Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом зазначивши, що відповідач є батьком неповнолітнього, [PERSON], [INFO]. З 2013 року відповідач припинив будь-які стосунки з позивачкою та дитиною, а 12 червня 2015 року шлюб між сторонами був розірваний. З часу проживання відповідача окремо від дитини, останній жодного разу не виявляв бажання приймати участь у вихованні сина, бачитися з ним і взагалі не цікавився його життям, здоров'ям, будь-якої матеріальної допомоги не надає та не сплачує аліменти на його утримання. При таких обставинах, позивачка просила позбавити відповідача батьківських прав. Позивачка у судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги з посиланням на обставини викладені у позовній заяві. Також суду додала, що відповідач ще до народження дитини припинив будь-які стосунки з нею. З часу народження дитини відповідач ні разу не навідував її, не цікавився її життям, жодну допомогу синові до дня пред'явлення даного позову не надавав, при цьому ні вона ні члени її сім'ї жодних перешкод у побаченні з дитиною відповідачеві не чинили. Тому, провис задовольнити її вимоги. Представник позивачки, [PERSON], просив задовольнити вимоги позивачки, посилаючись на те, що обставини на які посилається позивачка є свідченням умисного ухилення відповідача від виконанням своїх обов'язків по вихованню дитини, що є підставою для позбавлення його батьківських прав. Сплата відповідачем аліментів на утримання дитини за один місяць, не є свідченням зміни останнім відношення до дитини, тобто належного виховання. Відповідач проти позову заперечував та пояснив, що після народження дитини намагався навідувати дитину та надавати допомогу на її утримання, однак цьому перешкоджала позивачка, в т.ч. відмовилася отримати підгузники. Через такі перепони щодо побачення з дитиною він неодноразово звертався до сільського голови за місцем проживання позивачки, однак такі його звернення були залишенні без реагування. Дитину з моменту народження не бачив та допомогу на її утримання не надавав так як сама позивачка стверджувала що він не являється батьком дитини. Про стягнення з нього аліментів на утримання дитини він дізнався під час розгляду даної справи, тому і не сплачував аліменти. Втім, допомогу на утримання сина надасть виключно за умов не перешкоджання позивачкою бачитися із сином. Представник відповідача, [PERSON], вважав вимоги позивачки таким, що не підлягають задоволенню стверджуючи, що відповідач не ухилявся від виконання обов'язків щодо виховання та утримання дитини, а перепон у цьому створювала сама позивачка. На його думку, висновок органу опіки та піклування не мітить підстав для позбавлення відповідача батьківських прав та виключно позитивно характеризує відповідача. Судова практика яка сформована Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ за наведених обставин націлює на відмову у задоволенні такого роду позовів. Орган опіки та піклування Глибоцької районної державної адміністрації Чернівецької області свого представника в судове засідання не направила, втім надіслала суду письмову заяву щодо розгляду справи у їх відсутності, проте просила врахувати їх висновок по даній справі при ухваленні судового рішення. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків та дослідивши письмові докази по справі, вважає за необхідне зазначити про наступне. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України гарантовано кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57?60 ЦПК України. Відтак, з урахуванням предмету позову в контексті положень статей 10, 57-60 ЦПК України, позивачка повинна довести, що відповідач ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини, а відповідач зобов'язаний довести протилежне, тобто належне виконання ним як батьком обов'язків щодо виховування дитини. Як вбачається з свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO], батьками якого є [PERSON] та [PERSON], тобто сторони за даною справою (а.с. 6). Шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 червня 2015 року (а.с.9). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров»я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати п до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно із ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як встановлено судом, відповідач ще до народження сина [PERSON] переїхав жити до своїх батьків за адресою : с. Петрашівка Герцаївського району Чернівецької області, а позивачка з дитиною залишилися проживати за зареєстрованим місцем проживання : с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. Такі обставини сторони не оспорюють, а підтвердженням цього слугує рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 червня 2015 року, за яким також було встановлено не проживання сторін разом протягом останніх двох років. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду підтвердив, що відповідач є колишнім чоловіком позивачки, який не проживає разом з нею ще до народження їх сина. З часу окремого проживання відповідача, дитиною піклується позивачка та її матір, а відповідача жодного разу не бачив в господарстві останньої. Особисто не бачив аби відповідач надав яку-небудь допомогу синові, але зі слів позивачки, відповідач ні разу не навідувався до сина, не цікавився ним та допомогу не надавав. Свідок [PERSON] підтвердила покази свідка [PERSON] та суду дала аналогічні пояснення. [PERSON] - матір позивачки, допитана як свідок суду показала що, після одруження доньки з відповідачем вони стали проживати в її господарстві в с. Станівці Глибоцького району Чернівецької області. На момент коли позивачка знаходилася на п'ятому місяці вагітності, відповідач залишив її та переїхав жити до його батьків в с. Петрашівка Герцаївського району Чернівецької області. З того часу, відповідач ні разу не навідував сина, матеріально чи то будь-яку іншу допомогу, чи то іграшок дитині не надавав. Допитаний судом свідок [PERSON], суду підтвердив пояснення відповідача з приводу разового навідування з відповідачем позивачки за місцем її проживання після того як остання була виписана з пологового будинку. Зміст розмови між сторонами не чув так як знаходився а машині, але від отримання підгузників позивачка відмовилася. За рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 12 травня 2015 року з [PERSON], тобто відповідача за даною справою стягнуто аліменти на користь [PERSON] на утримання їх сина, [PERSON] [INFO] в розмірі 550 грн. щомісячно (а.с. 10). Згідно довідки розрахунку заборгованості по аліментах, [PERSON] протягом квітня 2015 року - серпня 2016 року не сплатив жодних коштів на утримання сина [PERSON] внасліок чого за ним утворилася заборгованість в сумі в сумі 9350 грн. (а.с. 34). Статтею 164 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляється від виконання своїх обовязків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України у п.15 своєї постанови № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зазначив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Питання участі батька у вихованні дитини було предметом розгляду органу опіки та піклування. За висновком органу опіки та піклування Глибоцької райдержадміністрації від 19.02.2016 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно його сина, [PERSON], [INFO] (а.с.13). В силу ст . 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Заперечуючи проти позову відповідач послався на бажання спілкуватися з дитиною, але позивачка цьому постійно перешкоджала, від наданої допомоги (підгузників) вона відмовилася, сільський голова цьому також не сприяв. Водночас, відповідач не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що позивачка чинить йому перешкоди у спілкуванні з дитиною, що сам він приймав міри спілкуватися з дитиною, в т.ч. шляхом звернення до органів опіки та піклування, суду для вирішення даного спору. Посилання відповідача на його звернення до сільського голови щодо сприяння у спілкуванні з дитиною є недоведеними і не виправдовують його поведінку у свідомому і тривалому нехтуванні батьківськими обов'язками стосовно своєї дитини. Таке свідоме нехтування відповідачем своїми правами по відношенню до виховування сина не виправдовує його позитивну характеристику за місцем проживання про яку зазначено у висновку органу опіки та піклування, на яку звернув увагу представник відповідача. Слід також зазначити, що факт сплати аліментів відповідачем за рішенням суду в незначному розмірі - 650 грн. і то під час розгляду даної цивільної справи, не свідчить про його наміри приймати участь у вихованні сина, опікуватися ним. За наведених обставин, оцінюючи вищенаведені докази у їх сукупності в контексті положень п.2 ч.1 ст. 164 СК України, суд вважає встановленим, що попри недоведеності суттєвих та об'єктивних для цього перешкод, відповідач не вживав конкретних та енергійних дій для спілкування зі своєю дитиною, для її виховання та утримання. Так як з часу народження сина, [PERSON], відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про нього, не бере участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, не виявляє до нього батьківської турботи та уваги, не турбується про його фізичний і духовний розвиток, то відповідача слід позбавлений батьківських прав відносно його сина, [PERSON], [INFO], тому, позов позивачки підлягає задоволенню. Твердження представника відповідача щодо не зазначення у висновку органу опіки та піклування підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, суд до уваги не приймає, так як означений висновок оцінений судом у сукупності з іншими доказами. Є також безпідставними й твердження представника відповідача щодо сталої судової практики сформулюваною Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних та кримінальних справ, так як такі судові рішення не є обов'язковими до застосування в розумні ч.2 ст. 214 ЦПК України. У відповідності до ст.88 ЦПК України з відповідачка підлягає стягненню на користь позивачки судові витрати. На підставі ст.ст.150, 157,164-166 СК України,

Outcome: approved