Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом зазначивши, що відповідач є батьком неповнолітнього, [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем було припинено на початку 2014 року, а рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 серпня 2014 року шлюб між ними був розірваний. Син проживає разом з позивачкою та всі витрати на його утримання несе вона допомогу у чому надає її матір. Сама дитина часто хворіє та за рекомендацією лікарів йому необхідно оздоровитися на морі. Так як її матір працевлаштована та проживає в Італії на узбережжі Середземного моря, то вона має можливість оздоровити дитину за місцем проживання матері куди і їздили разом майже з часу її народження до 2015 року з дозволу відповідача. Втім, у 2016 році відповідач відмовився надати їй дозвіл на виїзд дитини на оздоровлення за кордон, внаслідок чого нею було отримано такій дозвіл за рішенням суду. З цією же метою, позивачка і протягом поточного року неодноразово зверталася до відповідача з вимогу надати їй дозвіл на виїзд дитини за кордон, однак відповіді на це не отримала. Зважаючи на те, що відповідач з часу припинення сімейних відносин участі у вихованні сина не приймає, з ним не спілкується, не цікавився його життям, здоров'ям, будь-якої матеріальної допомоги не надає та аліменти на його утримання які стягнуті за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 квітня 2016 року не сплачує, позивачка просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів за період з 23 березня 2016 року до [INFO] року, надати їй дозволу на виїзд дитини без згоди батька за кордон до країн Італії, Туреччини та Болгарії та в порядку ст. 164 СК України позбавити його батьківських прав по відношенню до сина. Позивачка у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги з посиланням на обставини викладені у позовній заяві. Також суду додала, що відповідач з часу припинення сімейних відносин ні разу не навідував сина, не цікавився його життям, жодну допомогу синові не надавав, при цьому будь-яких перешкод вона у побаченні з дитиною не чинила. Тому, з урахуванням поданої заяви в частині надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька за кордон лише до країни Італії на період з часу набрання рішення законної сили по вересень 2017 року включно, просила задовольнити її вимоги. Представниця позивачки, [PERSON], просила задовольнити вимоги позивачки, посилаючись на те, що обставини на які посилається позивачка є свідченням умисного ухилення відповідача від виконанням своїх обов'язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Зважаючи на потребу в оздоровленні дитини яку позивачка має можливість надати за місцем проживання її матері - на Середземному морі у Італії, де народилася сама дитина, попри відсутність дозволу на це зі сторони відповідача, просила задовольнити вимоги позивачки в цій частині і надати їй дозволу на виїзд дитини без згоди батька за кордон до вказаної країни. Посилаючись також на те, що відповідач аліменти за рішенням суду на утримання дитини не сплачує, внаслідок чого утворилась заборгованість, в порядку ст. 196 СК України, просила стягнути з останнього на користь позивачки неустойку за несвоєчасну сплату аліментів. Відповідач будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, у зв'язку з чим, суд з урахуванням думки позивачки та її представника вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів справи. Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради свого представника в судове засідання не направила, однак про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, вислухавши пояснення позивачки, її представника, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України гарантовано кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Судом встановлено, що 26 серпня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці (а.с. 16) . Від шлюбу вони мають сина, [PERSON], [INFO] (а.с.8) . Шевченківський районний суд м. Чернівці заочним рішенням від 20 квітня 2016 року зобов'язав [PERSON] сплачувати аліменти на користь [PERSON] в розмірі 1500 грн. щомісячно на утримання сина [PERSON], [INFO], починаючи з 23 березня 2016 року по досягненню дитиною повноліття (а.с. 26-28) . На виконання вказаного рішення суд на підставі виконавчого листа виданого в той же день Шевченківським районним судом м. Чернівці 07 червня 2016 року державною виконавчою службою Герцаївського РУЮ було відкрито виконавче провадження (а.