Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивачка у судове засідання не зявилася, надавши письмову заяву у якій підтримала предявлений позов, та просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, справу розглянути без її участі і проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] працювала у ТОВ «Авіаційна компанія «АВІАДНІПРО» з у період часу з 05 лютого по 13 травня 2013 року на посаді бухгалтера першої категорії, після чого звільнилася з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, за угодою сторін, що підтверджується відповідним витягом з трудової книжки серії АР №139405, виданої на імя позивачки. Однак, на день звільнення [PERSON], відповідачем їй нарахована, але не виплачена заробітна плата за період часу з лютого по травень 2013 року, яка відповідно до довідки №4.38-2.25 від 17 травня 2013 року, становить 10624,15 грн. Статтею 2 КЗпП України, закріплено - «Право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці», стаття 21 Закону України «Про оплату праці» - Працівник має право на оплату своєї праці». Відповідно до статті 21 КЗпП України - «Трудовий договір є угода між працівником і власником, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, а власник, зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату». Частиною 1 ст. 115 КЗпП та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу виплачувати заробітну плату регулярно в робочі дні, в строки встановлені у колективному договорі, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не звільняє його від відповідальності. Також, відповідно до вимог статті 47 КЗпП України - «Власник або уповноважений ніш зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.» «При звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення» - Стаття 116 КЗпП України. Тобто, судом встановлено, що під час розірвання трудових відносин між Позивачем і Відповідачем, останній не виконав покладених на нього обов'язків з виплати належних сум працівнику Позивачу. Статтею 117 КЗпП України, передбачено - «В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку». Таким чином, окрім, нарахованої та не виплаченої підприємством суми заробітної плати відповідач, відповідно до вищевказаних вимого, зобов'язаний сплатити за кожен день прострочки виплат - середній заробіток за кожен день прострочки, і сума компенсації такої виплати (згідно відповідного розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати сум при звільненні) на момент пред'явлення позову складає - 80 721,58 грн. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України, від 22.02.2012 року, у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу, передбачено - «Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, то працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення... суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника передній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведения розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи». З огляду на відсутність спору, щодо обсягу заборгованості, оскільки Відповідач сам надав довідку, щодо нарахованих сум, вище наведена сума середнього заробітку, має бути стягнута з Відповідача на користь Позивача, за весь проміжок часу до погашення суми боргу чи то проголошення Рішення суду. Враховуючи вищевказані обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивачки про стягнення завданих їй відповідачем матеріальних збитків, тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у цій частині у повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми моральної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Статтею 2371 КЗпП України, передбачено - «Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя». [PERSON] [PERSON] юстиції України «Методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди»- «під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру ж моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю». Відповідно до статті Цивільного кодексу України - «моральна шкода, завдана фізичній особі або юридичній неправомірним рішенням, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою яка її завдала». [PERSON] ст. 23 Цивільного кодексу України - «моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб». [PERSON] п. 6.4. містить «моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі. Будь-яка компенсація моральної и не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз». Відповідно до Постанови, Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», та [PERSON] юстиції України «Методичні рекомендації «Відшкодування моральної шкоди»: «Розмір відшкодування моральної шкоди визначаєтьсь враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану». [PERSON] ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючі наведені положення закону, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд зменшує розмір моральної шкоди позивачу до з 50\~000,00 гривень до 3000,00 гривень, вважаючи, що у такому розмірі компенсація моральної шкоди буде відповідати понесеним моральним страждання позивачки. Окрім того, позовну вимогу позивачки в частині зобов'язання відповідача, подати звітність в податкові органи м. Дніпропетровська по нарахуванню єдиного соціального внеску та сплатити єдиний соціальний внесок з нарахованої їй заробітної плати для відновлення пенсійного стажу за відпрацьований нею час в TOB «Авіаційна авіакомпанія «Авіадніпро», суд вважає необґрунтованою та безпідставною, оскільки жодних належних доказів, на підтвердження того, що відповідачем вчинено дії (чи бездіяльність), які б порушували чинні норми податкового законодавства України, [PERSON] не надано, тому відмовляє у задоволенні позову у даній частині. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 79,88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню сума судового збору, розмір якої прямо пропорційний задоволеним позовним вимогам і складає 943 грн. 45 коп.

Outcome: partial