Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач ПАТ АБ «Укргазбанк» звернувся до суду із позовною заявою до[PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором за № 2233/80-312 від 02 серпня 2012 року, відповідно до умов якого Банк надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 100 000,00 грн. зі сплатою процентів у вигляді 16,8 % річних, зі строком повернення кредитних коштів до 01.08.2022 року. В якості забезпечення зобов`язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № 312/80 від 02 серпня 2012 року, за умовами якого остання зобов`язалась в повному обсязі нести солідарну відповідальність перед Банком за виконання Позичальником зобов`язань по кредитному договору. В порушення умов договору заборгованість відповідачів перед Позивачем за кредитом станом на 04 вересня 2019 року становить 72 149,98 грн. Позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в розмірі 72 149,98 грн. та судовий збір 1921,00 грн. Заочним рішенням Мар`їнського районного суду Донецької області від 27.08.2020 року позов ПАТ АБ «Укргазбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договоромзадоволено в повному обсязі та стягнуто з відповідачів солідарно заборгованість за кредитним договором у розмірі 72 149,98 грн. Ухвалою суду від 30.03.2021 року вищевказане заочне рішення скасовано та призначено справу до розгляду. 17.08.2021 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав, просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Зауважив, що відповідача не було повідомлено про необхідність дострокового погашення кредитних зобов`язань, як то встановлено умовами кредитного договору. Всі платежі до початку АТО здійснювалися відповідачем в місті Донецьку у відділенні Укргазбанку. Він, не знаючи, що позивач вимагає дострокового погашення кредиту, добровільно сплачував грошові кошти на відомий мені рахунок. Посилається на посиланням на ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року. Зазначає, що позивач не повернув йому оригінал договору купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом застави, №1275 від 02.08.2012 року. В даний час відповідач позбавлений можливості вільно користуватися своїм будинком та земельною ділянкою, в тому числі укладати необхідні для обслуговування житлового будинку і земельної ділянки договори. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи - 4000 гривень. Ухвалою суду від 14.09.2021 року задоволено клопотання представника відповідача - адвоката Романець В.В.про витребування доказів,витребувано у ПАТ АБ «Укргазбанк»: - оригінал (для огляду в судовому засіданні) та копію кредитного договору № 2233/80-312 від 02.08.2021 року; - копії меморальних ордерів, платіжних доручень та інших документів, що підтверджують надання отримання та повернення грошових коштів відповідачем; - витяг з інформацією про тіло кредиту станом на 19.09.2019 року та на 17.08.2021 року за кредитним договором № 2233/80-312 від 02.08.2021 року; - оригінал (для огляду в судовому засіданні) договору купівлі-продажу будинку, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 02.08.2012 року приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Леоновим С.І., зареєстрований в реєстрі за № 1275; - оригінал (для огляду в судовому засіданні) договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,2149 га за кадастровим номером 1423382500:01:000:0177, посвідчений приватним нотаріусом Мар`їнського районного нотаріального округу Леоновим С.І., зареєстрований в реєстрі за № 1276; - оригінал (для огляду в судовому засіданні) Державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 727574 від 24.08.2008 року за кадастровим номером 1423382500:01:000:0177. На час розгляду справи ухвала суду про витребування доказів від 14.09.2021 року позивачем не виконана. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Позивач у позові просив позов розглядати за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Романець В.В. у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, об`єктивно, повно та безпосередньо у судовому засіданні дослідивши наявні у справі докази, оцінюючи ці докази з огляду на їх належність, допустимість, достовірність, кожногоокремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих доказів у їх сукупності, приходить до висновків, які наведені нижче. З огляду на частину 1 ст. 76 ЦПК України, «доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Проте, ці дані встановлюються не будь якими засобами. У відповідності до ч. 2 згаданої статті, такі данні встановлюються за допомогою письмових, речових і електронних доказів; висновками експертів; показаннями свідків. «Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування» - ч. 2 ст. 78 ЦПК України. «Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи» - ст.79 ЦПК України. 2 серпня 2012 року між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №2233/80-312, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 100 000,00 грн. зі сплатою 16,8 % річних за користування кредитом в межах строку кредитування, та 21,8 % річнихза користування кредитними коштами, що не повернуті в терміни, передбачені договором (а.с. 13-15). Пунктом 1.2 Договору встановлено, що кредит надається на придбання житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 83,4 кв.м, житловою - 45,5 кв.м, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підпунктом 1.3.1 Договору встановлено, що кредит надається з 02 серпня 2012 року по 01 серпня 2022 року. В підпункті 1.3.2. Договору зазначено, що позичальник в будь-якому випадку зобов`язаний повернути кредит у повному обсязі в термін не пізніше 1 серпня 2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту, встановлений за домовленістю Сторін на підставі додаткової угоди до цього Договору, або достроково відповідно до умов Договору. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором 02 серпня 2012 року було укладенодоговір поруки № 312/80-1 між ПАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] (а.