Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача компенсації вартості ? частини автомобіля ВАЗ 21114 реєстраційний номер [NUMBER] та 12 частини автомобільного причепа УВН 10080 реєстраційний номер [NUMBER], мотивуючи такі вимоги тим що вона стала власником часток вказаних транспортних засобів в результаті передачі їй такого майна державним виконавцем Нижньосірогозького ВДВС в рахунок погашення боргу на виконання виконавчого провадження про стягнення на її користь з [PERSON] боргу. Оскільки вказані транспортні засоби залишилися у володінні відповідача, відповідач на її неодноразові пропозиції вирішити питання володіння та користування спільним майном не реагує, не допускає її до свого подвір»я де зберігає вищезазначені транспортні засоби та продовжує одноособово їх експлуатувати, відмовляється добровільно сплатити вартість її частки в спільному майні., звернулася до суду з вказаним позовом. Під час судового розгляду позивачка та представник позивачки позовні вимоги підтримали по мотивам викладеним в позові Відповідач проти позову заперечив, пояснивши що будь - яких перешкод у користуванні спільними з позивачкою транспортними засобами останній не створює, позивачка жодного разу не зверталася до нього щодо визначення порядку користування та володіння спірними транспортними засобами. Також пояснив, що не має коштів сплатити позивачці заявлену компенсацію вартості часток у спільному майні. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно постанови про передачу майна стягувачу від 08.01.2014 року, в рахунок погашення боргу за оцінкою, за якою воно було передано на реалізацію, стягувачеві [PERSON] було передане наступне майно - ? частка автомобіля ВАЗ 21114 реєстраційний номер [NUMBER] та 1/2 частини автомобільного причепа УВН 10080 реєстраційний номер [NUMBER] на загальну суму 17211 гривень, що належить боржнику [PERSON] (а.с.12). Відповідно акту державного виконавця від 21.03.2014 року, вказані частки майна були передані позивачці. (а.с. 11). У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до частин першої, другої статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Згідно зі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст.60 ЦПК України на сторони покладено обов'язок по доведенню обставин, на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, яка відповідно передбачає, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, пояснення сторін та надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду жодного доказу того факту, що відповідач порушує права позивачки як співвласника транспортних засобів, оскільки зазначення таких порушень прав позивачки і стало підставою позову. Таким чином, при вирішенні справи, крім вказаної спеціальної норми суд враховує і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суд приходить до висновку про зловживання позивачкою, яка бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, при цьому суд враховує що позивачка навіть не зверталася щодо належної реєстрації права власності на належні їй частки у праві спільної часткової власності на транспортні засоби; з часу передання позивачці її часток у праві власності на транспортні засоби - 11.03.2014 року до часу звернення до суду - 24.04.2014 року пройшов незначний проміжок часу, за цей час позивачка не зверталася до відповідача щодо користування та володіння спільними транспортними засобами, доказів порушення її права власності відповідачем не надала. Зі змісту пояснень позивачки вбачається, що вона має бажання отримати компенсацію вартості її часток у праві власності вищезазначених транспортних засобів як спосіб виконати рішення про стягнення на її користь боргу з [PERSON] Разом з тим, правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Таким чином, є підстави для відмови в задоволенні позову.

Outcome: dismissed