Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-28 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, в якому просила стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], в розмірі 2 000 грн., по 1000грн. на кожну дитину щомісячно, посилаючись на те, що він не надає добровільної матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей. Позивач в судовому засіданні не була присутня, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином , про причину неявки суд не повідомив, клопотання про розгляд справи без його участі до суду не надходило. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача , який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повім лені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача cуд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні в матеріалах письмові докази, встановивши на їх підставі фактичні обставини та характер спірних правовідносин між сторонами спору, визначивши правові норми, що підлягають застосуванню, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі з огляду на наступне. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991 р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. В судовому засіданні встановлено, що позивачка перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 18.08.2000 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Лисичанського міського суду від 01.03.2017 року, справа № 415/86/17 (а.с.8). Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: доньку [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], у свідоцтві про народження яких батьком вказано відповідача (а.с.9). Діти мешкають разом із позивачкою за адресою: м. Лисичанськ, проспект Перемоги, 100/71, що підтверджується довідками, виданими відділом адміністративних послуг Лисичанської міської ради (а.с.15,16) та знаходяться на її утриманні. Позивачці [PERSON] призначено відповідно до ЗУ « Про державну соціальну допомогу інвалідам з дитинства та дітям-інвалідам», державну допомогу інвалідам (а.с.14). Суд вважає, що надані позивачем докази достатні та переконливі, тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати, а саме судовий збір у розмірі 640 грн. на підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного та ст.ст.84, 180, 181 СК України, Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991,

Outcome: approved