Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до фізичної особи підприємця [PERSON] про повернення коштів та виплату моральної компенсації і просила розірвати договір № DP181L від 22 жовтня 2014 року і стягнути з відповідача на її користь 3129 грн. 37 коп. і компенсацію моральної шкоди в розмірі 46000 грн. шляхом накладання арешту на банківську карту відповідача і перерахування коштів з банківської карти відповідача на банківську картку позивача посилаючись на те, що 22 жовтня 2014 року сторони уклали договір № DP181L, відповідно до якого відповідач зобовязався організувати роботи по виготовленню та передачі позивачу у власність ПВХ конструкцій (пластикових вікон, підвіконня, зливи, москітні сітки) на загальну суму 8320 грн. протягом 10-14 днів. Відповідач запропонував їй безвідсоткову розстрочку на 24 місяці. Через термінал ПАТ «ПриватБанк» відповідачем була оформлена послуга «Миттєва розстрочка», завдяки якої з карткового рахунку позивачки було перераховано відповідачу 3129 грн. 37 коп. Замовлення відповідач не виконав і грошові кошти позивачу не повернув. В судовому засідання позивач позов підтримав. Відповідач в судове засідання не прибув, був повідомлений належним чином, про що свідчать конверти із судовими повістками, направлені за місцем знаходження фізичної особи підприємця та повернуті суду за закінченням терміну зберігання, причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладання розгляду справи від нього до суду не надходило. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вислухавши позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає виходячи з наступного... Судовим розглядом встановлено, що 22 жовтня 2014 року сторони уклали договір № DP181L, відповідно до якого відповідач зобовязався організувати роботи по виготовленню та передачі позивачу у власність ПВХ конструкцій (пластикових вікон, підвіконня, зливи, москітні сітки) на загальну суму 8320 грн. протягом 10-14 днів, а позивач прийняв на себе зобовязання оплатити і прийняти виготовлені відповідачем вироби та роботу відповідно до умов цього Договору. Відповідно до п. 3.2 Договору № DP181L від 22 жовтня 2014 року відповідач зобовязався передати у власність позивача виготовлені ним вироби протягом 30 робочих днів після виконання позивачем умов п. 3.1 Договору № DP181L, тобто здійснення оплати їх вартості в розмірі 8320 грн. (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 837 ЦК України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобовязується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Статтею 865 ЦК України передбачено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобовязується прийняти та оплатити виконану роботу. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не може прийняти в якості належного доказу в підтвердження факту сплати у виконання вищевказаного договору позивачем відповідачу грошової суми, надану позивачем копію чеку про здійснення транзакції через термінал ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 8), оскільки цей чек не посвідчений печаткою банківської установи і не містить відомостей про платника та отримувача грошових коштів. Ніяких інших доказів, в підтвердження здійснення позивачем оплати вартості замовлених ним виробів та робіт за Договором № DP181L від 22 жовтня 2014 року, суду не надано, а тому слід дійти висновку, що своїх зобовязань за договором позивач не виконав, а тому у відповідача не виникло обовязку передати виготовлені ним вироби у власність позивача та виконати передбачену договором роботу по їх встановленню. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Оскільки умовами договору № DP181L від 22 жовтня 2014 року не передбачена можливість одностороннього розірвання договору, а його розірвання з ініціативи сторони, яка сама не виконала своїх зобовязань за договором, є неможливим, то підстави для розірвання Договору № DP181L від 22 жовтня 2014 року відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Оскільки у звязку з невиконанням позивачем умов договору у відповідача не виникло зобовязання передати у власність позивача передбачені договором вироби, то вважати відповідача винним у заподіянні позивачу моральної шкоди підстави - відсутні. Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються споживачі за позовами, що повязані з порушенням їхніх прав. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 7 того ж Закону сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Оскільки позивачка звільняється від сплати судового збору по даній справі, то сплачений нею при звернення до суду з позовом судовий збір в розмірі 626 грн. 40 коп. підлягає їй поверненню, а судові витрати у справі віднесенню за рахунок держави. Відповідно до ст. ст. 10, 15, 88, 209, 212, 215 ЦПК України, ст. ст. 59, 837, 651, 1167 ЦК України, суд -

Outcome: dismissed