Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем та визначити місце проживання їх дитини з матір`ю. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що вони припинили шлюбні відносини та збереження шлюбу є неможливим. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Оскільки відповідач, який отримав копію ухвали про відкриття провадження, у встановлений цивільним процесуальним законом строк не подав відзив на позов і не заперечив проти вирішення справи в порядку спрощеного провадження, суд ухвалив рішення на підставі наявних у справі доказів. Також, позивачем додано до позову письмову, нотаріально посвідчену заяву відповідача про його згоду на розірвання шлюбу із позивачкою (а.с. 27). При цьому, суд не оцінює вказану заяву, як заяву про визнання позову, оскільки її було вчинено до відкриття провадження у даній цивільній справі. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 10 січня 2006 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис за № 4, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 10 січня 2006 року (а.с. 26). Сторони є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 17 листопада 2008 року (а.с. 13). Позивач бажає розірвати шлюб. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, що має істотне значення. Таким чином, позов у цій частині є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Стосовно вимог позивачки про залишення проживати дитину разом із нею, суд враховує наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Як встановлено під час розгляду справи із змісту позову, спору щодо місця проживання дитини між сторонами немає. Отже, за відсутності спору між сторонами, підстав для вирішення питань щодо визначення місця проживання дитини в судовому порядку немає, а тому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судовий збір слід покласти на відповідача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial