Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на її користь на утримання їх спільного сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 1000,00 грн., щомісячно, з наступною індексацією відповідно до закону, з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття, посилаючись на те, що з відповідачем по справі вони перебувають у шлюбі, але спільно не проживають. Від цього шлюбу мають одну неповнолітню дитину, яка проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні. В свідоцтві про народження дитини відповідач записаний батьком. Позивачка вказує на те, що їй одній важко утримувати дитину, а відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, тому вона змушена звернутися до суду з зазначеним позовом. У судове засідання позивачка не з'явилася, але надала до суду заяву, в якій просила суд про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, але надав до суду заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки визнав частково, згоден виплачувати аліменти на користь позивачки в твердій грошовій сумі у розмірі 500,00 грн., щомісячно. У звязку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 2 ст. 158 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню і такий висновок суду ґрунтується на наступному. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов'язані з обовязком батьків утримувати малолітню дитину, тому, при вирішенні спору між сторонами, слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб серії І-ЖД № 196780, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, 19 вересня 2013 року між позивачкою і відповідачем зареєстровано шлюб (а.с. 4). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], його батьком вказаний [PERSON], відповідач по справі (а.с. 5). Як вбачається з довідки № 3583 від 17.11.2016р., акту обстеження соціальних та матеріально-побутових умов проживання, виданих виконкомом Арцизької міської ради Одеської області, дитина проживає разом з матірю, позивачкою по справі (а.с. 6, 7). Стан здоров'я дитини та відповідача задовільні. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Такий принцип рівності прав та обов'язків батьків щодо дитини ґрунтується на нормах Конституції України, які проголошують, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах (ст. 21), громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (ст. 24). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов'язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 Сімейного кодексу України на батьків покладено обовязок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття. Згідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, обов'язок батьків з утримання своїх дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним. Відповідно до розяснень, що надані у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Ч. 3 ст. 181 СК України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ст. 183 СК України). Розмір аліментів у твердій грошовій сумі визначається судом за заявою платника або одержувача, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ст. 184 СК України). В судовому засіданні було встановлено, що відповідач є батьком малолітнього [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про його народження та не заперечувалося відповідачем, і цей факт відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Виходячи з аналізу перелічених норм закону, враховуючи обставини та матеріали справи, суд приходить до висновку, що незважаючи на те, що відповідач, будучи батьком неповнолітнього [PERSON],проживає окремо, він зобовязаний утримувати свою дитину, яка не досягла повноліття та проживає разом з матірю, до досягнення дитиною повноліття. Суд вважає за необхідне визначити розмір аліментів, які відповідач повинен виплачувати на користь позивачки на утримання дитини до її повноліття, у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону. Відповідно до ст. 182 СК України суд при визначенні розміру аліментів враховує такі обставини як стан здоров'я та матеріальне становище дитини, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Позивачкою та відповідачем не надано суду жодного доказу, підтверджуючого стан здоров'я та матеріальне становище дитини, відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. В судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт можливості відповідача сплачувати аліменти в розмірі, зазначеному позивачкою. Позивачка не надала суду жодного переконливого доказу такої можливості відповідача, зокрема сплачувати аліменти на її користь у розмірі 1000,00 грн. на дитину, чим не виконала вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України. Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік»\~прожитковий мінімум для дітей до 6 років з 1 січня 2017 року визначено 1355,00 грн., з 1 травня 1426,00 грн., з 1 грудня 1492,00 грн.\~ Оскільки відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, то суму стягуваних аліментів належить визначити у твердій грошовій сумі. Із урахуванням фактичних обставин справи та вимог вказаних вище норм матеріального законодавства, приймаючи до уваги стан здоров'я і матеріальне становище дитини, обовязок батька дитини утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття, стан здоров'я і матеріальне становище відповідача, виходячи з прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, який має забезпечуватись насамперед батьками, рівного обов'язку батька та матері по утриманню дітей, враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму в сторону збільшення, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивачки та стягнення аліментів з батька неповнолітнього [PERSON] на користь позивачки на утримання дитини в розмірі 750,00 грн., починаючи з дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття. Суд не бере до уваги визнання позову відповідачем сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 500,00 грн. так як ним не надано суду жодного, належного, допустимого доказу того, що у відповідача є можливість надавати матеріальну допомогу саме на зазначену суму, чим не виконав вимоги ст. ст. 10, 60 ЦПК України тому, суд вважає, що таке визнання позову є необґрунтованим. На підставі вищезазначеного, суд, оцінивши в сукупності всі добуті в судовому засіданні докази, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги [PERSON] частково. Суд вважає за необхідне зазначити, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»\~позивачка звільнена від сплати судового збору. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так як позивачка звільнена від сплати судового збору, на підставі ст. 88 ЦПК України, судовий збір в сумі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави у звязку з задоволенням позовних вимог позивачки про стягнення аліментів. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання судового рішення в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: partial