Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів, посилаючись на те, що у період з 26.03.2016 року по 25.03.2019 року відповідач використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачував, хоча земельна ділянка використовувалась для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку по [ADDRESS] », що належить йому на праві власності, а тому позивач, прохав стягнути на його користь з відповідача безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати за період часу з 26.03.2016 року по 25.03.2019 року в сумі 90\~757,19 грн. Згідно ухвали Автозаводського районного суду Полтавської області від 15.04.2019 року вбачається, що вищезазначена передана за підсудністю до Козельщинського районного суду Полтавської області. Згідно ухвали суду від 04.06.2019 року вбачається, що по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, справа призначена до розгляду у підготовчому судовому засіданні на\~04.07.2019 року о 11 год 00 хв. Позивач Кременчуцька міська рада Полтавської області в підготовче судове засідання не з`явилася, але направила заяву про розгляд справи без участі представника міської ради, позов підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву до суду не направив, але направив заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає. Згідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому судовому засіданні відповідно до ч. ч. 3, 4\~ст. 200 ЦПК України, зазначаючи, що визнання позову відповідачами не суперечить закону. Суд, вивчивши письмові докази, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27.11.2006 року між Кременчуцькою міською радою Полтавської області та ПП «Гідрозахист» в особі директора Абдразакова Анаса Абдуловича укладено договір оренди землі, щодо платного користування земельної ділянкою несільськогосподарського призначення, площею 1216 кв.м., кадастровий № [NUMBER] , яка надана для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку по [ADDRESS] . Відповідно до п. 8 договору оренди землі від 27.11.2006 року вбачається, що договір укладено до 01.02.2011 року. Згідно до рішення Кременчуцької міської ради від 07.12.2012 року вбачається, що виконавчий комітет міської ради вирішив оформити право та видати свідоцтво відповідачу про право власності на адміністративний будинок по [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно вбачається, що відповідач набув право власності на адміністративний будинок по [ADDRESS] . Вищезазначена земельна ділянка, площею 1216 кв.м., кадастровий № [NUMBER] , яка надана для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку по [ADDRESS] перебуває у власності територіальної громади міста Кременчук. Згідно до рішень Кременчуцької міської ради від 23.04.2013 року, 26.11.2013 року, 29.04.2019 року, 31.05.2016 року вбачається, що позивачем надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці з подальшим неодноразовим подовженням строку дії дозволу щодо земельної ділянки площею 1216 кв.м., кадастровий № [NUMBER] , яка надана для експлуатації та обслуговування адміністративного будинку по [ADDRESS] . Відповідно до листів повідомлення вбачається, що відповідач неодноразово викликався на засідання комісії по визначенню та відшкодування збитків. Згідно розрахунків суми збитків вбачається, що відповідач заподіяв позивачу у період з 26.03.2016 року по 25.03.2019 року збитки на загальну суму 90\~757,19 грн. Далі, судом встановлено, що предметом позову в цій справі є стягнення з власника об`єктів нерухомого майна безпідставно збережених коштів орендної плати за фактичне користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, на якій ці об`єкти розміщені. Правовий механізм переходу прав на землю, пов`язаний із переходом права на будинок, будівлю або споруду, визначено у\~статті 120 Земельного кодексу України. Виходячи зі змісту зазначеної статті, норма щодо переходу права на земельну ділянку у разі переходу права на будинок, будівлю і споруду може бути застосована у випадках, якщо земельна ділянка перебуває у власності або у користуванні колишнього власника будівлі. Як вбачається із положень\~статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. За змістом\~глави 15 Земельного кодексу України\~у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою комунальної власності реалізується, зокрема, через право оренди. Частина перша\~статті 93 Земельного кодексу України\~встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої\~статті 96 Земельного кодексу України). Водночас за змістом\~статті 125 Земельного кодексу України\~право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини другої\~статті 120 Земельного кодексу України\~не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. Відповідач у період з 26.03.2016 року по 25.03.2019 року використовував земельну ділянку без правовстановлюючих документів та не сплачував орендну плату, що призвело до заборгованості за землю в сумі 90 757,19 грн. Статтею 1212 Цивільного кодексу України\~передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно\~статті 1214 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої\~статті 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~статті 206 Земельного кодексу України\~використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України\~визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комуна Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (ст. 14.1.72\~Податкового кодексу України). Податковим кодексом України\~визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (ст.14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України). Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано відповідачем у період з 26.03.2016 року по 25.03.2019 року не сплачувало за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому законодавчими актами розмірі. Таким чином, відповідач (набувач), не сплачуючи орендну плату за користування земельною ділянкою за відсутності укладеного договору, фактично збільшив свої доходи, а позивач (потерпілий) втратив належне йому майно (кошти від орендної плати). Отже, відповідні кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача в порядку\~ст.1212 - 1214 Цивільного кодексу України. Зазначене узгоджується з висновком, який викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року, справа № 922/3412/17. Суд також враховує, що відповідачем не було надано доказів, які б підвереджували те, що кошти, які підлягали сплаті, були ним сплачені. Враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача коштів є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З огляду на викладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача кошти в сумі 90 757,19 грн. Матеріалами справи підтверджено сплату позивачем при зверненні до суду судового збору в сумі 1 921, 00 грн , про що свідчить квитанція про сплату судового збору. Відповідно до ч. 1\~ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі ч. 1\~ст. 142 ЦПК України повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнала позов. З врахуванням\~того,\~що позов\~позивача підлягає\~задоволенню,\~суд в\~силу ч.\~1\~ст.\~141,\~ч.\~1\~ст.\~142\~ЦПК України,\~приходить\~до висновку\~про стягнення\~судових витрат\~у вигляді\~судового збору\~з відповідача\~на користь\~позивача в\~сумі 960,50\~грн. На підставі наведеного,

Outcome: approved