с. 25) . Згідно довідок Герцаївського районного відділу Державної виконавчої служби від 12 листопада 2016 року та від 17 січня 2017 року про розрахунок заборгованості по аліментах, [PERSON] протягом березня 2016 року, тобто з часу стягнення аліментів по січень 2017 року не сплатив жодних коштів на утримання сина [PERSON] внаслідок чого за ним утворилася заборгованість, яка станом на 16 січня 2017 року становила 14 650 грн. (а.с. 9, 10). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Статтею 180 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно зі статтею 196 цього Кодексу при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Пленум Верховного Суду України, у пункті 22 своєї постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зазначив, що передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. Як зазначив Верховний Суд України у своїй постанові від 2 листопада 2016 року № 15540цс16, правило про стягнення неустойки (пені) в розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, то строк виконання цього обов'язку буде різним, а тому кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується наступним чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 3 лютого 2016 року №6-1477цс15, 16 березня 2016 року № 6-300цс16 та № 6-2589цс15 та від 1 червня 2016 року №6-535цс16. Розрахунок заборгованості по пені у розмірі 4161 грн. за період з 23 березня 2016 року по [INFO] року відповідає вимогам ст. 196 СК України з урахуванням роз'яснень, викладених у вищевказаних правових позиціях Верховного Суду України, з яким суд повністю погоджується, а саме : за березень 2016 року : 400*1%*9 = 36 грн.; за квітень 2016 року: 1500*1%*30 = 450 грн.; за травень 2016 року: 1500*1%*31 = 465 грн.; за червень 2016 року: 1500*1%*30 = 450 грн.; за липень 2016 року: 1500*1%*31 = 465 грн.; за серпень 2016 року: 1500*1%*31 = 465 грн.; за вересень 2016 року: 1500*1%*30 = 450 грн.; за жовтень 2016 року: 1500*1%*31 = 465 грн.; за листопад 2016 року: 1500*1%*30 = 450 грн.; за грудень 2016 року: 1500*1%*31 = 465 грн. Беручи до уваги вищенаведене, попри відсутності інших доказів які би свідчили що заборгованість по аліментах утворилась з незалежних від відповідача причин, суд приходить до висновку про неналежне виконання [PERSON] своїх зобов'язань зі сплати аліментів на дитину, а тому, вимоги позивачки про стягнення з останнього неустойки (пені) від суми несплачених аліментів в сумі 4161 грн. підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька за кордон, то слід зазначити про таке. Статтею 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати де завгодно, унаслідок чого батько дитини не буде мати змоги брати участь у її вихованні. Відповідно до частини третьої статті 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. На вказане звернув увагу Верховний Суд України у своїй постанові у справі № 6-15цс17 від 12 квітня 2017 року. Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 квітня 2016 року позивачці було надано тимчасовий дозвіл на виїзд сина, [PERSON] за межі України без дозволу та супроводу батька, [PERSON] до країн Італії, Болгарії та Туреччини строком на 10 місяців після набрання рішення законної сили. Судом було встановлено, що такий дозвіл було надано за обставин хвороби дитини та потребою із цим її оздоровленням на море, а відповідач у передбачений законодавством порядку відмовився надати такий дозвіл (а.с. 26-28). 01 грудня 2016 року позивачка зверталася до відповідача з вимогою з'явитися до приватного нотаріуса для надання дозволу на виїзд дитини за межі України до країни Італії, Туреччини та Болгарії з метою її оздоровлення та відпочинку на період до 31 грудня 2017 року у її супроводі, однак відповідач жодної відповіді на вказані звернення не надав (а.с. 17). На думку суду, вищевказане є свідченням того, що між сторонами склалися неприязні стосунки, внаслідок яких вони не можуть узгодити питання виїзду за кордон їхньої дитини, яка проживає з позивачкою. Малолітній [PERSON],. [INFO] до 30 квітня 2016 року перебував на диспансерному обліку. Йому встановлено діагноз: аденоїди ІІ ступені та 28 квітня 2016 року було проведено аденотомію. Протягом 2016 року дитина 6 разів хворіла ГРВІ. (а.с. 15). Звертаючись до суд з даним позовом позивачка зазначила та в судовому засіданні підтвердила, що має намір виїхати з сином до Італії на Середземне море на період літа - початок осені 2017 року метою якої є оздоровлення сина. При цьому, вона забезпечена житлом так як її матір працює та проживає в Італії. На її думку, перебування дитини на морі матиме неабияке значення для його оздоровлення та лікування, свідченням чого слугує оздоровлення дитини на море у попередні роки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду підтвердила покази позивачки про хворобу малолітнього [PERSON] та його оздоровлення у попередні роки на Середземному морі в Італії, де працює та проживає матір позивачки. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати п до самостійного життя та праці. З огляду на вищевказані норми законодавства та враховуючи, що позивачка прагне оздоровити власну дитину, то інший з батьків не має права чинити в цьому перешкод. Тому, з метою забезпечення інтересів малолітнього [PERSON], суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині надання дозволу на її тимчасовий виїзд у супроводі позивачки до країни Італія, з часу набрання рішення законної сили до 30 вересня 2017 року без згоди та супроводу батька [PERSON] Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Відтак, з урахуванням предмету позову в частині позбавлення батьківських прав, позивачка повинна довести, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Підстави позбавлення батьків батьківських прав передбачені частиною 1 статтею 164 СК України. Пленум Верховного Суду України у п.15 своєї постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позовна заява позивачки окрім загального посилання на норму ст. 164 СК України як така що підлягає застосуванню до винної особи яка може бути позбавлена батьківських прав, не містить конкретної підстави передбаченої частиною 1 даної норми закону. В судовому засіданні представник позивачки, вважала що такою підставою для позбавлення відповідача батьківських прав є його ухилення від виконання обов'язків по вихованню дитини. Питання участі батька у вихованні дитини було предметом розгляду органу опіки та піклування. За висновком органу опіки та піклування Чернівецької міської ради від 04 квітня 2017 року, питання позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його сина, [PERSON], [INFO], по суті вирішено не було через неможливість з'ясування причини відсутності батьківського піклування (а.с. 89). За показами свідка [PERSON] - тітки позивачки, відповідач останні роки проживає окремо від позивачки та дитини. Дитиною піклується позивачка, її матір та вона сама коли останні приїжджають до них у гості де здебільшого і перебувають. Відповідача ще до розлучення з позивачкою не бачила та про надання будь-якої допомоги дитині не знає. За словами позивачки, відповідач ні разу не навідувався до сина, не цікавився ним та допомогу не надавав. Свідок [PERSON], підтвердив покази свідка [PERSON] та суду дав аналогічні пояснення. [PERSON] - подруга позивачки, допитана як свідок суду показала що, досить часто спілкується з позивачкою, навідуються одна до одної в гості. Відповідача знає лише за фотокартками, ні разу не бачила аби останній навідувався до сина, в т.ч. на дні народження де вона неодноразово бувала. Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу № 45 м. Чернівці, [PERSON], [INFO], відвідує даний навчальний заклад, вихованням якого займається його матір, [PERSON] яка несе витрати на утримання дитину. Батько навчальний заклад не відвідує (а.с. 12). Вищевказані обставини є свідченням неналежного виконання відповідачем обов'язків по вихованню дитини, який протягом майже трьох останніх років не знайшов можливості зустрітись з сином та безпосередньо поспілкуватись з ним, поцікавитись його життям та здоров'ям тощо. Водночас, виходячи з визначених статтею 11 ЦПК України меж розгляду судом цивільних справ, то в суду відсутні правові підстави для самостійного визначення підстави позбавлення відповідача батьківських прав. Між тим, враховуючи, що відповідач не зловживає спиртним, не характеризується негативно, так як докази про вказане судом не здобуто, та беручи також до уваги, що позбавлення батьківських прав є крайньою мірою, суд, приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог позивачки в цій частині. Верховний Суд України розглядаючи 07 грудня 2016 року справу № 6-1806цс16 з аналогічним предметом позову на вказане звернув увагу. Разом із тим, з урахуванням встановлених обставин справи, особи відповідача, суд вважає за доцільне застосувати до нього заходи попередження про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини, а контроль за виконанням ним своїх обов'язків покласти на органи опіки та піклування. На підставі ст. 33, 51 Конституції України, Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, Закону України «Про охорону дитини», Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ст. 7, 151, 141, 153, 157, 196 СК України, 313 ЦК України,

Outcome: partial