Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

Позивачки звернулися до суду з даним позовом, просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що на підставі договору дарування житлового будинку від 05.04.1991 року посвідченого державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Лосіцькою Л.П. зареєстрованого в реєстрі за №1-384 та свідоцтва про право на спадщину від 13.07.2010 [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Приводом для звернення до суду є примусове зняття з реєстрації особи - [PERSON] , який зареєстрований за вищевказаною адресою, але фактично там тривалий час не проживає, комунальні платежі не сплачує, витрат по обслуговуванню будинку не несе, що заважає в повному обсязі реалізувати право власності на майно, зокрема оформити субсидію. У судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належно, проте подала до суду заяви про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просять їх задовольнити. Не заперечують проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи в силу ч. 11 ст. 128 ЦПК України належно повідомлений. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи вищевикладене, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України. Судом встановлено, що підставі договору дарування житлового будинку від 05.04.1991 року посвідченого державним нотаріусом Таращанської державної нотаріальної контори Лосіцькою Л.П. зареєстрованого в реєстрі за №1-384 та свідоцтва про право на спадщину від 13.07.2010 [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] .(а.с. 8-12). В даному житловому будинку, згідно витягу № 335 про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, зареєстровано дві особи: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] - [INFO] , Оскільки, в добровільному порядку відповідач не знявся з реєстраційного обліку з будинку, що є перешкодою позивачкам реалізувати в повному обсязі своє право власності на майно, позивачки звернулася до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року (зі змінами внесеними ППВСУ №15 від 25.05.1998 року) у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування житловими приміщенням, судам необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Частина 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначає чіткий перелік підстав для зняття особи з реєстрації місця проживання, але у зв`язку з тим, що відповідач відмовляється виписатися добровільно, єдиною підставою для зняття з реєстрації місця проживання може виступити остаточне рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] фактично відсутній тривалий час у житловому будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності відповідачем не надано, а судом не здобуто, тому суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право користування зазначеним вище житловим приміщенням. Згідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою КМУ від 2 березня 2016 р. № 207 зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: approved