Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-06 00:00:00

Позивачка звернулася з вказаним позовом в суд , мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2000 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 19 серпня 2005 року шлюб між подружжям рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя було розірвано. Після розірвання шлюбу батько проживає окремо від дитини, дитина проживає спільно зі своєю матір'ю - позивачкою по справі. У даний час відповідно до п.2 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної республіки Крим і м.Севастополя відноситься до тимчасово окупованої території. Позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], у зв'язку з чим має можливість вивезти дитину для оздоровлення і відпочинку до м.Ялти. Зазначені обставини вказують на необхідність надання відповідачем згоди на виїзд дитини за межі України. Отримати згоду від батька дитини неможливо, оскільки він відсутній за місцем свого постійного проживання, з 2010 р. не приймає участі у вихованні дитини, ухиляється від виконання аліментних зобов'язань, у зв'язку з чим позивачка і вимушена звернутися до суду. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу в порядку ст.224 ЦПК України. Відповідно до ст. 6 Конвенції Ради Європи «Про захист прав людини та основних свобод» від 04.11.1950 року, ратифікованою згідно із Законом України від 17.07.1997 року, кожен має право на справедливий і відкритий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним та безстороннім судом, встановлений законом. Згідно із статтею 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Способом захисту цивільного права та інтересу може бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право, а також інший спосіб, що встановлений законом (ст. 16 ч. 2 ЦК України). Згідно зі ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. У відповідності до ч. 2 ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Під час перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] у них народився син [PERSON], [INFO]. 19 серпня 2005 року шлюб між подружжям рішенням Жовтневого райсуду м.Маріуполя було розірвано. Після розірвання шлюбу між подружжям, сторони почали проживати окремо. Дитина проживає спільно із своєю матір'ю, що підтверджується довідкою ЖКП «Жилкомплекс» від 09.07.2014 р. Судом встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], у зв'язку з чим вона має можливість вивезти дитину для оздоровлення і відпочинку до м.Ялти. Відповідно до п.2 ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної республіки Крим і м.Севастополя відноситься до тимчасово окупованої території. Зазначені обставини вимагають надання батьком дитини - відповідачем по справі - дозволу на виїзд дитини за межі України. Статтею 33 Конституцією України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Згідно зі ст. 64 ч.1 Конституції України конституційні права і свободи людини не можуть бути обмежені . Згідно ч.7, ч.8 ст.7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Судом встановлено, що від батька дитини наразі неможливо отримати дозвіл на виїзд дитини за межі України. У відповідності з п.2-2 Постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» чітко визначено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріального посвідчення копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків . Таким чином, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також необхідно зазначити, що згідно із Конвенцією про права дитини (ратифікована Постановою Верховної Ради № 789 від 27.02.91 р.) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. У відповідності до вимог ст.ст.7,155 Сімейного Кодексі України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини . За наведених обставин, суд приходить до висновку, що бажання позивачки отримати дозвіл на вивезення дитини за кордон узгоджується з її правами та обов'язками, покладеними на неї Сімейним кодексом України, а тому суд не вбачає жодних обставин, що обмежують згідно із законодавством право виїзду дитини сторін за межі України і вважає, що надання такого дозволу буде відповідати інтересам дитини. Будь - яких обмежень для реалізації права на виїзд за межі України неповнолітньої дитини сторін судом не встановлено. Також суд зазначає, що дозвіл надається до досягнення дитиною 16-річного віку, а не до повноліття, оскільки відповідно до ст.313 ЦК України після досягнення 16 років дитина вправі вільно самостійно виїжджати за межі України і отримання спеціального дозволу батьків на це не потрібно.

Outcome: partial