обовязків щодо довічного утримання позивачки був спростований. Суду позивач пояснила, що проти укладення договору довічного утримання заперечувала відповідачка. Такі її показання підтвердили у судовому засіданні третя особа [PERSON] та, з його слів , свідок [PERSON], мати [PERSON] Згідно з вимогами ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. За ч. 4 ст. 202 цього Кодексу дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За наведених вимог закону договір дарування від 09.06.2009 року укладений поміж [PERSON] , що проживає у [INFO] та [PERSON], що проживає у [INFO], [PERSON], що проживає у [INFO] за яким [PERSON] безоплатно передала, а [PERSON] та [PERSON] прийняли у рівних частках квартиру № 18, що знаходиться в місті Полтаві по вул. Миру № 7 є багатостороннім правочином і в разі відсутності погодження між сторонами стосовно набуття , зміни або припинення цивільних прав та обовязків він не міг бути укладеним. Судом не приймаються до уваги показання свідків [PERSON], [PERSON] стосовно того, що відповідачка [PERSON] певний час допомагала [PERSON] по господарству як доказ того, що між сторонами існував і виконувався договір довічного утримання, оскільки вони лише епізодично бували у квартирі [ADDRESS], про наявність нібито існуючої домовленості поміж сторонами про договір довічного утримання між позивачкою та відповідачкою їм відомо лише зі слів позивачки. Свідок [PERSON], соціальний працівник управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради не підтвердила і не спростувала відомостей про наявність поміж сторонами договору довічного утримання. В матеріалах справи, яка заведена в управлінні маються відомості про відсутність такого договору. Вказане підтверджується і листом управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради, який наданий суду представником відповідача. Показання свідків [PERSON] та [PERSON], які підтвердили укладення поміж сторонами саме договору дарування, суд оцінює критично, оскільки вказані обставини відомі їм зі слів відповідачки. Стосовно строків позовної давності суд виходить з вимог закону. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється у три роки. За ч. 1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За ст. 728 ЦК України до вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік. В той же час позивачка звернулася до суду з позовом про визнання договору дарування удаваним правочином та розірвання договору довічного утримання 20.11.2015 року, тобто більше ніж через три роки з часу укладення оспорюваного правочину та більше ніж через рік з часу, липня місяця 2012 року, коли вона звернулася до управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради з відповідною заявою про надання їй соціальної допомоги як одинокій особі, яка потребує стороннього догляду. Таким чином, позивачем на обґрунтування заявлених позовних вимог не надано доказів щодо існування інших правовідносин ніж визначених у договорі дарування квартири [ADDRESS] посвідченому приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу [PERSON] 09.06.2009 року, реєстровий № 667. Враховуючи зазначені вище докази та фактичні обставини справи,

Outcome: dismissed