Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-04 00:00:00

Позивачка у жовтні 2018 р. звернулась до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав. Вказана справа передана у провадження судді Хоминець М.М. 27.05.2020 р. після повторного автоматизованого розподілу судових справ. Заявлений позов [PERSON] обґрунтовувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі, в якому народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем розірвано на підставі рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2016 р., малолітня дитина залишена проживати з нею. Починаючи із середини 2017 р., відповідач усунувся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, не спілкується із сином, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не бере участі у його вихованні, не цікавиться його навчанням, не проявляє щодо нього батьківської турботи і піклування, не надає йому матеріального утримання. При цьому вона не чинить відповідачу жодних перешкод у спілкуванні із сином. Просила позбавити відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина. Позивачка та її представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали та просили його задоволити. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, не згідний на позбавлення його батьківських прав щодо сина [PERSON] ; пояснив, що останній раз бачив сина і спілкувався з ним рік тому в травні 2020 р. на день народження сина, більше з того часу із сином не зустрічався, один раз дзвонив йому; позивачка не чинить йому перешкод у спілкуванні із сином. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.03.2019 р., згідно якого орган опіки та піклування вважав за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] . Просила прийняти рішення в інтересах дитини, враховуючи вказаний висновок. Заслухавши вступне слово сторін, представника третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що у шлюбі сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.11). Шлюб між сторонами розірвано згідно рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13.12.2016 р., малолітня дитина залишена проживати з матір`ю (а.с.12). Малолітній [PERSON] проживає з матір`ю по [ADDRESS] у задовільних матеріально-побутових умовах. Згідно довідки Івано-Франківської загальноосвітньої школи І ступеня № 9 від 31.05.2018 р., копія якої підшита на а.с.8, [PERSON] , [INFO] , навчається у школі з 01.09.2016 р.; за весь період навчання батька дитини [PERSON] у школі не було, успіхами дитини у навчанні останній не цікавився, батьківські збори та виховні заходи не відвідував. Згідно довідки ПП «Перші українські курси іноземних мов - 22» від 17.10.2018 р., копія якої міститься на а.с.13, [PERSON] навчається на відділенні англійської мови дитячого курсу з 01.10.2016 р.; щомісячну абонентну плату за навчання здійснює мати [PERSON] , яка вчасно приводить сина на заняття та забирає дитину по закінченні занять. Вказаних обставин відповідач не заперечував, у судовому засіданні підтвердив, що протягом останнього року особисто спілкувався із сином один раз у травні 2020 р. та один раз спілкувався з хлопчиком по телефону, більше участі у вихованні сина не приймав, про нього не піклувався та не забезпечував його матеріально. Відповідач не знає точно, у якій школі навчається його син. У відповідності з вимогами ст.171 СК України суд при вирішенні даного спору враховує думку малолітнього сина сторін, який у судовому засіданні не заперечував щодо позбавлення батька батьківських прав, підтвердив, що останній раз особисто спілкувався з батьком рік тому в травні 2020 р. після свого дня народження, протягом цього року батько дзвонив йому один раз. Суд не погоджується з рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 07.03.2019 р. № 249 (а.с.55-58), який вважав за недоцільне позбавлення відповідача батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , визнаючи це рішення поверховим та неналежно обґрунтованим, яке не відповідає якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому суд зазначає, що вказане рішення органу опіки та піклування прийняте у відсутності відповідача, який на той час перебував на роботі за кордоном, на підставі повідомлення матері відповідача про те, що її син заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Судом встановлено, що після повернення в Україну протягом майже двох років відповідач не змінив свого ставлення до сина та ухиляється від виконання своїх обов`язків по його вихованню, а саме: не спілкується з ним у обсязі, необхідному для його нормального розвитку та самоусвідомлення, не піклується про його здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, не цікавиться його навчанням у школі, не проявляє щодо нього батьківської турботи і піклування, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не надає йому матеріального утримання. Відповідач усунувся від виконання обов`язків щодо виховання та розвитку свого сина, у зв`язку з чим порушуються права малолітньої дитини сторін на належне батьківське виховання. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.), ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень ст.18 Конвеції батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини, найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. У відповідності з вимогами ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину. Статею 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом; дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій; дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років. Згідно вимог ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У відповідності з вимогами п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як роз`яснено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З урахуванням викладеного, з огляду на встановлені судом обставини, на які позивачка посилалася як на підставу своїх вимог, які підтверджені дослідженими у судовому засіданні доказами, що визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми у їх сукупності, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини сторін, - суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову щодо позбавлення відповідача батьківських прав, який підлягає до задоволення. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача слід стягнути у користь позивачки 704,80 грн. сплаченого судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3, 18, 27 Конвеції ООН про права дитини від 20.11.1989 р. (у редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 р.),ратифікованої Постановою ВР УРСР від 27.02.1991 р., ст. 150, 152, 155, 164 ч.1 п.2, 171 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: approved