Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-18 00:00:00

Позивачка пред`явила позов до відповідачки про стягнення боргу за договором позики, процентів за користування коштами, інфляційних втрат та трьох відсотків річних. В обґрунтування позову покликається на договір позики від 01.08.2020 р. та вказує, що відповідачка в обумовлений цим договором строк до 31.12.2009 р. позичених коштів не повернула. Стверджує, що вони домовилися про пролонгацію дії договору до повного погашення заборгованості за позикою. Проте у 2019 р. відповідачка їй повідомила, що не має наміру надалі повертати борг. Покликаючись на приписи цивільного права просить стягнути з відповідачки 25000,00 грн. неповернутої позики; 32413,64 грн. процентів за користування коштами за період з 01.01.2010 р. по 31.07.2020 р. та 45082,50 грн. інфляційних втрат і 7936,48 грн. трьох відсотків річних за цей же самий період часу. Представник відповідачки подав відзив, у якому просить відмовити у позові у зв`язку з його безпідставністю та пропуском позовної давності. Зазначив, що відповідачка виплатила всю позику до 2014 р. З того часу позивачка не мала претензій до неї. Тому позов пред`явлений поза межами позовної давності. Представник позивачки подав відповідь на відзив, у якому зазначив, що позовна давність не була пропущена, оскільки після прострочення відповідачкою строку повернення позики сторони домовилися про продовження дії договору до повного повернення коштів, а підтвердження цього є матеріали кримінального провадження. Ствердив про наявність домовленості сторін про сплату відсотків за користування коштами. У судовому засіданні позивачка позов підтримала з підстав, що викладені у позовній заяві. Пояснила, що до 2014 р. відповідачка виплачувала їй по 100 дол. США, які, на її думку, необхідно зарахувати як відсотки за користування позикою. Ствердила, що відповідачка не виплатила їй суму позики. Зазначила, що між ними була домовленість про дію договору до повного погашення боргу. Відповідачка позов заперечила та вказала, що договором позики проценти не були передбачені, а суму основного боргу вона виплатила до 2014 р. Вислухавши учасників справи, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до такого висновку. 01.08.2008 р. сторони уклали договір позики, згідно з яким відповідачка отримала від позивачки у позику 25000 грн. Цей договір був посвідчений нотаріально. Факт отримання відповідачкою таких коштів підтверджений розпискою від 01.08.2008 р. Згідно з пунктом 2 договору позики, зазначену суму коштів відповідачка зобов`язалася повернути у строк до 31.12.2009 р. 22.04.2020 р. позивача звернулася до Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області із заявою про кримінальне правопорушення, вважаючи, що у діях відповідачки є ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. 27.05.2020 р. на підставі цієї заяви Червоноградський ВП ГУ НП у Львівській області зареєстрував кримінальне провадження за № 12020140150000416 за ознаками ч. 1 ст. 190 КК України. 23.06.2020 р. слідчий Червоноградського ВП ГУ НП у Львівській області виніс постанову про закриття цього кримінального провадження, оскільки встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. 27.07.2020 р. позивачка пред`явила даний позов. Свідок [PERSON] суду пояснив, що є чоловіком позивачки. Зазначив, що остання позичала відповідачці 5000,00 дол. США, що на той час становило 25000,00 грн. Була домовленість про відсотки. Деякий час відповідачка виплачувала по 100 дол. США, проте повністю борг не був повернутий. Востаннє виплата була у 2014 р. Зазначив, що у поліції вони не повідомляли про факт отримання коштів від [PERSON] . Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За правилами ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Цивільним кодексом України встановлено, що: позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256); загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257); сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267). При цьому, виходячи з вимог\~статті 261 ЦК України\~позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний\~\~законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Відмова в задоволенні позову у зв`язку з відсутністю порушеного права із зазначенням спливу позовної давності як додаткової підстави для відмови в задоволенні позову не відповідає вимогам закону. Такий висновок відпадає усталеній судовій практиці та викладений у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 05.02.2020 р. у справі № 766/10193/16-ц. Докази свідчать про те, що на підставі договору позики між сторонами виникли цивільні правовідносини зобов`язального характеру. Факт отримання позики підтверджується розпискою. Сторонами не заперечується факт, що в обумовлений договором строк відповідачка позику не повернула, чим порушила права позивачки. У зв`язку з неналежним виконанням умов договору, на підставі ст. 625 ЦК України позивачка має право вимагати сплатити їй суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. На підставі пояснень сторін та показів свідка суд встановив, що відповідачка здійснювала погашення позики у 2008-2013 роках, а з 2014 р. коштів не повертала. Такі обставини свідчать про те, що починаючи з 2014 р. позивачка була обізнана з неповерненням їй позики, проте до суду звернулася лише у 2020 р., тобто поза межами позовної давності. Отже, перебіг позовної давності розпочався у 2014 р. та сплив на час пред`явлення позову. Поважних причин пропуску цього строку судом не встановлено. Покликання позивачки на пролонгацію договору суд відхиляє, оскільки матеріали кримінального провадження не підтверджують і не можуть підтверджувати наявність угоди з цього приводу. Адже за правилами ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, а згідно ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Тому аргументи позивачки з цього приводу суд вважає помилковими. За таких обставин, доказів і міркувань суд прийшов до переконання, що відповідачка не виконала взятих на себе зобов`язань по договору позики, що свідчить про порушення права позивачки. З огляду на те, що права позивачки дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, у позові слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.

Outcome: dismissed