Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-24 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право приватної власності від 19 квітня 2006 року належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному житловому будинку крім позивачки зареєстровані її чоловік [PERSON] , син [PERSON] та онук [PERSON] . Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у вказаному житловому будинку була здійснена 27 липня 1999 року, а реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] 23 квітня 2015 року. Відповідач [PERSON] покинув місце своєї реєстрації та проживання в будинку [ADDRESS] з лютого 2013 року і до теперішнього часу без поважних причин не проживає, а відповідач [PERSON] за місцем реєстрації у житловому будинку не проживає з листопада 2018 року. Оскільки відповідачі до цього часу зареєстровані у спірному будинку, то це значно порушує права позивачки на користування і розпорядження житловим будинком [ADDRESS] , і тому вона змушена звернутися до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечував проти заочного розгляду справи в разі неявки відповідачів. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення, як і не заперечував проти задоволення вимог щодо [PERSON] . Враховуючи, що законних підстав для такого визнання немає, тому суд не приймає визнання позову [PERSON] , як законного представника [PERSON] . Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог в частині позовних вимог, щодо відповідача [PERSON] . Представник третьої особи Виконавчиогой комітету Солонянської селищної ради (як орган опіки та піклування) в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову та підтримала висновок про недоцільність визнання малолітньої дитини таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідно до якого зазначила, що відповідач [PERSON] є малолітнім та не досяг віку, за якого може вільно визначати своє місце проживання та не набув повної цивільної дієздатності, тому підстави для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням відсутні (а.с. 97-99). Представник третьої особи Солонянської селищної ради, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с. 100). Суд, заслухавши позивачку, відповідача, представника третьої особи Солонянської селищної ради (як орган опіки та піклування), третю особу [PERSON] , дослідивши письмові докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягає задоволенню, позов про визнання [PERSON] в особі законного представника [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, при цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що позивачці на підставі свідоцтва про право про право власності від 19 квітня 2006 року, належить на праві приватної власності будинок [ADDRESS] (а.с. 18, 19). Відповідно до довідок про реєстрацію місця проживання виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 625 від 19 травня 2020 року та 633 від 20 травня 2020 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 27 липня 1999 року по теперішній час, [PERSON] з 23 квітня 2015 року по теперішній час (а.с. 16, 17). Згідно довідки про зареєстрованих у житловому будинку виконавчого комітету Солонянської селищної ради № 1009 від 20 травня 2020 року в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 32). Як вбачається з актів обстеження помешкання від 17 лютого 2020 року та 29 квітня 2020 року проведених депутатом Солонянської селищної ради [PERSON] та представниками громадськості [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] встановлено, що [PERSON] та [PERSON] не проживають за місцем реєстрації в будинку [ADDRESS] (а.с. 33, 34). З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 30 грудня 2020 року проведеного начальником служби у справах дітей виконавчого комітету Солонянської селищної ради, дільничними офіцерами поліції Солонянського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області вбачається, що [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] (а.с. 81). Відповідно до висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Солонянської селищної ради від 18 лютого 2021 року №37, орган опіки та піклування з метою недопущення порушення житлових прав та охоронюваних законом інтересів дитини, вважає, недоцільним визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (а.с. 96-99). Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 383 ЦК України - власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 386 ЦК України - держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Під час судового засідання судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] , який з 2013 року не проживає в будинку позивачки, не є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , є членом сім`ї позивачки, місце проживання якого зареєстровано за вищезазначеною адресою і така реєстрація, перешкоджає позивачці належним чином реалізувати своє право власності на свій будинок. Тому суд вважає, що вимоги позивачки про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком позивачки, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивачки про визнання таким, що втратив право користування будинком позивачки [PERSON] , то суд зауважує таке. Відповідно до ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 30 ЦК України - цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Як випливає зі ст. 31 ЦК України - фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини. Здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом. Враховуючи викладені норми матеріального права, суд вважає, що оскільки [PERSON] є малолітній і самостійно немає права розпоряджатись своїм правом на користування жилим приміщенням позивачки, тому доводи позивачки про втрату права користування [PERSON] жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , з підстав тривалого його не використання, є помилковими і такими, що суперечать нормам матеріального права і в задоволені позову в частині вимог до [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. За таких підстав суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині вимог до [PERSON] в повному обсязі і його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме будинком за адресою: [ADDRESS] , а в частині вимог до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивачки судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп., сплачений нею під час звернення з позовом до суду (а.с. 6). На підставі викладеного, ст.ст. 29-31, 386, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved