Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих коштів. Позивачка посилається на те,що 09 грудня 2010 року між нею та відповідачем ,[PERSON], був підписаний договір оренди жилого приміщення з правом викупу. По цьому договору відповідач зобов»язувався передати їй у власність жилий будинок. Який знаходиться в [ADDRESS], а вона зобов»язувалася йому за нього сплатити 320 000гривень,рівними частинами,по 1 тисячі доларів США щомісяця,до 09 грудня 2013 року, а відповідач, в свою чергу, мав виготовити всю необхідну документацію,необхідну для реєстрації її права власності. Зазначений договір нотаріально посвідчений не був. Не був він зареєстрований і іншими відповідними органами. Вона розпочала виконувати умови договору. З моменту укладення між нею та відповідачем договору,по даний час, вона сплатила відповідачу гроші в сумі 96 000 гривень. Правовідносини щодо оренди житла з викупом, які регламентуються ст. 810-1 ЦК України, передбачено,що за таким договором одна сторона-підприємство-орендодавець передає другій стороні-фізичній особі,житло за плату у довготривалий строк, після закінчення якого або достроково, за умови полвної сплати орендних платежі, житло переходить у власність орендаря. До істотних умов даного договору законом передбачено порядок повернення коштів у разі дострокового розірвання договору чи його припинення. Ст. 811 ЦК України передбачає укладення договору найма житла у письмовій формі з обов»язковим нотаріальним посвідченням та державною реєстрацією. Оскільки договір між нею та відповідачем нотаріально не посвідчений, не проведена державна реєстрація, договір не відповідає вимогам законодавства щодо обов»язкового визначення порядку повернення коштів у разі дострокового розірвання або припинення договору та можливості укладення таких договорів як орендодавцем виключно підприємством,тобто-юридичною особою. Тобто, підписаний ними договір є неукладеним і відповідач без достатньої правової підстави набув її грошові кошти в сумі 96 000гривень. Позивачка просить стягнути з відповідача 96 000гривень та судові витрати. В судовому засіданні позивачка позов підтримала та пояснила,що в 2010 році, через інтернет, дізналася,що [PERSON] продає в [ADDRESS] житловий будинок. Вона зустрілася з власником, обговорила умови укладення договору. Потім вони поїхали в нотаріальну контору,щоб там укласти договір. Так як всією суми у неї не було, вони домовилися з [PERSON],що вона буде сплачувати йому гроші за будинок рівними частинами. Проте, коли вони звернулися до нотаріуса,то той сказав,що посвідчити такий догорів він не може і порадив самостійно укласти догорів оренди жилого приміщення з правом викупу. Відповідач(продавець) самостійно знайшов в інтернеті зразок заяви і вони уклали договір, які підписали. Даний договір вони ніде не реєстрували,оскільки вважали,що то є правильно. В договорі вони вказали,що вона сплачує [PERSON] за весь будинок 320 000гривень рівними частинами,по 1 тисячі доларів щомісяця(саме в доларах США), в строк до 9 грудня 2013 року. Вона добросовісно щомісяця передавала [PERSON] по 1 тисячі доларів США, а той писав розписки. Про те,що вона нібито передає гроші в гривнях, вона бачила, але не звернула увагу,так як довіряла [PERSON]. Проте, в кінці 2011 році у неї сталася сімейна трагедія, появилися складні матеріальні умови і їй стала важко платити оговорену суму. Ще якийсь час,до грудня 2012 року, чи до березня 2012 року вона платила [PERSON] оговорену суму-1 тисяча доларів США, але потім попросила,щоб він трохи почекав,ввійшов у її ситуацію. Відповідач заявив,що йому треба гроші,що чекати він не може і що він виставляє будинок на продаж,а вона повинна виселитися. Все ж вона умовила відповідача не висиляти її,так як їй не було куди йти. Весь час відповідач привозив покупців, але будинок він так і не продав. Коли зайшла розмова,що відповідач продає будинок, а вона має виселитися, вони обговорили питання повернення грошей. Вона сказала,щоб [PERSON] вернув їй сплачену суму грошей, оскільки їй треба житло, а на інше у неї грошей немає,то той сказав,що гроші віддасть, як продасть будинок. Спочатку він обіцяв вернути всю суму одержаних від неї грошей, а потім став говорити,що верне тільки 5 тисяч, а пізніше,- що взагалі нічого не верне. Після того у них зіпсувалися відносини. Час йшов, а [PERSON] грошей не повертав. В 2013 році вона звернулася до суду з позовом про стягнення спірної суми, а відповідач також заявив позов про її виселення. На даний час відповідач гроші їй не вернув, а з будинку її виселяє. Відповідач [PERSON] позов не визнав. Відповідач суду пояснив,що влітку 2010 року він продавав свій будинок, який розташований в с.Обуховичі Іванківського району Київської області. Будинок належить йому за Договором купівлі-продажу. На його пропозицію відгукнулася [PERSON](тепер [PERSON]). Позивачка сказала,що відразу віддати всі гроші не може, так як їй треба продати якесь майно: речі, автомобілі. Домовилися оформити розстрочку на 1 рік. Вони обговорили умови купівлі-продажу і в жовтні 2010 року поїхали у нотаріальну контору укладати договір. Так як [PERSON] хотіла ,щоб договір було зареєстровано на її сестру, а там не вистачало якихось документів,нотаріус не зміг посвідчити їх договір. В грудні 2010 року привезли всі документи, але вийшов новий закон і треба було платити 5% збору, але позивачка відмовилася його платити. Тоді ж позивачка запропонувала оформити договір оренди з правом викупу,сама ж викинула з договору порядок повернення грошей. У нього ж не було наміру укладати договір оренди. Проте,договір оформили на 3 роки. Гроші [PERSON] платила йому в гривнях, інколи на руки, а частіше -на карточку в банку,а коли він приїжджав до будинку,тоді на всі одержані від неї кошти писав розписку. Коли у [PERSON] помінялися обставини,то позивачка сказала,що платити не буде. Він почекав 2-3 місяці, а потім сказав позивачці,що йому треба гроші,оскільки він сам знімає житло, що він буде виставляти будинок на продаж і запропонував їй виселитися. Позивачка відмовилася виселятися. Він виставив будинок на продаж, а позивачка продовжувала проживати у його будинку. Вона вимагала повернути сплачені нею гроші, і він обіцяв, як продасть будинок. Проте, б позивачка проживала в будинку, користувалася ним, а отже, має платити гроші за користування. Представник відповідача за довіреністю,[PERSON], пояснив суду, що відповідач [PERSON] є власником домоволодіння в [ADDRESS] Іванківського району Київської області. 09.10. 2010 року [PERSON], як орендодавець, а позивачка [PERSON] як орендар підписали договір оренди з правом викупу жилого приміщення в [ADDRESS] Іванківського району Київської області. Відповідно до умов даного договору з 09.12. 2010 року по 09.12. 2013 року позивачка мала сплачувати відповідні кошти. З моменту підписання договору [PERSON] сплатила [PERSON] рівними щомісячними платежами орендну плату в рахунок викупу загальною сумою 96 000гривень. Останній платіж відбувся 29.12. 2011 року. Оскільки,відповідно до ст. 810-1,811 ЦК України договір оренди укладається в письмовій формі,підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню, а відповідно до ч.2 ст. 810-1 ЦКУ орендодавцем може бути лише підприємство,а згідно ч.3 ст. 640 ЦК України договір який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації вважається укладений з моменту нотаріального посвідчення або державної реєстрації,то договір від09.12. 2010 р. між позивачкою та відповідачем є неукладеним. Проте, між сторонами існували фактичні договірні відносини щодо оренди домоволодіння в с.Обуховичі Іванківського району Київської області по вул..Колгоспна, 36. Зазначені обставини підтверджуються фактом передання [PERSON] належного йому майна,будинку [ADDRESS] у користування [PERSON],на протязі тривалого періоду по теперішній час, а остання сплачувала йому орендну плату. Як слідує в висновку будівельно-технічної експертизи,яка проводилася у іншій справі, де було оцінено спірний будинок,з урахуванням розміру житлового будинку, комфортності житла, вона складає від 2000 тисяч гривень, і більше. Це і буде орендна плата за проживання, адже на протязі значного часу позивачка користується майном відповідача. Крім того, представник відповідача надав суду заяву, всякій просив суд застосувати строк позовної давності, який передбачено ст. 257 ЦК України. Вислухавши позивачку, відповідача та його представника, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Відповідно до ст. 810-1 Цивільного кодексу України оренда житла з викупом є особливим видом найму(оренди)житла. За договором оренди житла з викупом одна сторона підприємство-орендодавець передає другій стороні-фізичній особі(особі-орендарю) житло за плату на довготривалий (до 30 років) строк, після закінчення якого або достроково,за умови повної сплати орендних платежів,житло переходить у власність орендаря. До договору оренди житла з викупом застосовуються положення статей 811,813-820,823, ч.2 ст.825, ст.ст. 826,1232-1 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 811 договір оренди житла з викупом підлягає обов»язковому нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.3 ст. 811 ЦК України договір оренди житла з викупом підлягає обов»язковій державній реєстрації( доповнення від 14.01. 2009 року). З договору оренди з правом викупу жилого приміщення від 09.12.2010 року слідує,що [PERSON] та [PERSON] уклали даний договір,що орендодавець [PERSON] передає, а орендар [PERSON] приймає в строкове платне користування з правом викупу,станом на 09.12. 2010 року за 40 000 доларів США,що на час підписання становить 320000 гривень. Строк дії договору: на з роки -з 09.12. 2010 року по 09.12. 2013 року. Договір підписано [PERSON] та [PERSON] Проте, як слідує із змісту цього договору він нотаріально не посвідчений, без проведення державної реєстрації. Отже,договір який 09.12. 2010 року підписаний [PERSON] (після розірвання шлюбу [PERSON] -а.с. 3,21)та [PERSON],відповідно до ст. 220 ч.1 ЦК України є нікчемним,що також підтверджено рішенням апеляційного суду Київської області від 14.10. 2014 року( а.с. 22-24). Крім того, ст. 810-1 ЦК України передбачає укладення таких договорів лише підприємством,тобто, юридичною особою, вказуючи, що це -особливий вид договорів, а отже,укладення договорів оренди житла з наступним їх викупом між фізичними особами не допускається. В матеріалах справи відсутні докази,що відповідач [PERSON] на час укладення договору оренди з правом викупу від 09.12. 2010 року був підприємцем,тому сторони не можуть керуватися ст.ст. 811,813-820 і іншими,до яких відсилає ч.6 ст. 810-1 Цивільного кодексу України, коли укладено договір оренди житла з правом викупу, а отже, і керуватися ст. 216 ЦК України щодо стягнення сплачених раніше коштів не можна,оскільки договір є неукладеним,проте, на протязі 2010-2011 років позивачка сплатила відповідачу 96000 гривень, при цьому не досягла бажаного результату - отримання майна у власність. Відповідач же, [PERSON], отримав від [PERSON] 96000 гривень. Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової основи (безпідставно набуте майно),зобов»язана повернути майно і тоді, коли підстава,на якій воно було набуте,згодом відпала. Отже, відповідач [PERSON] повинен повернути позивачці гроші в сумі 96 000гривень, які йому сплатила позивачка Представник відповідача, погоджуючись з тим, що договір оренди з правом викупу підписаний сторонами слід вважати неукладеним але стверджує,що відносини позивачки та відповідача,що склалися після підписання договору від 09.12. 2010 року слід вважати фактичними договірними відносинами щодо оренди домоволодіння в с.Обуховичі Іванківського району Київської області по вул..Колгоспна, 36. Як слідує із ст. 793 -794 ЦК України договір найму будівлі або іншої капітальної споруди також вимагає нотаріального посвідчення та державної реєстрації. З матеріалів справи слідує,що позивачка з 2010 року проживала в будинку по [ADDRESS],тобто, користувалася житловим будинком для проживання, а не орендувала його для інших цілей . Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Дана стаття також регламентує,що договори найму укладаються у письмовій формі. Відповідно до ст. 95 Житлового кодексу розмір плати за користування жилим приміщенням і за комунальні послуги за договором піднайму встановлюється угодою сторін. З викладеного слідує,що між сторонами існували відносини, які можна вважати наймом житла, а не орендою приміщення,при якій і оплата послуг визначається по-різному. Позивач не звернувся до суду із зустрічним позовом про стягнення з позивачки плати за проживання у спірному житлі, а тому розмір повернутого майна не може бути зменшений з тих підстав,що позивачка проживала в будинку відповідача. Відповідно до ст. 257 ЦК України встановлена загальна позовна давність у три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.3 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання. Як слідує з матеріалів справи, позивачка дізналася про порушення свого права в квітні-травні 2012 року,оскільки 22.03. 2012 року відповідач надавав позивачці розписки про отримані ним гроші за в рахунок викупу житлового будинку в [ADDRESS].( а.с. 4), обіцяв повернути отримані гроші. На той час стосунки між сторонами були задовільними, а відповідач не відмовлявся повернути виплачені йому раніше кошти в рахунок купівлі будинку. Позивачка звернулася до суду з даним позовом до відповідача -15 жовтня 2014 року, а отже, з часу порушення відповідачем її прав не сплило 3 роки. З першим позовом про повернення відповідачем грошей позивачка [PERSON] звернулася в листопаді 2013 року, як вказано в рішенні суду( а.с. 22). Що ж до застосування строків позовної давності до нікчемного договору,то нікчемним договір від 09.12. 2010 року визнано 14.10. 2014 року(рішення апеляційного суду Київської області), і виконаний він частково лише однією із сторін-позивачкою у період з вересня 2011 по 22.03. 2012 року, а відповідач не розпочав його виконання. Отже, суд вважає,що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного, ст.ст. 61,95 Житлового кодексу України, ст.ст.220ч.1,257,261,810-1,811,1212 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved