Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-07 00:00:00

Позивачка просить розірвати договір, за яким передала у власність відповідачки квартиру [ADDRESS] в обмін на довічне утримання: забезпечення харчами, одягом, доглядом, необхідною допомогою в сумі 200 грн. на місяць. Посилається на неналежне виконання відповідачкою взятих на себе зобов'язань. Відповідачка позов не визнає, стверджуючи, що договірні зобов'язання виконувала належним чином допоки в листопаді 2014 року позивачка не відмовилася від її послуг під впливом сусідки [PERSON], яка має намір заволодіти квартирою позивачки. Позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 744 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Статтею 749 ЦК встановлено обов'язок набувача за договором довічного утримання та передбачено, що у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечити відчужувача. Якщо обов'язки набувача не були конкретно визначені або у разі виникнення потреби забезпечити відчужувача іншими видами матеріального забезпечення та догляду спір має вирішуватися відповідно до засад справедливості та розумності. Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 755 ЦК договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду, зокрема, на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини. Відповідно до п. 16 оспорюваного договору, договір може бути розірваний за згодою сторін, а в разі невиконання умов та відмови від добровільного розірвання однієї із сторін - у судовому порядку. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК). Як убачається з матеріалів справи, 16 грудня 2010 року сторонами укладено нотаріально посвідчений договір довічного утримання, за яким позивачка передає у власність відповідачки, належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру № 107, загальною площею 17,5 кв.м., в тому числі жилою 12,1 кв.м, що знаходиться в [ADDRESS], а відповідачка зобов'язується довічно повністю утримувати позивачку, забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберігати в її безплатному довічному користуванні жилу кімнату розміром 12,1 кв.м. позначену на плані цифрою «3». Позивачка вказує, що відповідачка годувала її лише кашею, поїла снодійним, відбирала пенсію та інші соціальні виплати, не доглядала за нею та житлом, що підтверджується актом від 07.03.2015 року, в якому сусіди позивачки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] засвідчили, що відповідачка не здійснювала будь-якого догляду за позивачкою не утримувала її, не забезпечувала харчування, одягом ліками, а також не надавала побутові послуги. При цьому сусіди бачили, що позивачка самостійно ходила з тачкою за продуктами на ринок, допомагали їй підвезти тачку до дому, піднятися на другий поверх. Наведені фактичні дані в судовому засіданні підтвердила допитана у якості свідка [PERSON], а також свідок [PERSON], яка приносила їй харчі та бачила, що з квартири пропали постільні приналежності, носильні речі, швейна та пральна машини, столові пробори. Відповідачка відбирала у позивачки пенсію, а 5000 грн. одержаних нею як дитиною війни забрала начебто на поховання позивачки. Водночас свідок [PERSON] підтвердив, що замінив замок вхідної двері квартири позивачки лише в грудні 2014 року. В свою чергу відповідачка всупереч вимогам ст. ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень не надала. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Пояснення свідка [PERSON], яка є донькою відповідачки, про належне виконання останньою договірних зобов'язань суд розцінює критично з огляду на особисту зацікавленість свідка у результаті вирішення справи. При цьому суд також бере до уваги положення ст. 752 ЦК і звертає увагу на те, що позивачкою не надавалася згода на догляд за нею дочки відповідачки чи будь-яких інших осіб, про що свідчить [PERSON] і [PERSON] Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], які свідчили зі слів відповідачки і ніколи не були в помешканні позивачки, також не заслуговують на довіру, так саме як і показання дочки позивачки [PERSON] та її онука [PERSON], які всупереч моральним підвалинам суспільства самоусунулися від догляду за позивачкою, що безумовно впливає на їхню об'єктивність щодо обставин даної справи. Показання свідка [PERSON] про те, що вона начебто бачила як відповідачка приходила до дому до позивачки та приносила їй їжу і випрані речі, суперечать встановленим судом обставинам і розцінюються як такі, що не відповідають дійсності та не підтверджують виконання відповідачкою усього комплексу взятих на себе зобов'язань. Аналогічними за сутнісним змістом є пояснення дільничного лікаря [PERSON], яка згідно з даними медичної установи протягом 2013-2014р.р. лише п'ять разів навідувала позивачку. Відповідачкою, зокрема, не спростовано доводи позивачки про те, що вона за власний рахунок забезпечувала себе одягом та оплачувала комунальні послуги. Також відповідачкою не доведено, що вона надавала позивачці допомогу й у придбанні ліків та продуктів харчування. Крім того, не доведено, що згідно умов договору довічного утримання відповідачка сплачувала позивачці матеріальне забезпечення в розмірі 200 грн. щомісячно та оплачувала комунальні послуги за утримання квартири. Посилання відповідачки на відмову позивачки від її послуг не має правового значення, оскільки відповідно до вимог ст. 755 ЦК для розірвання договору довічного утримання наявність вини набувача у невиконанні чи неналежному виконанні його умов не є обов'язковою. Відповідачка не надала суду переконливих об'єктивних (речових, письмових) доказів про належне виконання нею умов договору щодо забезпечення позивачки калорійним харчуванням, одягом та взуттям, необхідною допомогою, надання побутових послуг, забезпечення лікарськими засобами на суму 200 грн. на місяць, враховуючи при цьому те, що сама відповідачка, за її власним свідченням, має мінімальну пенсію, яка за чинним протягом дії оспорюваного договору бюджетним законодавством, була нижчою за прожитковий мінімум, що унеможливлювало утримання сторонньої особи. Відповідно до ст. 88 ЦПК стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні позивачки до суду з зазначеним позовом нею сплачено 243,60 грн. судового збору (а.с. 2), які підлягають стягненню з відповідачки.

Outcome: approved