Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-03 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що [INFO] року у віці 89 років померла її рідна бабуся [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається із земельної частки (паю) по колишньому КСП «Заріччя» Білокуракинського району, право на яку на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 11.03.1997р., реєстраційний номер № 310 належала померлій та земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 3,8803 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району, право власності на яку на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 20.06.2003р. реєстраційний № 584 належала померлій [PERSON] Являючись єдиною та належною спадкоємицею за законом та прийнявши у встановлений законом строк спадщину, позивачка звернулась до органу нотаріату з приводу переоформлення спадщини. Нотаріусом, після опрацювання та заведення спадкової справи було видано на її ім'я свідоцтво про право на спадщину за законом на належну померлій земельну частку (пай). Після отримання документів на спадкове майно вона звернулась до відділу Держгеокадастру для розробки технічної документації на виділення в натурі земельної ділянки та реєстрації права власності. Під час опрацювання поданих нею документів позивачці було повідомлено про те, що ще за часів життя її померла бабуся вже розробляла технічну документацію та отримувала Державний акт на земельну ділянку, тому вона не зможе оформити належним чином документи та впорядкувати відносини з приводу права власності на земельну ділянку. Але про вказані обставини вона не знала, бо оригіналу державного акту не має, був лише сертифікат, який позивачка надала нотаріусу та отримала відповідне свідоцтво. Після звернення до нотаріуса з приводу видачі їй додаткового свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, яка належала померлій, у вчиненні нотаріальних дій та видачі позивачці свідоцтва постановою нотаріуса було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів. Унеможливлення подальшої реалізації своїх спадкових справ і спонукало її, як єдиної та належної спадкоємиці звернутися до суду з позовом, в якому позивачка просить визнати за нею право власності на спадкове майно. В судове засідання позивачка не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Заявлені позовні вимоги підтримала повністю. В судове засідання представник відповідача Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. Не заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши докази по справі кожний окремо і в їх сукупності, судом встановлено наступне. [INFO] року у віці 89 років померла [PERSON], про що Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Луганського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис за № 1533 та видано Свідоцтво серії [NUMBER] (а.с.7). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.13), свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.15) та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.16) матері, позивачка є рідною онукою померлої [PERSON] (а.с.) Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого виконуючим обов'язки державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної контори, державним нотаріусом Марківської державної нотаріальної контори позивачка є спадкоємицею майна померлої за законом є [PERSON] (а.с.6). Із дослідженої в судовому засіданні відповіді відділу у Білокуракинському районі ГУ Держгеокадастру у Луганській області № 29-28-99.1-695/15-17 від 21.06.2017р. (а.с.9) вбачається, що окрім земельної частки (паю), право на яку на підставі Сертифікату на земельну частку (пай) серії [NUMBER] від 11.03.1997р., реєстраційний номер № 310 належала померлій та в порядку спадкування успадкувала та здійснила переоформлення на своє ім'я позивачка, померлій [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 20.06.2003р. реєстраційний № 584 на праві приватної власності також земельна ділянка кадастровий номер [NUMBER], загальною площею 3,8803 га ріллі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Лозно-Олександрівської селищної ради Білокуракинського району. Вартість земельної ділянки з урахуванням коефіцієнту індексації складає 156717,58 грн.). Відповідно до постанови виконуючого обов'язки державного нотаріуса Білокуракинської державної нотаріальної контори, у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с.5). Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч.5 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належать спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини та не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. До способів набуття права власності відносяться юридичні факти, що базуються на правоприємстві, зокрема, спадкування. Згідно до ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved