Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

Позивачка просить визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Стягнути з відповідача на її користь сплачений судовий збір. Свої вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] , являється власником домоволодіння [ADDRESS] . Вона, перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який було розірвано рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 13.12.2018 року. Відповідач під час перебування в шлюбі, був зареєстрований в належному їй домоволодінні за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї. Однак, відповідач, її колишній чоловік, не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин про що складено акт обстеження від 11.12.2019 року . Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Де зараз проживає відповідач їй достеменно невідомо, а від спільних знайомих вона дізналась, що на даний час він проживає в будинку [ADDRESS] . Оскільки відповідач перестав бути членом її сім`ї, відтак, застосування норми ст. 391 ЦК України до спірних правовідносин, вона вважає підставним та обґрунтованим. Отже, як передбачено приписами ст.ст. 386, 391 ЦК України, власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вона, як власник, на власний розсуд може визначити, яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання особи такою, що втратили право користування житловим приміщенням. Відповідач не бажає добровільно знятись з реєстраційного обліку, що створює для неї незручності у реалізації права власності та користуванні будинком. Позивачка [PERSON] , в судове засідання не з`явилася, хоч про час та місце розгляду справи була належним чином повідомлена судом, подала заяву (а.с. 36), згідно якої просить розгляд справи за її позовом до [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право на житло проводити без її участі. Позов підтримує в повному об`ємі та просить задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] , в судове засідання на виклик не з`явився, причину своєї неявки суд не повідомив, від нього не надійшло повідомлення про причини неявки, хоч про дату, час і місце судового засідання повідомлений, у встановленому Законом порядку, про що свідчить: оголошення на офіційному веб-сайті Долинського районного суду за веб-адресою : dl.if.court.gov.ua. про виклик в судове засідання (а.с. 20,26). Від нього не поступив відзив на позов. Суд, дослідивши та оцінивши здобуті та перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, вважає, що в матеріалах справи достатньо даних, для вирішення спору. Даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Ч.ч.1, 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках або порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 402, ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.ч.1,4 статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно ст.395 ЦК речовими правами на чуже майно є: зокрема, 1) право володіння; 2) право користування (сервітут). Відповідно до ст.401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ч.3 ст.404 ЦК України право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.09.2012 року (а.с.13), копія витягу про державну реєстрацію прав, номер витягу:35639217 від 26.09.2012р. (а.с.12), копія інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, номер інформаційної довідки: 143231837 від 30.10.2018р. (а.с.11) свідчать про те, що позивачці [PERSON] , на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Довідка №1319 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб видана Долинською міською радою Івано-Франківської області 20.12.2019 року свідчить про те, що [PERSON] , зареєстрована в [ADDRESS] . До складу сім`ї (зареєстрованих) входять : [PERSON] , [INFO] - голова господарства; [PERSON] , [INFO] - чоловік; [PERSON] , [INFO] - дочка; [PERSON] , [INFO] - дочка (а.с.10). Судом встановлено, що [PERSON] вселився у належний позивачці будинок, як член її сім`ї - чоловік, оскільки сторони проживали однією сім`єю, а тому відповідач у встановленому законом порядку набув право користування вказаним будинком. Таким чином, на період проживання у шлюбі чоловік [PERSON] - [PERSON] набув особистого сервітуту, що полягав у праві користування будинковолодінням належному на праві приватної власності позивачці, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Такий сервітут є тимчасовим. Рішенням Долинського районного суду від 13.12.2018 року в справі №343/1323/18, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.09.1996 року у Долинському відділі реєстрації актів громадянського стану, актовий запис № 175 - розірвано (а.с.8). Акт обстеження від 11.12.2019 року (а.с.9) свідчить про те, що [PERSON] , прописаний в [ADDRESS] але не проживає більше року по місцю реєстрації . Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту було факт реєстрації шлюбу у поєднанні з фактом добровільного вселення відповідача до будинку позивачки, то факт припинення сімейних відносин тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки [PERSON] , який зареєстрований у будинку, що належить [PERSON] , втратив статус члена сім`ї власника. Відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої, частини другої статті 406 ЦК України. У постанові від 16 листопада 2016 року Верховний Суд вирішував справу № 6-709цс16 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, і зняття з реєстрації та вказав на те, що положення статей 383, 391, 405 ЦК України, статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, зокрема у випадку втрати власником права власності, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Такі по суті висновки містяться у постановах Верховного Суду від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-13113цс16 (753/481/15-ц), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц. Отже, вирішуючи спір, суд враховує вищевказані обставини та норми чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, та дійшов до висновку про наявність підстав для застосування до спірних правовідносин ст.ст.405, 406 ЦК України. Таким чином, судом встановлено, що позивачка є власником майна - житлового будинку з господарськими спорудами розташованих за адресою: [ADDRESS] і в силу ст.391 ЦК України, як власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном, а відповідач [PERSON] , втратив статус члена сім`ї, а тому право відповідача на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України. Суд вважає, що реєстрація відповідача у будинковолодінні, яке належить позивачці на праві власності , порушує права останньої, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження своїм майном, як складовими частинами права власності. У зв`язку з викладеним суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки про визнання [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинковолодінням по [ADDRESS] підлягають задоволенню. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України. На підставі ст. 41 Конституції України,ст.72 ЖК України, ст.ст. 391, 402, 405,406 ЦК України,

Outcome: approved