Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

Позивачка у вересні 2016 р. звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Заявлений позов обґрунтовувала тим, що після смерті батька [PERSON] , що настала [INFO] , згідно заповіту батька вона успадкувала будинковолодіння [ADDRESS] . 23.08.2016 р. вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом у Тисменицькій державній нотаріальній конторі, її право власності на будинковолодіння зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.08.2016 р. В успадкованому нею житловому будинку зареєстрований відповідач [PERSON] , який протягом останіх десяти років у спірному будинковолодінні не проживає, жодного рухомого майна там не має. Відповідач не є власником, співвласником належного їй будинковолодіння, відсутні усні чи письмові домовленості між нею та відповідачем щодо проживання у будинковолодінні. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Просила визнати відповідача таким, який втратив право користування житловим приміщенням у будинковолодінні [ADDRESS] . Позивачка та її представник - адвокат Дворський В.М. у судове засідання не з`явилися, у поданій суду заяві представник позивача просив справу розглянути без участі сторони, позов підтримав і просив його задоволити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не повідомив суду про причини неявки. У наданому суду відзиві від 02.05.2018 р. відповідач позов не визнав, посилаючись на те, що він є власником ј частини спірного будинковолодіння [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] , якій належала половина будинковолодіння на праві спільної сумісної власності подружжя. Після смерті матері він та батько [PERSON] прийняли спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, від спадщини не відмовлялись. Він як співвласник спірного будинковолодіння не може бути обмежений у праві володіння та користування своєю власністю, тому просив у позові відмовити. Ухвалою суду від 23.02.2018 р. у справі призначено підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.03.2018 р. закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 02.05.2018 р. провадження у даній справі зупиненодо вирішення Тисменицьким районним судом Івано-Франківської області цивільної справи № 352/313/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом, визнання недійсним та скасування в ј частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Ухвалою суду від 04.12.2020 р. провадження у справі поновлено. Дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи наступного. Встановлено, що позивачка [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] (на даний час с. Драгомирчани Івано-Франківської ТГ Івано-Франківської області) у порядку спадкування за заповітом після померлого батька [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.08.2016 р., виданого державним нотаріусом Тисменицької ,районної державної нотаріальної контори Колтун С.В. (а.с.14). Право власності позивачки на спірне будинковолодіння зареєстроване 23.08.2016 р., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.15 також зв.ст.). У спірному будинковолодінні з 22.12.1989 р. зареєстрований відповідач [PERSON] згідно довідки ГУДМС України в Івано-Франківській області про реєстрацію місця проживання фізичної особи (а.с.29). Після смерті [INFO] батька сторін [PERSON] та припинення права власності останнього на спірне будинковолодіння, припинилося право користування відповідача як члена сім`ї батька житловим приміщенням у будинковолодінні. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові від 05.11.2014 р. у справі № 6-158цс14, право членів сім'ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Судом встановлено, що реєстрація відповідача, який у спірному будинковолодінні не проживає більше 10 років, не є членом сім`ї позивачки, а також не відноситься до кола осіб, які постійно проживають із власником та ведуть з ним спільне господарство,у належному позивачці будинковолодінні порушує право власності останньої, створює їй перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном. Згідно з положеннями ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена норма ст.391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 р. у справі № 6-709цс16. Вказані правові позиції, які згідно ч.4 ст.263 ЦПК України мають враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, залишились незмінними у практиці Верховного Суду. Суд вважає голослівним та безпідставним твердження відповідача про те, що він є співвласником спірного будинковолодіння, зокрема, власником ј його частини, тому не може бути обмежений у праві володіння та користування своєю власністю. Вказане твердження відповідача спростовується рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 р., яке набрало законної сили згідно постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 05.11.2020 р., у цивільній справі № 352/313/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності у порядку спадкування за законом, визнання недійсним та скасування в ј частині свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яким у позові [PERSON] відмовлено (а.с.203-213). Вказаним судовим рішенням встановлено обставини щодо формальної реєстрації та непроживання відповідача у спірному будинковолодінні з 2001 р. після одруження, неприйняття ним спадщини після смерті [INFO] матері сторін [PERSON] та відсутності підстав для визнання за ним права власності на ј частину спірного будинковолодіння у порядку спадкування за законом після померлої матері. У відповідності з вимогами ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позову, який підлягає до задоволення. З урахуванням вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідача слід стягнути у користь позивачки 551,20 грн. судових витрат по сплаті судового збору. На підставі наведеного, відповідно до ст. 391 ЦК України,

Outcome: approved