Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, виділення внатурі та визнання права власності. В своєму позові вона посилалася на наступні обставини. 08 березня 2003 року позивачка уклала шлюб із відповідачем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. За час шлюбу, а саме 02 грудня 2003 року, позивачка та відповідач придбали житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному використанню. Житловий будинок оформлений та зареєстрований на ім'я чоловіка, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачка звернулась до суду так як добровільної згоди, щодо поділу майна в натурі сторони не досягли та позивачка просить суд визнати за нею [PERSON] право власності на ? частку будинку [ADDRESS] Згідно уточненого позову позивачка просить виділити їй [PERSON] ? частину житлового будинку [ADDRESS] в натурі, а саме кімнату під № 1-3 20,4 кв. м., кімнату № 1-4 11,7 кв. м., коридор № 1-1 5,8 кв. м, веранду № І 13,5 кв. м., літня кухня літера Б, визначити їй [PERSON] порядок користування земельною ділянкою площею 0,09 га , яка знаходиться за адресою : [ADDRESS], відповідно до до висновку № СЕ-2-1-90/14 додаткової судової земельно-технічної експертизи від 28.05.2014 року другий варіант відповідно додатку № 3 до висновку № СЕ-2-1-90/14. В судовому засідання позивачка на своїх вимогах наполягала. Відповідач по справі проти позову заперечував, та посилався на такі обставини, що позивачка, [PERSON], безпідставно вирішила розподілити майно, що належить йому на праві особистої власності та не може належати позивачці і відповідачу на праві спільної сумісної власності, тому не може розподілятись між ними. Відповідач по справі зазначає, що 02.12.2003 року він, [PERSON], [INFO], разом зі своїми батьками - Матір'ю, [PERSON], батьком, [PERSON], за власні кошти (не є спільними коштами подружжя, а є його особистими коштами від продажу особистої квартири [ADDRESS], до якої позивачка [PERSON] жодного відношення не має) купили буд. [ADDRESS], але оформили купівлю -продажу будинку на нього, [PERSON]. Купівля спірного будинку [ADDRESS] відбулася за гроші, отримані від продажу квартири [ADDRESS], котра належала на праві приватної власності [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON]. Квартиру [ADDRESS] отримана у власність [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON] шляхом приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» . Квартира, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Фактично, відповідач [PERSON] вважає, що використав своє право на приватизацію квартири. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, встановлено, що всі докази надані, а тому суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено , що 08 березня 2003 року позивачка уклала шлюб із відповідачем [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про одруження. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження. 02 грудня 2003 року в період перебування у шлюбі із відповідачкою було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному використанню. Житловий будинок оформлений та зареєстрований на ім'я чоловіка, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Позивачка по справі позивається до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в свою чергу відповідач по справі заперечує, що спірне майно є спільною власністю подружжя, а зазначає, що це є його особисте майно, яке не підлягає поділу. Свої заперечення щодо позову та свої доводи щодо того що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] на земельній ділянці розміром 900 кв. м. по фактичному використанню є особистою власністю позивача він обґрунтовує слідуючим. 02.12.2003 року [PERSON], [INFO], разом зі своїми батьками - матір'ю, [PERSON], батьком, [PERSON], за власні кошти (не є спільними коштами подружжя, а є його особистими коштами від продажу особистої квартири [ADDRESS], до якої позивачка [PERSON] жодного відношення не має) купили буд. [ADDRESS], але оформили купівлю -продажу будинку на нього, [PERSON]. Купівля спірного будинку [ADDRESS] відбулася за гроші, отримані від продажу квартири [ADDRESS], котра належала на праві приватної власності [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON]. Квартиру [ADDRESS] отримана у власність [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON] шляхом приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» . Квартира, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою приватною власністю того із подружжя, кому вона безоплатно передана у власність, та не є спільною сумісною власністю подружжя. Фактично, відповідач [PERSON] вважає, що використав своє право на приватизацію квартири. Суд дослідивши матеріали справи та дослідивши докази на які посилається відповідач приходить до наступного. Дійсно суду відповідачем підтверджена та обставина, що 13 серпня 2003 року [PERSON], [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали належну їм на праві спільної часткової власності квартиру [ADDRESS] за 15800 гривень. Дана обставина підтверджується копією договору купівлі-продажу. При цьому слід зазначити, що згідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Посилання відповідача по справі, що того що за грошові кошти від проданої квартира [ADDRESS] , відповідачем було придбано будинку [ADDRESS], не можуть взятись судом до уваги так як дана обставина позивачем не доведена та думку суду є припущенням, оскільки виходячи з зазначеного позивачем, квартира належала йому та іншим трьом членам сім»ї, тобто у кожного було по ? частині в належній їм на той час квартирі. Дану квартиру продано за 15800 тисяч гривень,що підтверджується договором купівлі-продажу , отже кожному із учасників власності вбачається по 3950 гривень. Виходячи з цього посилання позивача не підтверджуються, оскільки спірний будинок був придбаний за 18098 гривень, що підтверджується. договором. Навіть , якщо припусти та врахувати посилання позивача, що батьки позивача, інші співвласники квартири надали, свої кошти для купівлі-будинку то склавши суму коштів трьох учасників купівлі-продажу (3950 гривень*3=11850 гривень) їх не вистачило б на купівлю-продаж зазначено будинку, як посилається в своїх заперечення відповідач, тому суд взявши до уваги доводи відповідача по справі приходить, що вони не доведені налижним чином, та є спростованими судом, оскільки не доводять ту обставину що вказаний будинок є особистою приватною власністю відповідача по справі. Як вбачається з матеріалів справи позивачкою суду надано достатньо доказів на підтвердження тієї обставини, що житловий будинок [ADDRESS] є власністю подружжя, оскільки відповідно до ч.1 ст..60 Сімейного кодексу України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Підставою набуття подружжям права спільної сумісної власності є лише одна обставина: набуття (придбання) майна за час шлюбу, крім випадків встановлених законом або договором. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Відповідно до ст..61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Отже враховуючи той факт, що зазначене нерухоме майно набуте в період перебування позивачки та відповідача в шлюбі , згідно договору купівлі-продажу укладеного то воно є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається з обставин по справі домовленості щодо зміни розміру часток при поділі майна у сторін не має, шлюбний договір не укладався. З метою правильного вирішення даного спору, за клопотанням позивачки , для об'єктивного розгляду справи по суті, за клопотанням позивачки, судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза ( висновок № СЕ-2-1-60/13) та додаткова судова земельно-технічна експертиза ( висновок № СЕ-2-1-90/14). Як вбачається з позовних вимог позивачка просить відступити від рівності часток у спільному майні та згодна сплатити відповідачу грошову компенсацію. Суд дослідивши висновки експертиз, враховуючи позицію позивачки та відповідача, який взагалі заперечує, щодо поділу майна та не визнає жодного варіанту поділу майна, вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивачки в повному обсязі.

Outcome: approved