Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача, просила визнати недійсним договір №31/01-19 від 31.01.2019 про відступлення прав вимоги за кредитним договором, укладений між нею та відповідачем і застосувати наслідки недійсності правочину шляхом стягнення з останнього на її користь грошових коштів в розмірі 55800 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2020 матеріали скарги передані на розгляд судді Сіромашенко Н. В. Ухвалою суду від 22.05.2020 позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 31.01.2019 між нею та відповідачем було укладено договір №31/01-19 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. За вказаним договором відповідач, що набув право вимоги за кредитним договором №11156986000, укладеним 21.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №952/К від 09.11.2018, укладеного між ним та ПАТ «Дельта банк», відступив їй, а вона набула прав вимоги первісного кредитора до боржника. На підставі даного договору в результаті обмінно-валютної операції нею було виконано на користь відповідача оплату у розмірі 55800 грн. Таким чином, вона набула прав вимоги до боржника [PERSON] , який здійснив зміну прізвища та імені на [PERSON] , за договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11156986000 від 21.05.2007. На день укладення договору про відступлення прав вимоги було чинним рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014, ухвалене у справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] , яке дозволяло стягнути з боржника на її користь (позивачки) заборгованість за кредитним договором в сумі 332927,85 грн., з яких заборгованість за сумою кредиту - 152602,31 грн., заборгованість за відсотками - 180325,52 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2019 заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014 було скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого у даних взаємовідносинах є вона) до [PERSON] ( [PERSON] ), [PERSON] ( [PERSON] ) про стягнення заборгованості за кредитним договором №11156986000 від 21.05.2007. Вважає, що договір №31/01-19 від 31.01.2019 про відступлення прав вимоги за кредитним договором є недійсним, у зв`язку з тим, що придбані внаслідок його укладання зобов`язання є недійсними з огляду на відмову у задоволенні позовних вимог. Крім того, оспорюваний договір за своєю юридичною природою є договором факторингу. Внаслідок укладання договору відбулася заміна сторони у зобов`язанні на особу, що не відноситься до фінансових установ, яка може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу. Отже, оспорюваний правочин суперечить нормам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу. За таких обставин договір підлягає визнанню недійсним.Наслідком визнання договору недійсним є двостороння реституція, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Виходячи з цього, їй повинні бути повернуті грошові кошти в сумі 55800 грн., які були сплачені на підставі договору №31/01-19 від 31.01.2019 на користь відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, просив відмовити в його задоволені, посилаючись на те, що договір відступлення прав вимоги за №31/01-19 від 31.01.2019 за своєю правовою природою не є договором факторингу, як то зазначає позивачка, а виступає договором відступлення прав вимоги (цесією), який є предметом регулювання ст.ст.512, 514 ЦК України, а тому вимоги останньої не підлягають задоволенню, оскільки всі підстави, зазначені нею у позовній заяві, стосуються договору факторингу. Суд, вислухавши пояснення сторін, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що31.01.2019 між ТОВ «Вердикт Капітал» та [PERSON] був укладений договір №31/01-19 про відступлення прав вимоги за кредитним договором. Відповідно до п.1, п.2, п.4 даного договору сторони домовилися, що за цим договором, в порядку та на умовах, визначених договором, первісний кредитор, що набув право вимоги за кредитним договором №11156986000, укладеним 21.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу майнових прав №952/К від 09.11.2018, укладеного між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», відступає новому кредитору, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора до боржника, зазначеного у додатку №1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржника, спадкоємців боржника або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржника, за кредитним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень та додатків до них, вказаним у додатку №1 до цього договору. Новий кредитор сплачує первісному кредитору за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором.За цим договором новий кредитор в день укладення цього договору, однак в будь-якому випадку тільки у разі надходження до Товариства грошових коштів ціни відступлення прав вимоги, набуває усі права кредитора за основним договором, включаючи право вимагати належного виконання боржником зобов`язань за основним договором, сплати боржником грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій у розмірах, вказаних у додатку №1 до цього договору, тощо. Розмір прав вимоги, які переходять до нового кредитора, вказаний у додатку №1 до цього договору. Права кредитора за основним договором переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги.За відступлення прав вимоги за основним договором, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує первісному кредитору грошові кошти в сумі 55800 грн. Згідно з п.4.1. договору новий кредитор зобов`язується сплатити на користь первісного кредитора ціну права відступлення, зазначену в п.4 цього договору, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок первісного кредитора, зазначений в п.19 цього договору або іншим, не забороненим законодавством України, способом, в строк до 01.02.2019. Вказана сума у порядку виконання умов договору була перерахована [PERSON] на рахунок відповідача 31.01.2019, що підтверджується квитанцією №127ВD51B84. Постановою Київського апеляційного суду від 04.09.2019 було скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014 та ухвалено нове судове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта-Банк» було відмовлено. З даної постанови слідує, що судом першої інстанції було встановлено, що 21.06.2007 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №11156986000, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 18033 дол. США з розрахунку 13% річних на строк 21.05.2007 до повного повернення кредиту. З метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 21.05.2007 між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство «УкрСиббанк», та [PERSON] було укладено договір поруки №115373, згідно з умовами якого поручитель і боржник несуть перед кредитором солідарну відповідальність. Згідно з відповідями Відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м. Києві судом першої інстанції було вірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] змінили власні прізвища та ім`я на [PERSON] та [PERSON] . Разом з тим, 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого відбулося відступлення прав вимоги за вищевказаними кредитним та забезпечувальним договорами на користь ПАТ «Дельта Банк». Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у зв`язку з чим ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення з останніх суми заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 04.09.2014 позов було задоволено, стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором в сумі 332927,85 грн. та вирішено питання розподілу судових витрат. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було доведено факт переходу до нього від ПАТ «УкрСиббанк» прав вимоги, зокрема, за кредитним договором.Скасовуючи рішення суду 1-ї інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції посилався на те, що з матеріалів справи вбачається, що представник ПАТ «Дельта Банк» на підтвердження отримання «Дельта Банком» прав вимоги за укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та відповідачем кредитним договором надав суду навіть не копію відповідного договору, а виписку з нього, яка, в свою чергу, не містить даних про відчуження ПАТ «УкрСиббанк» права вимоги саме за укладеними з відповідачами кредитним договором та договором поруки. При цьому, у витягу з додатку №1 до договору такі дані наявні, проте цей документ не є копією самого додатку і не містить відповідних реквізитів, які свідчили б про те, що такий додаток дійсно укладався та підписувався сторонами. Крім того, не зважаючи на ту обставину, що як передбачено п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі права вимоги за кредитом у дату закриття, відповідний Акт в матеріалах справи відсутній. З урахуванням викладеного, а саме через відсутність в матеріалах справи достовірних даних, які б підтверджували факт заміни кредитора у кредитному договорі, колегія суддів зазначила, що висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для солідарного стягненняз відповідачів на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованості за цим договором є помилковим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи. Таким чином, судове рішення апеляційної інстанції, яке є преюдиційним в даній справі, ґрунтується, зокрема, на відсутності доказів на підтвердження факту переходу від ПАТ «УкрСиббанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги за кредитним договором, а відтак є юридично неспроможними і посилання на заміну кредитора з ПАТ «Дельта Банк» на ТОВ «Вердикт Капітал» у кредитному зобов`язанні на підставі договору купівлі-продажу майнових прав, укладеному 09.11.2018 року між останніми. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Частиною 1 статті 512 ЦК України унормовано, що Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою в наслідок передання ним своїх прав іншійособі за правочином(відступлення права вимоги). Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Одним із різновидів відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Статтею 49 Закону України від 07 грудня2000 року N 2121-III «Про банки і банківську діяльність» визначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. Відповідно до ст.1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або з обов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року N 352«Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року N 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Згідно з пунктом 5частинипершоїстатті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За змістом пункту 11 частини першої статті 4 вказаного Закону факторинг є фінансовою послугою. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника. Виходячи з умов договору, з урахуванням викладених правових норм, суд приходить до висновку, що договір№31/01-19 від 31.01.2019 являється договором факторингу, стороною якого є фізична особа, яка за визначенням не може бути стороною даного договору, оскільки не має статусу особи, яка може надавати фінансові послуги у розумінні п.1 ч.1 ст.1, ч.ч.1, 2 ст.7 ЗУ «Про фінансові послуги та державного регулювання ринків фінансових послуг», ч.5 ст.5 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Підсумовуючи вищенаведене, враховуючи те, що даний договір суперечить положенням ч.1 ст.203 ЦК України, суд приходить до висновку про те, що даний договір підлягає визнанню недійсним у відповідності до ч.1 ст.215 ЦК України. Згідно ч.1ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Частиною 1 статті 236 ЦК України унормовано, що правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. За загальним правилом ст.216 ЦК України основним наслідком укладення правочину, що не відповідає вимогам закону і визнається недійсним, є двостороння реституція, яка полягає в тому, що кожна сторона недійсного правочину має повернути іншій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. За викладених обставин суд приходить до висновку про те, що договір №31/01-19 від 31.01.2019 є недійсним, оскільки не відповідає вимогам закону, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача грошові кошти в сумі 55800 грн., сплачені у порядку виконання умов договору, та судові витрати у вигляді судового збору у відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved