Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

Позивач - ЛКП «Старий Львів» звернувся до суду і просить ухвалити рішення, яким солідарно стягнути з [PERSON], [PERSON] 6299,73 грн. заборгованості за експлуатаційні витрати на утримання будинку. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що ЛКП «Старий Львів» надає відповідачу послуги згідно переліку та за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №561 від 31.05.2011 року «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку» (із змінами відповідно до рішення ЛМР № 854 від 14.11.2014 про внесення змін до рішень виконавчого комітету щодо тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій) за результатами побудинкових громадських слухань. Стверджує, що відповідачі з серпня 2013 року не сплачують експлуатаційні витрати з утримання будинку, внаслідок чого станом на серпень 2015 року виникла заборгованість у розмірі 6299,73 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі, проти винесення заочного рішення заперечує. Відповідачі повторно в судове засідання не з'явилися, через канцелярію суду подали заперечення на позовну заяву, просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Фіксування судового процесу не відбувалося в порядку ст.197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, судом встановлено. Відповідно до розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради № 1232 від 09.10.2001 року «Про впорядкування меж територій, на які поширюється компетенція житлово-експлуатаційних контор» будинок [ADDRESS] перебуває на балансі й утриманні ЛКП «Старий Львів», яке створене відповідно до ухвали Львівської міської ради за №1079 від 31.05.2001р. та рішення виконавчого комітету Львівської міської ради за №132 від 06.04.2001 року, а основним завданням його діяльності визначено утримання, обслуговування та ремонт житлових будівель, інженерних мереж та штучних споруд. Згідно із рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №365 від 08.06.2007р. «Про визначення виконавця житлово-комунальних послуг у м. Львові», прийнятого на виконання «Порядку визначення виконавця житлово-комунальних послуг у житловому фонді», затвердженого наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 25.04.2005 року №60, виконавцем житлово-комунальних послуг у житлових будинках м. Львова визначено львівські комунальні житлово-експлуатаційні підприємства, до яких належить і ЛКП «Старий Львів». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» за функціональним призначенням одним із видів житлово-комунальних послуг, у тому числі, є послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньо-будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). ЛКП «Старий Львів» стверджує, що надає відповідачам послуги згідно переліку та за тарифами, затвердженими рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради №561 від 31.05.2011 року «Про затвердження тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій для населення у м. Львові індивідуально по кожному будинку» (із змінами відповідно до рішення ЛМР № 854 від 14.11.2014 про внесення змін до рішень виконавчого комітету щодо тарифів на послуги з утримання будинків та прибудинкових територій) за результатами побудинкових громадських слухань. Однак, відповідачі з серпня 2013 року не сплачують експлуатаційні витрати з утримання будинку, внаслідок чого станом на серпень 2015 року виникла заборгованість у розмірі 6299,73 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості. Суд з такими твердженнями позивача погодитися не може, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не здійснювала оплат, дій по визнанню боргу не вчиняли, так само як інших дій, які б можна оцінити, що між сторонами по справі укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, у тому числі в усній формі. До матеріалів справи не долучено доказів, які б свідчили про наміри позивача укласти договір з відповідачами, ухиляння відповідачів від його укладення. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою закону визначено також способи захисту цивільних прав та інтересів та визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст.80 ЦК України, юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначає, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Відповідно до ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Перелік житлово-комунальних послуг, що надаються споживачу, залежить від рівня благоустрою відповідного будинку (споруди). Відповідно до ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до ст.29 цього ж Закону, договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою. У разі якщо балансоутримувач не є виконавцем, він укладає договори на надання житлово-комунальних послуг з іншим виконавцем. Згідно ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Виходячи з загальних засад договірних правовідносин, передбачених цивільним кодексом, договір про надання житлово-комунальних послуг є двостороннім договором, оскільки передбачає наявність прав і обов'язків як у споживача послуги, так і у їх виконавця. Статтею 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено істотні умови договору про надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, житлово-комунальні послуги поділяються за: 1) функціональним призначенням; 2) порядком затвердження цін/тарифів. Відповідно до ст.13 цього Закону, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Примірні переліки житлово-комунальних послуг та їх склад залежно від функціонального призначення визначаються центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Відповідно до ст.14 цього ж Закону, залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують спеціально уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг та національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. На підтвердження отримання споживачами доказів, які б підтверджували факт надання послуг відповідачам суду не надано. З огляду на заперечення відповідача, розглянувши надані позивачем документи, суд дійшов висновку, що позивачем не наведено обґрунтованого розрахунку заявлених до стягнення сум, з врахуванням встановлених і затверджених цін та тарифів та методики розрахунку, не надано доказів в підтвердження надання вказаних послуг та їх обґрунтованості, враховуючи відсутність між споживачами та виконавцем договірних відносин. Суд зазначає, що сама по собі відсутність договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг не є підставою для звільнення споживача від оплати за фактично отримані послуги, проте, їх надання, об'єм та обґрунтованість нарахування повинна бути підтверджена відповідними доказами, так само, як і послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Аналогічна позиція щодо необхідності доказування висловлена в Постанові Пленуму ВСУ № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», зокрема у п. 26 зазначається, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 27 вказаної Постанови, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Саме відсутність належних та допустимих доказів в підтвердження вимог у даному випадку дає суду підстави для відмови позивачу у задоволенні вимог про стягнення заборгованості за експлуатаційні витрати. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed