Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з нею як матір`ю дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2013 року, шлюб між ними розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2017 року. Під час перебування у шлюбі мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 03.05.2018, змінено прізвище дитини з « [PERSON] » на « [PERSON] ». З моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач від виконання батьківських обов`язків самоусунувся, з сином взагалі не спілкується, про його фізичний та духовний розвиток не дбає, матеріальної підтримки не надає. Відповідач ніде не працює, не має самостійного доходу, а тому періодично сплачує аліменти. За місцем проживання вона характеризується позитивно, до будь-якої відповідальності не притягувалася. Більшість часу приділяє вихованню та розвитку дитини. Ухвалою суду від 02.09.2021, у задоволенні клопотання позивача про відстрочення від сплати судового збору відмовлено, позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 14.09.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження та витребувано докази. Ухвалою суду від 23.11.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Від представника третьої особи надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 13 грудня 2013 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 27 квітня 2017 року. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 358 від 03.05.2018, змінено прізвище дитини, [PERSON] , [INFO] , на прізвище матері - « [PERSON] ». Як вбачається з довідок про реєстрацію місця проживання особи з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 06.11.2020 за вих. № 23062-000398338-037-09, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] по теперішній час. З медичних документів, долучених до позовної заяви, вбачається, що [PERSON] , спостерігається у лікаря загальної практики-сімейної медицини сімейної амбулаторії № 7 КНП ММР «ЦПМСД № 6». Хронічних захворювань не має, на диспансерному обліку не знаходиться. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, сформованого 19.12.2019, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] на підставі Договору купівлі - продажу від 22.04.2019; акта приймання - передачі нерухомого майна від 20.11.2019; додаткового договору від 18.06.2019; додаткового договору від 23.08.2019. Відповідно до Акту обстеження умов проживання Служби у справах дітей адміністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 24.05.2021 за вих. № Ш-62, [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] разом з сином [PERSON] . Квартира складається з двох кімнат, дитина має окрему кімнату, де розміщено спальне місце, робоча зона, шафа для одягу, полки для книги та іграшок. У квартирі чисто, затишно, наявна нова побутова техніка та сучасні меблі. Наявні продукти харчування. З характеристики з місця проживання, наданого головою правління ОСББ «Північний 14-В», вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою: [ADDRESS] разом з сином - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] займається доглядом за малолітнім сином [PERSON] , слідкує за його здоров`ям, матеріально забезпечує дитину. За місцем проживання характеризується з позитивної сторони. Батька дитини ніколи не бачили, та відповідно не бачили, щоб останній приймав участь у вихованні чи забезпеченні дитини. Відповідно до довідки - характеристики Навчально - виховного комплексу «Загальноосвітній навчальний заклад І ступеня - дошкільний навчальний заклад «Чайка» ДП НВКГ «Зоря»-«Машпроект» від 11.04.2018 за вих. № 14/7-18/3, [PERSON] , відвідує групу раннього віку навчально-виховного комплексу «Чайка» з 14.08.2017. Мати дитини займається вихованням та утриманням сина, піклується про стан здоров`я дитини, відвідує батьківські збори. Батько дитини жодного разу не був у групі, на даний час не спілкується з вихователями, не цікавиться і не приймає участі у вихованні дитини. Згідно характеристики [PERSON] з Дошкільного навчального закладу № 70 від 29.04.2021 за вих. № 26, за матеріалами діагностики міжособистісних взаємин дитини згідно методики Рене Жиля «Особливості характеру дитини та її поведінки в сім`ї, дитячому садку», [PERSON] визначає своє місце поряд із мамою частіше, ніж з іншими членами родини. Хлопчик розповідає, що мати водить його на додаткові заняття підготовки до школи. [PERSON] живе у дружній родині, де про нього піклуються і люблять. Мати добре дбає про сина, займається його фізичним та інтелектуальним розвитком. Як вбачається з довідки - характеристики на сім`ю [PERSON] Дошкільного навчального закладу № 70 від 14.04.2021 за вих. № 21, [PERSON] , відвідує заклад дошкільної освіти з 03.06.2019. Дитина проживає разом з матір`ю [PERSON] . Мати займається вихованням та навчанням сина. Батько дитини, [PERSON] , за період перебування дитини у дошкільному закладі, жодного разу не приходив, не телефонував вихователям щоб поцікавитися успіхами своєї дитини. Участі у вихованні сина не приймав. Відповідно до довідки - характеристики Миколаївської обласної асоціації рукопашного бою від 14.04.2021 за вих. № 113/1, [PERSON] регулярно відвідує заняття міського молодіжного клубу бойових мистецтв «Рись». Мати, [PERSON] , спілкується з тренерами, цікавиться успіхами сина, приділяє належну увагу вихованню дитини. Батько, [PERSON] , контакту із колективом спортивної секції, де займається дитини, не підтримує, жодного разу не з`являється, участі у вихованні дитини не приймає. Дитину на тренування приводять і забирають мати, вітчим, дідусь. Згідно довідки Управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 12.04.2021 за вих. № 273/14-2021, [PERSON] проходить службу в Національній поліції України, з 19.08.2019 перебуває на посаді інспектора відділу організації соціальної роботи управління кадрового забезпечення ГУНП в Миколаївській області. [PERSON] працює у Головному управлінні Національної поліції в Миколаївській області, її заробітна плата за період з жовтня 2020 року по березень 2021 року за винятком аліментів, становить 110410,82 грн., що підтверджується довідкою про доходи № 146/28/1-2021 від 12.04.2021. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.06.2018, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки з усіх видів доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27 березня 2018 року, до досягнення дитиною повноліття. Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на квітень 2021 року, [PERSON] має заборгованість по аліментам, у загальному розмірі 30481,00 грн. Відповідно до ч.2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі «6» проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Статтею 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. Також вказаною статтею Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Аналогічна норма закріплена у статті 80 СК України, відповідно до якої батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі - Закон) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Крім того, суд при ухваленні рішення враховує практику Верховного Суду (постанова КЦС ВС у справі № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018 року) та Європейського суду з прав людини: Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Принципом Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч.4). Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5). Висновком виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 09.12.2021 за вих. № 9220/02.02.01-22/04/14/21, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] з матір`ю, [PERSON] . Відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. У рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначається, що «хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини». Отже, виходячи з вищенаведеного, суд вважає, що мати [PERSON] , незважаючи на рівність батьків у вихованні дитини, які встановлені Сімейним Кодексом України, з урахуванням встановлених обставин по цій справі, на даний час має більше переваг по відношенню до батька [PERSON] , щодо визначення місяця проживання їх дитини. До того ж, головним критерієм при визначенні місця проживання дитини є інтереси цієї дитини, які повинні привалювати над інтересами батьків. З огляду на такий підхід, а саме що на даний час саме мати може створити належні умови для виховання та розвитку свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у звичній для нього обстановці, суд вважає, що на даний час визначення місця проживання дитини разом із матір`ю буде більш доцільним та буде найбільше відповідати інтересам дитини, сприяти її нормальному гармонійному розвитку. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved