Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про поновлення строку звернення до суду, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в обґрунтування якого посилалась на те, що з 03 травня 2013 року позивач влаштувалась на ТОВ «Вектор Рич», на посаду начальника допоміжної ділянки. 11 липня 2013 року її визвали до кабінету [PERSON] та шляхом погроз звільнення по статті примусив написати заяву на звільнення за власним бажанням. Під натиском вона написала заяву про звільнення, яку він залишив у себе. 12 липня 2013 року позивач прийшла на робоче місце та виконувала свої обов'язки. Вхід на робоче місце проходить через двері, які відкриває начальник відділу кадрів [PERSON] В період з 11 липня по 16 липня вона працювала на ТОВ «Вектор Рич», а 16 липня 2013 року прийшла громадянка [PERSON], яка повідомила, що вона буде приймати склади і представила роздруковану відомість товарно-матеріальних цінностей, яка була датована від 16 липня 2013 року, які знаходились під відповідальністю позивача. 18 липня 2013 року, позивач знаходилась на робочому місці, де разом з [PERSON] переписували товарно-матеріальні цінності і звіряли їх з відповідними відомостями. Для того щоб їх переписати позивачу довелось піднятися по дробині. В цей момент коли вона була на дробині, [PERSON] визвали до відділу кадрів, і коли вона залишилась одна, то дробина посунулась і позивач впала на цементну підлогу і зламала руку. Після травми робітники підприємства хотіли викликати швидку допомогу, але [PERSON] в зв'язку з тим, що вона є інспектором праці, заборонила викликати швидку допомогу, та усадили позивача у службову автомашину і відвезли до лікарні. Коли прибули до лікарні [PERSON] просила позивача , щоб сказала в лікарні, що впала в побутових умовах, а не на виробництві. Остання зловживає довірою та використовуючи шокове становище та безпомічний стан позивача, всі медичні документи, в тому числі і історію хвороби, робила за позивача. Вона навіть вказала, що позивач нібито ніде не працює та впала в побутових умовах у погріб. Так як перелом руки був тяжкий та потребувало операції. Після операції [PERSON] пообіцяла повне матеріальне відшкодування операції і лікування.12 серпня 2013 року позивача до себе визвав директор [PERSON] з приводу виплати грошових коштів за лікування. Але коли вона приїхала, то він в грубій формі повідомив, що він сплатить усі витрати, якщо позивач надасть докази про те, що травма отримана на підприємстві. Водночас він передав позивачу трудову книжку і затребував за неї розписатися в журналі про її отримання. У трудовій книжці побачила, що вона була звільнена ще 11 липня 2013 року, хоча після цього вона виходила на роботу та виконувала свої обов'язки, при цьому заява про звільнення автоматично анульована та трудовий договір відновлено на невизначений строк, тому підприємство не мало право її звільняти. Тому просила суд визнати наказ № 19-к від 11 липня 2013 року про звільнення недійсним, поновити її на роботі в посаді начальника допоміжної ділянки ТОВ «Вектор Рич» з 11 липня 2013 року, та стягнути з ТОВ «Вектор Рич» на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, надала пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та доповнила, що 11 липня 2013 року на вимогу [PERSON] написала заяву про звільнення в зв'язку по догляду за дитиною до досягнення 14 років, тому що на її посаду претендувала інша людина. Дату звільнення не обговорювали, їй сказали, що коли будуть здані матеріальні цінності, її звільнять, період здачі не обговорювався. 18 липня 2013 року, разом з [PERSON] прийшли на роботу, приблизно о 7 годині 15 хвилин вона давала електрику гофру. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та пояснив, що 11 липня 2013 року позивачем було подано заяву про звільнення, 12 липня 2013 року позивач вийшла на роботу тому, що знала, що факту звільнення не було. Трудову книжку отримала після травми, із якої побачила, що була звільнена ще 11 липня 2013 року. З наказом про звільнення позивач не була ознайомлена, в особовій картці не розписувалась. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та надав до суду письмові заперечення в яких посилався на те, що позивач дійсно з 03.05.2013 року працювала на посаді начальника допоміжного участку. 11.07.2013 року позивач написала заяву про звільнення її за власним бажанням по догляду за дитиною до 14 років. 11.07.2013 року позивача було звільнено на підставі наказу № 19-к від 11.07.2013 року згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України. При цьому позивач була особисто ознайомлена з наказом, про що вона поставила свій підпис. Ніяка особа на неї не давила і не змушувала її написати заяву про звільнення, всі доводи позивача про це нічим не підтвердженими. До всього позивач сама наполягала на тому, щоб її було звільнено саме 11.07.2013 року, бо вона не має можливості надалі виходити на роботу у зв'язку з тим, що їй необхідно доглядати дитину. Крім того позивач раніше вже брала відпустку без збереження заробітної плати у зв'язку з сімейними обставинами. Більш того, позивач у день звільнення отримала на руки трудову книжку, про що особисто розписалась у Книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, а також отримала повний розрахунок із заробітної плати, про що також особисто розписалась у відповідних документах. Позивачка після звільнення не з'являлась у відповідача, тому позивачка не могла отримати виробничу травму. До того ж у виписці зі стаціонару вказано, що вона отримала побутову травму, про що було записано саме з її особистих слів. При цьому позивач не має жодних доказів того, що вона отримала виробничу травму коли працювала. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що 11.07.2013 року позивач звільнилась з роботи за власним бажанням в зв'язку з доглядом за дитиною до 14 років, їй виплатили заробітну плату та вручили трудову книжку. З цього часу на підприємстві, а також 18.07.2014 року вона не з'являлась. 18.07.2013 року з водієм їхали по службовим справам, зустріли позивача, яка сказала що в неї болить рука і попросила підвезти її до травмпункту. Там їй допомогли придбати медикаменти, тому що у позивача не було коштів. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з [PERSON] їздили по службовим справам. Приблизно о 8 годині повертались, заїхали до магазину. Він піщов до магазину, а [PERSON] залишилась в машині. Коли вийшов з магазину побачив позивача, яка просила відвезти її до лікарні. В лікарні [PERSON] та позивач пробули приблизно 40 хвилин. [PERSON] допомогла позивачу, надала їй гроші для оплати медичної допомоги, бо позивач при собі не мала грошей. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що позивач працювала на підприємстві з 03.05.2013 року по 11.07.2013 року . За власним бажанням звільнилась, отримала розрахунок. Вона їй нарахувала заробітну плату відповідно до табелю по 11.07.2013 року. Позивач отримала заробітну плату особисто в день звільнення , претензій не виказувала та на роботу більше не виходила. Матеріальні цінності вона не здавала, бо складом не завідувала, була керівником допоміжної дільниці, отримувала зі складу необхідні матеріали та передавала їх іншим працівникам, тобто працювала на внутрішніх переміщеннях. Після звільнення на роботів її не бачила. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її викликали до прокуратури та говорили, що позивачка заявила її як свідка по справі. Вона на це згоди не давала та просила її не викликати ні до прокуратури, ні до суду. Коли позивачка була звільнена з роботи їй не відомо. Вона дізналась з Інтернету , що на підприємство потрібна людина, хотіла влаштуватися туди на роботу. Робота їй не сподобалась, про це вона повідомила відділ кадрів підприємства, віддала ключи від приміщень у відділ кадрів і пішла. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працював у відповідача з червня 2011 року по 20 червеня 2013 року. Він звільнився з підприємства , але йому відомо про те, що позивач працювала у відповідача до 18.07.2013 року, бо в той день, позивач зателефонувала йому та сказала, що поламала руку. В цей же час він зателефонував [PERSON] та вона сказала, що вони ідуть до лікарні. Він також виїхав до лікарні, коли під'їхав, побачив машину підприємства. Позивач пішла до травматології, [PERSON] заповнила картку, та взяла всі витрати на себе, аби не робити травму виробничою. [PERSON] приїхала до позивача разом з власником підприємства і тій пообіцяли оплатити операцію. Після звільнення проходи на територію підприємства, бо його там всі знали, бачив позивачку у спецодягу, вона керувала бригадою слюсарів, електриків. Вона говорила йому , що написала заяву про звільнення, але їй сказали, що її звільнять після передачі складу. До 11.07.2013 року разом з [PERSON] бачив іншу жінку, з якою вона ходили по складам, людина якій передавала склади. Він як знайому, рекомендував [PERSON] на роботу сторожем, бо вона була безробітна, а потім її перевели на іншу роботу. Звільнився з підприємства бо його не влаштовувала заробітна плата на підприємстві, отримував і 1000грн., і 5000грн. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він працює лікарем у травматологічному відділенні ЦМЛ ім. Титова. Будучі на чергуванні 18.07.2013 року прийняв в ургентному порядку для надання меддопомоги позивачку, в якій було встановлено закритий перелом н/3 правої лучовой кістки. Надана допомога о 9год 50 хв. При встановлені обставин, позивачка вказала, що травма нею отримана у побуті, про що з її слів це було внесено в історію хвороби. Позивачка була разом з жінкою, яка представилась як її приятелькою. У приймальному відділенні позивачка могла говорити і йому розповіла що з нею сталося та що це саме побутова травма. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що 10.07.2013 року він їздив по службовим справам, приїхав 11.07.2013 року та розвантажували машину. 12.07.2013 року передавав позивачу машину та техпаспорт на машину. Машину приймав інший водій, акту приймання передачі автомобілю не складали та не підписували. Про звільнення позивачки, йому нічого невідомо. На підприємстві є охорона, всі виїзди з території та в»їзди на територію підприємству реєструються в журналі. Без дозволу охорони на територію підприємства не пропускають. У судовому засіданні були дослідженні наступні докази: копія трудової книжки; виписка із стаціонару; довідка про знаходження на стаціонарному лікуванні; довідка від 17.09.2013 року; копія запиту; копія опису та чеку; заперечення на позовну заяву; копія виписки; копія довідки; копія свідоцтва про державну реєстрацію юридичної особи; копія наказу від 08.01.2010 року; копія відомості на виплату грошей; копія особової картки працівника; копія книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них ТОВ «Вектор Річ»; копія наказу від 03.05.2013 року; копія заяви від 11.07.2013 року; копія наказу від 11.07.2013 року; копія заяви від 31.05.2013 року; копія наказу від 03.06.2013 року; відповідь на запит від 30.10.2013 року № 2441; наглядова справа № 109з-13; довідка про заробітну плату; довідка про середню заробітну плату; висновок судово-почеркознавчої експертизи № 316/02/317/03. Суд, заслухавши пояснення осіб, свідків, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Згідно з ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 39 КЗпП України, строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Відповідно до ст. 232 КЗпП України безпосередньо в районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судах розглядаються трудові спори за заявами: 2) працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення турового договору, зміну дати і формулювання причин звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня , коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових справ»: «Встановлений статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторони. У кожному випадку суд зобов»язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Позивач просить поновити їй строк звернення до суду. У зв»язку з отриманою травмою руки, перебуванням на стаціонарному, а потім на амбулаторному лікуванні, суд вважає, що позивачка пропустила встановлений законом строк для звернення до суду з поважної причини, тому вважає за можливе поновити строк. Судом також було встановлено, що позивачку на підставі наказу від 03.05.2013 року № 13-к було прийнято на посаду начальника допоміжної дільниці ( а.с.28). Відповідно до заяви позивачки, з 03.06.2013 року по 10.06.2013 року , на підставі наказу № 15а-К від 04.05.29013 року позивачці була надана відпустка без збереження за сімейними обставинами ( а.с.31-32). 11.07.2013 року позивачкою була подана заява про звільнення з роботи по догляду за дитиною до 14 років. Заява підписана керівником підприємства та виданий наказ № 19-к від 11.07.2013 року про звільнення позивачки по догляду за дитиною до досягнення нею 14 років за ч.1 ст. 38 КЗпП України ( а.с.29-30).У той же день позивачка отримала трудову книжку з внесеним записом про звільнення, заробітну к плату, відповідно відомості на виплату грошей № ВЗП-000008 за липень 2013 року в сумі 646грн.53 коп., де стоїть її особистий підпис. З особової карта працівника ( а.с.25) та ім»я [PERSON], вбачається, що звільнена вона відповідно до наказу № 19-к від 11.07.2013 року по догляду за дитиною до 14 років ч.1 ст. 38 КЗпП України, стоїть її підпис. В книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ТОВ «Вектор Рич» ( а.