Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідача, яким, просила розірвати шлюб, укладений 18.03.2005 року між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Болградського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 26, залишити дитину [PERSON] , [INFO] проживати з матір`ю [PERSON] . \~ \~ \~ \~Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 22.06.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) сторін. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що в шлюбі сторін народилася син [PERSON] , [INFO] , що унеможливлює розірвання шлюбу через органи реєстрації актів цивільного стану. Позивач обґрунтовує вимоги свого позову тим, що останнім часом спільне життя між нею та відповідачем розладилося через відсутність взаємної любові та порозуміння, часті сварки. Подружжя втратило одне до одного почуття кохання та поваги. Шлюб має суто формальний характер. Подружніх стосунків сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть, тривалий час проживають окремо. Окрім цього, позивач зазначає, що надання строку для примирення, передбаченого ст. 111 СК України є недоцільним, оскільки подальші сімейні відносини фактично неможливі. Крім того, перебування у шлюбі суперечить інтересам дітей та інтересам позивача розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом в умовах свободи та гідності. Позивач також зазначила, що задля забезпечення найкращих інтересів дитини, сина необхідно залишити проживати із матір`ю. Позивач подала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутністю. Від відповідача 01.10.2021 року надійшла письмова заява, зі змісту якої вбачається, що він повністю згоден із висунутими позивачем вимогами, проти їх задоволення не заперечує, просить суд розглядати справу за його відсутності. Відповідно до ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Положення ч.4 ст. 274 ЦПК України встановлюють, що в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах , що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. \~ \~ \~ \~Враховуючи те, що відповідач у своїй заяві від 01.10.2021 року визнав позов в повному обсязі, не заперечував проти його задоволення, просив розглянути справу за його відсутності, суд дійшов до висновку, що зазначену справу слід розглянути у спрощеному позовному провадженні без повідомлення (виклику) сторін. \~ \~ \~ \~Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного: \~ \~ \~ \~Згідно з ч. 3 ст. 109 Сімейного кодексу України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя і зберігання шлюбу суперечили б інтересам одного із них, що має істотне значення. Судом встановлено, що сторони припинили подружні стосунки, не ведуть спільне господарство, проживають окремо. Сумісне життя суперечить інтересам подружжя. Надання строку для примирення суд вважає недоцільним. При цьому суд приймає також до уваги, що спору відносно майна між сторонами не має. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Таким чином, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги про розірвання шлюбу ґрунтуються на вищевказаних положеннях діючого законодавства, тому підлягають задоволенню. \~ \~ \~ \~Щодо вимоги про залишення дитини проживати разом із матір`ю, суд зазначає наступне: \~ \~ \~ \~Позивач у своєму позові зазначає, що син проживає з мамою, гармонійно та повноцінно розвивається у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, отримує всебічне піклування від своєї матері, залишення сина проживати разом із матір`ю буде забезпечувати дотримання якнайкращих інтересів дитини. \~ \~ \~ \~Відповідач проти цього не заперечує. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків \~ \~ \~ \~У разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. \~ \~ \~ \~За загальним правилом, за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. \~ \~ \~ \~Дослідивши матеріали справи, судом не встановлено доказів, які свідчили б про наявність такого спору між сторонами, відповідач проти залишення проживати дитини з матір`ю не заперечував. \~ \~ \~ \~Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 15.01.2020 року у справі № 200/952/18. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків Згідно зі\~ст. 9 Конституції України\~чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Основоположним міжнародним нормативно-правовим актом, який встановлює принципи реалізації прав дитини є Конвенція про права дитини («Конвенція про права дитини»), ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року. Згідно з положеннями Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання й розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання й розвиток дитини. Найкращі інтереси\~дитини є\~предметом їх\~основного піклування (статті 18 та 27 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага\~приділяється як\~найкращому забезпеченню\~інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до положень ч.4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейським суд з прав людини також неодноразово зауважував, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року § 54). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року § 100). У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23.09.2020 року у справі № 484/920/18 зазначив, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага повинна приділятись якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. \~ \~ \~ \~З урахуванням того, що дитина з моменту свого народження проживає у середовищі, яке сприяє її гармонійному та повноцінному розвитку, яке є безпечним, стійким та спокійним, отримує повноцінне піклування з боку своєї матері та враховуючи те, що батько не заперечує проти залишення сина [PERSON] проживати разом із матір`ю, суд дійшов до висновку, що таке проживання дитини із матір`ю сприятиме якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а тому така вимога також підлягає задоволенню. \~ \~ \~ \~Позивач також просила суд стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до квитанції № 49706199 від 10.06.2020 року позивачка сплатила судовий збір у розмірі 840,80 гривень Враховуючи те, що відповідач до початку розгляду справи по суті повністю визнав позовні вимоги позивача, суд вважає за необхідне повернути позивачу 50% судового збору, сплаченого ним при поданні позову. За правилом ст. 141 ЦПК України судовий збір в решті слід стягнути з відповідача на користь позивача. Згідно ч. 2 ст.\~114\~Сімейного кодексу\~України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. На підставі наведеного,

Outcome: approved