с. 20). За умовами п. 1.2.договору поруки,поручительнесе солідарну відповідальність з позичальником перед кредитором за порушення виконання зобов`язань по кредитному договору. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори. Згідно положень ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін. За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. А за статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. «Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним» - закріплено у ст. 1055 ЦК України. За частинами 1 і 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони; правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Порука є одним із видів забезпечення виконання зобов`язання (статті 546 ЦК України). Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Отже, судом встановлено, що на підставі кредитного договору № 2233/80-312від 02 серпня 2012 року між відповідачем [PERSON] та позивачем ПАТ АБ «Укргазбанк» виникли правовідносини зі споживчого кредитування, які регулюються нормами ЦК України, Законом України «Про захист прав споживачів» № 1023-XII від 12.05.1991 року тощо. На підставі договору поруки № 312/80-1 від 02 серпня 2012 року між позичальником [PERSON] , поручителем [PERSON] та позивачем ПАТ АБ «Укргазбанк» виникли відносини поруки, які регулюються нормами ЦК України. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі кредитного договору № 2233/80-312від 02 серпня 2012 року надано кредит строком до 01 серпня 2022 року. Вказане підтверджено також Графіком платежів та визначення сукупної вартості споживчого кредиту, який є додатком № 1 до кредитного договору,та Графіку зменшення заборгованості по кредиту, який є додатком № 2 до кредитного договору, і згідно якихостанній платіж за договором має бути внесений 01 серпня 2022 року (а.с. 16-19). Позовна заява надійшла до Мар`їнського районного суду Донецької області 30.09.2019 року, тобто, до спливу кінцевого терміну виконання зобов`язання. Порядок дострокового повернення кредиту за вимогою кредитора встановлений пунктом 4.2.4 кредитного договору (а.с. 14). Зазначеним пунктом кредитного договору встановлено право кредитора вимагати дострокового повного виконання Позичальником своїх зобов`язань по цьому Договору включаючи повернення всієї суми кредиту, сплати процентів за користування кредитними коштами, комісій та штрафнихсанкцій у випадках: - невиконання Позичальником будь-яких своїх зобов`язань по цьому Договору, у тому числі, несвоєчасного виконання грошових зобов`язань ( з простроченням їх виконання більше ніж на один день), що випливають з цього Договору; - невиконання Позичальником (іпотекодавцем) своїх зобов`язань по укладеним договорам забезпечення; - невиконання та/або неналежного виконання вимог будь-якого з п.п.4.3.6-4.3.9 цього Договору. - подання до суду позову про визнання недійсним у цілому чи у частині та/або неукладеним цього Договору та або будь-якого договору забезпечення виконання Позичальником своїх зобов`язань; - за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий Позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Вимога про дострокове виконання Позичальником своїх зобов`язань по Договору направляється Позичальникові у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від Банку. Частиною 10 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин передбачено, якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі:1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. На переконання суду, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Відповідач в своєму відзиві зазначив, що він не отримував повідомлень про необхідність дострокового погашення кредитних зобов`язань, тому він продовжував добровільно сплачувати кредитні кошти на відомий йому рахунок. Позивачем не надано суду жодних доказів на спростування цього факту, отже, суд робить висновок, що позивач не дотримався умов договору і вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в цій частині. Оскільки позивач звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором,не виконавши вимогист.11 Закону України «Про захист прав споживачів», то у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту. Такий висновок суду узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/13683/15-ц (постанова від 26 травня 2020 року). В обґрунтування суми своїх позовних вимог позивач надав суду «Розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 2233/80-312від 02.08.2012 року» та «Виписку/особовий рахунок з 02.08.2012 по 04.09.2019» (а.с. 6, 7-12). Приймаючи рішення, суд виходить із того, що за допомогою банківських платіжних інструментів формуються відповідні документи за операціями з переказу та зарахуванню тих чи інших платежів на користь суб`єктів цивільних, чи господарських відносин. Саме на підставі таких документів проводиться переказ грошей або надаються інші послуги, у тому числі і кредитні послуги. Також, суд приймає до уваги, що, з огляду на ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, розрахункові банківські операції- рух грошей на банківських рахунках, здійснюваний згідно з розпорядженнями клієнтів або в результаті дій, які в рамках закону призвели до зміни права власності на активи, а відповідно до норм ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти. Тобто, факт надання кредиту у грошовій формі при споживчому кредитуванні співпадає у часі з фактом переходу права власності на кредитні кошти, та фактом виникнення у позичальника обов`язку повернути ці гроші позичкодавцеві у строки, визначені договором, та сплатити відсотки за користування грошима у порядку, встановленому договором, факт повернення кредиту, сплати відсотків, виконання іншого грошового зобов`язання співпадає у часі з переходом права власності на ці грошові кошти або іншого майна, переданого на виконання, зокрема - предмета застави. З урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.Згідно із п.1.3. ст.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», документом за операцією із застосуванням електронних платіжних засобів є документ, що підтверджує виконання операції із використанням електронного платіжного засобу, на підставі якого формуються відповідні документи на переказ чи зараховуються кошти на рахунки. Аналогічно вирішується питання у разі проведення транзакцій без використання електронного платіжного засобу. Згідно із ст. 51 Закону України «Про банки і банківську діяльність» в редакції, яка діяла на момент виникнення спірних правових відносин, банки в Україні можуть використовувати як платіжні інструменти платіжні доручення, платіжні вимоги, вимоги-доручення, векселі, чеки, банківські платіжні картки та інші дебетові і кредитові платіжні інструменти, що застосовуються у міжнародній банківській практиці. Платіжні інструменти мають бути оформлені належним чином і містити інформацію про їх емітента, платіжну систему, в якій вони використовуються, правові підстави здійснення розрахункової операції і, як правило, держателя платіжного інструмента та отримувача коштів, дату валютування, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення банком розрахункової операції, що цілком відповідають інструкціям власника рахунку або іншого передбаченого законодавством ініціатора розрахункової операції. Суд наголошує, що доказами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості відповідача перед позивачем, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно норм Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», Закону України «Про банки і банківську діяльність». Лише одного твердження первісного або нового кредитора про існування боргу у певному розмірі недостатньо для переконливого висновку про задоволення позову про стягнення цього боргу з відповідача. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати обов`язкові реквізити, виключний перелік яких встановлений у зазначеній статті. Проте, наданий позивачем розрахунок заборгованості не містить ознак первинних бухгалтерських документів, а є лише твердженням позивача. З виписки/особового рахунку неможливо встановити суму заборгованості, яку на думку позивача необхідно стягнути. Отже, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідач зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконує неналежним чином та у нього утворилась заборгованість саме в такому розмірі, як на це вказує позивач. В той же час, відповідач стверджує, що він належним чином погашав заборгованість за кредитом. На підтвердження своїх заперечень відповідач надав суду копії відповідних квитанцій з 02.08.2012 року по 02.08.2021 року, з яких вбачається, що [PERSON] погашав заборгованістьза кредитним договором № 2233/80-312 від 02.08.2012 року, сплачував комісію за користування кредитом в період з 02.08.2012 року по 02.08.2021 року загальною сумою 110 018,82 грн., в тому числі за період з 02.08.2012 року по 2019 рік в сумі 71 718,82 грн. Отже, спираючись на досліджені судом докази у їх сукупності, зокрема і ті які надав відповідач на підтвердження своїх платежів на користь позивача після звернення позивача до суду з позовом, можна зробити висновок, що відповідач сплатив кредиторові 110018,82 грн., і це є більшим ніж вимагає позивач у своєму позові. В той же час, позивач не надав на вимогу суду будь-які докази сплати відповідачем заборгованості за кредитним договором. За таких обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову суд виходить і із того, що відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України, держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Згідно ч. 2 ст. 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Положення Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року № 39/248 наголошує: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; основними засадами судочинства є, зокрема, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ст.ст. 24 та 129Конституції України). Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Конституційний Суд України рішенням у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. Проте, ухвалюючи це рішення, суд виходить не лише із того, що споживач зазвичай знаходиться в нерівних умовах і необізнаний про всі аспекти надання кредитних послуг, суд переконаний, що позивач не довів, що його вимоги до відповідача ґрунтуються на законних підставах, зокрема, позивач не переконав суд у тому, що він дійсно має право вимагати дострокового повернення кредиту, у відповідача дійсно наявна заборгованість в тому обсязі, як просить стягнути позивач. Таке переконання суду ґрунтується на досліджених судом доказах, які надані сторонами. Отже, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ПАТ АБ «Укргазбанк» про та стягнення з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором в сумі 72 149,98 грн. слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то слід відмовити і у задоволенні вимог про стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору. Крім того, відповідачем у відзиві зазначено, що попередній розрахунок суми судових витрат, понесених відповідачем, складає приблизно 4000 грн., які складаються із суми витрат на правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. У п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України зазначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат. Такі висновки викладено в постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19) та від 31 липня 2020 року у справі № 301/2534/16-ц (провадження № 61-7446св19). Проте відповідачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про відсутність підстав для розподілу та стягнення судових витрат, понесених відповідачем. Зазначене не позбавляє можливості відповідача звернутися з такими вимогами при наданні належних та достатніх доказів, які б підтверджували понесені витрати.

Outcome: dismissed