Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що їй та третім особам належить на праві спільної сумісної власності квартира [ADDRESS] . Відповідач є її онуком. [PERSON] , після його народження, був лише зареєстрований у спірній квартирі, але фактично в ній не проживав та не проживає до теперішнього часу. Тобто, відповідач, без поважних на те причини, понад один рік, не проживає у квартирі [ADDRESS] , комунальні послуги не сплачує, в утримання житла участі не приймає, його особистих речей у квартирі немає. Відповідач взагалі не цікавиться квартирою та не відвідує їх як родичів. Реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди в отриманні субсидії на сплату комунальних послуг та перешкоджає у здійсненні права користування та розпорядження власністю. Ухвалою суду від 19.08.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача. На позовних вимогах наполягає. Просить позов задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Від третіх осіб надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 18.09.1997 року виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду, зареєстрованого в ММБТІ 20.10.1997 за реєстровим № 18031 та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Постарниченко Н.В. від 10.10.2013 року зареєстрованого в реєстрі за № 4-936. Вказане підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 06.07.2020 та довідкою з Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 08.07.2020. Згідно довідки про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб ОСББ «Електронна 61» від 27.06.2020 за вих. № 42, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка зазначає, що відповідач, після його народження, був лише зареєстрований у спірній квартирі, але фактично в ній не проживав та не проживає до теперішнього часу, комунальні послуги не сплачує, в утримання житла участі не приймає, його особистих речей у квартирі немає. Відповідач взагалі не цікавиться квартирою. З Акту про не проживання від 24.06.2020, підписаного сусідами позивачки та посвідченого головою правління ОСББ «Електронна 61» Попеску В.І., вбачається, що [PERSON] в квартирі [ADDRESS] ніколи не проживав та на сьогоднішній день не проживає. Будь-яких особистих речей [PERSON] на момент огляду в квартирі немає. Позивачка в своєму позові вказує, що реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди в отриманні субсидії на сплату комунальних послуг. На підтвердження зазначеного суду надано лист з Управління соціальних виплат і компенсацій Інгульського району Депаратменту праці та соціального захисту населення Миколаївської міської ради від 05.12.2019 за вих. № 5240/09.02.01-13 (а.с. 19). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача у квартирі позивача порушує її права як власника, а тому позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп..

Outcome: approved