с.26-27), є запис № 42 про отримання позивачкою трудової книжки, відповідно до наказу про звільнення 11.07.2013 року. Виходячи з положень ст. 38 КЗпП України працівник не зобов»язаний вказувати причин, яка побудила його подати заяву про звільнення за власним бажанням. Однак вказівка причини має значення у випадку, коли у працівника є право та бажання припинити трудовий договір на строк менше двох тижнів. Суд вважає, що під час написання позивачкою заяви про звільнення : «у зв»язку з доглядом за дитиною до 14 років» 11.07.2013 року , що є поважною причиною звільнення з роботи з ініціативи працівника, виходячи зі змісту ст. 39 КЗпП України, не зазначення нею дати звільнення з роботи, підписання та видання наказу про звільнення з поважної причини саме в день подання такої заяви, як це вбачається зі ст. 38 КЗпП України керівником підприємства, свідчить про те, що між сторонами було досягнуто домовленість про день звільнення позивачки з роботи саме з 11.07.2013 року. Саме в день подання нею заяви про звільнення, їй була нарахована та видана заробітна плата, вручена трудова книжка, тобто з позивачкою був проведений повний розрахунок. Фактом узгодження дати звільнення позивачки - 11.07.2013 року по догляду за дитиною до 14 років, є віза керівника підприємства на заяві про звільнення з роботи, датована 11.07.2013 року. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових справ»: у справах про звільнення за ст. 38 КЗпП України суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Відповідно до ст. 39 КЗпП України працівник вправі вимагати розірвання трудового договору за наявності для цього поважних причини ( ч.1 ст.38 КЗпП). Позивачкою не надано суду доказів того, що заява нею була написана у зв»язку з тиском на неї з боку керівництва підприємства. Із матеріалів наглядової справи № 109-з-13, дослідженої у судовому засіданні, вбачається що прокуратурою м. Лисичанська проводилась перевірка на підприємстві за заявою [PERSON] З наданої копії посадової інструкції № 12 начальника допоміжної дільниці , в матеріалах прокурорської перевірки (а.с.28-29) вбачається, що: «Начальник вспомогательного участка обеспечивает соблюдение надлежащего состояния помещений предприятия и создает условия для эффективной работы работников. Принимает участе в разрабатывании планов текучих и капитальных ремонтов предприятия, составляет сметы хозяйственных расходов. Организует проведение ремонтов предприятий, контрорлирует качество выполнения ремонтних работ. Обеспечивает подразделы учреждения мебелью, хозяйственным инвентарем, осуществляет надзор за его сохранением и проведеним своевременного ремонта. Ведет учет расходов хозяйственных материалов и составляет установленную отчетность. Руководит работой по упорядочиванию и уборке территории учреждения.» Між сторонами був укладений договір № 16 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 03.05.2013 року ( а.с.26, мат.прок. перевірки), але відсутні акти прийому передачі позивачці на відповідальне зберігання матеріальних цінностей. Не надано доказів того, що під час вирішення питання щодо звільнення видавався наказ про створення комісії по прийому-передачі позивачкою матеріальних цінностей у зв»язку зі звільненням її з роботи. Крім того позивачка вказує на те, що складські приміщення відкривались та закривались [PERSON] Тому посилання позивачки про те, що вона після звільнення з 12.07.2013 року до 18.07.2013 року виходила на роботу, щоб передати матеріальні цінності та в цей час отримала травму на виробництві, а вихід її на роботу після звільнення вважає продовженням дії трудового договору, нічим у судовому засіданні не підтверджуються. З висновку за результатами розгляду звернення [PERSON] від 17 вересня 2013 року вбачається, що : «Під час опитування свідків, витребування та аналізування необхідних документів, об»єктивних даних, які б підтверджували отримання травми на виробництві не встановлено. Підстав для вжиття заходів прокурорського реагування не встановлено (а.с.39). Це є ще одним доказом того, що порушень трудового законодавства з боку відповідача прокуратурою м. Лисичанська встановлено не було. Судом по справі, за клопотанням позивачки, було проведено судово-почеркознавчу експертизу, із висновку якої № 316/02/317/03 від 08 квітня 2014 року вбачається, що : «Встановити , ким [PERSON] або іншою особою виконано підпис від імені [PERSON], що розташовано в відомості на виплату грошей № ВЗП-000008 за липень 2013 року, наказі № 19-К від 11.07.2013 року, наказі № 13-к від 03.05.2013 року, особовій картці працівника від 11.07.2013 року, книзі обліку руху трудових книжок та вкладишів до них ТОВ «Вектор Рич» не уявляється можливим з причин, викладених у п. 1 Дослідження. Ознак попередньої технічної підготовки при виконанні підписів від імені [PERSON] не виявлено.» ( (а.с. 96-102). На підставі вищезазначеного суд вважає , що у судовому засіданні позовні вимоги позивача не знайшли підтвердження , тому у задоволені позову щодо визнання наказу про звільнення недійсним, поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід відмовити. На підставі викладеного та ст.ст. 38, 39 КЗпП України,

Outcome: dismissed