Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-07 00:00:00

Позивачка у січні 2015 року звернулася до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська із позовною заявою до Дніпропетровської міської ради третя особа Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про встановлення фактів, що мають юридичне значення, визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування підстав зазначила, що її батьками [PERSON] та [PERSON] у 50-х роках було збудовано житловий будинок за адресою [ADDRESS]. Батько помер [INFO] року, а мати [INFO] року. Після смерті батьків вона фактично вступила в управління спадковим майном, оскільки проживала з ними на час їхньої смерті, здійснювала догляд за будинком, але у зв'язку із відсутністю правостановлюючих документів на будинок, не змогла оформити своїх спадкових прав. В подальшому неодноразово доповнюючи обставини позову, збільшивши розмір своїх вимог, позивачка просила суд встановити факт належності домоволодіння її померлим батькам на праві спільної сумісної власності, встановити факт прийняття нею після смерті батьків спадщини у виді належних їм частках та визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на частки. У судовому засіданні представник позивача, діючий за довіреністю [PERSON], обставини позову та позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, в обґрунтування позовних вимог посилався на обставини зазначені у позові та надані суду докази. Відповідач у судове засідання не з'явився. Про місце та час судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку. Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого законного представника до суду надіслала письмову заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати без участі свого представника та ухвалити рішення на розсуд суду. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Підставою звернення позивача до суду є захист її, як вона вважає порушених майнових прав та інтересів, повязаних із правом спадкування. Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, інших законів України, практику Верховного Суду України. Суд, з'ясувавши обставини по справі, перевіривши їх доказами вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON]. Спірне домоволодіння, розташоване у м.Дніпропетровську за адресою : [ADDRESS], було збудовано подружжям [PERSON] у 1951 році замість старого непридатного для проживання будинку, збудованого у 1935 році. (а.с.8, 9, 22-23, 42-51). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. У 1951 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР 1922 року, Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» від 26 серпня 1948 року та Постанови від 26 серпня 1948 року забудовник [PERSON] набув статусу власника домоволодіння та право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. [INFO] року [PERSON] помер, а [PERSON] померла [INFO] року, на випадок своєї смерті заповіту не залишивши. Після їхньої смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався (а.с.6, 35-38). Але, як свідчить із довідки, виданої головою квартального комітету № 33 Ленінського району від 24.03.2015 року, пояснень допитаної у судовому засіданні як свідка [PERSON], сусідки померлої [PERSON], на час смерті [PERSON] з нею у спірному домоволодінні із 01.09.1987 року постійно проживала її донька [PERSON] (а.с.67). За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] та [PERSON] спадкоємство здійснювалося за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом мало місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважався перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов'язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Судом встановлено, що спірний житловий будинок який є об'єктом спадщини був збудований у 1951 році, його будівництво відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства, проте спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. У зв'язку із чим, в силу положень ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) [PERSON] вважається такою, що прийняла після смерті матері [PERSON] в порядку спадкування за законом спадщину у виді ? частки права на домоволодіння, розташованого у м.Дніпропетровську за адресою : [ADDRESS], на земельній ділянці площею 791 кв.м., що складається із : житловий будинок А-1 загальною площею 45,7 кв.м., житловою - 29,4 кв.м., Б,б - літня кухня, Д-сарай, З,Г - навіс, вольєр, Е-2 - гараж-сарай, В - убиральня, Ж- погріб із шийкою, № 1-7 I,II - споруди, що належала померлій [PERSON] як частку у спільному майні подружжя та на ? частину належну в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] [INFO] року. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що пов'язані із правом набуття [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті матері правові підстави є доведеними, обґрунтованими та законними, у зв'язку із чим, за позивачкою слід визнати право власності на домоволодіння, розташоване за адресою : [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: partial