Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, надавши письмову заяву у якій позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просила їх задовольнити та справу розглядати без їх участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, надавши письмову заяву у якій просив справу розглянути без його участі та ухвалити рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що 20 грудня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір комісії. Відповідно до п.1.1. договору комісіонер зобов'язався за дорученням і за рахунок комітента придбати нерухоме майно та оформити його на своє ім'я в інтересах комітента. Відповідно до п. 1.1.1. договору нерухомим майном є житловий будинок та земельна ділянка розташовані за адресою: Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, м. Підгородне, вулиця Грушова, №155. Відповідно до п. 6.1. договору майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Відповідно до п. 1.1.1. та 2.3. Договору комісії комісіонер взяв на себе зобов'язання, зокрема укласти договір купівлі-продажу у відповідності до вказівок комітента на найбільш вигідних для нього умовах, прийняти у комітента кошти, призначені для придбання нерухомості, передати комітенту право власності на придбане майно протягом 10 днів з моменту пред'явлення вимоги комітентом та не перешкоджати комітенту в користуванні придбаним нерухомим майном. Комітент, в свою чергу, відповідно до п.1.2. договору та розділу II Додатку до Договору комісії, взяв на себе обов'язок передати комісіонеру кошти в сумі 60000,00 (шістдесят тисяч) гривень, а відповідно до п.3.3 Договору сплатити на користь комісіонера комісійну винагороду та відшкодувати всі понесені витрати. 20 грудня 2001 року грошові кошти в розмірі 60\~000,00 (шістдесят тисяч) гривень були передані від Комітента (Позивач) до Комісіонера (Відповідач) в повному обсязі, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі коштів. Так, 27 грудня 2001 року між Відповідачем, на виконання договору комісії, та [PERSON] (Продавець), було укладено та нотаріально посвідчено у приватного нотаріуса Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON] два договори купівлі-продажу нерухомого майна, а саме: - договір купівлі-продажу житлового будинку, реєстровий №3188, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, м. Підгороднє, вулиця Грушова, №155, загальною площею 155,0 кв.м, житловою площею 79,30 кв.м. Опис та характеристика майна: житловий будинок загальною площею 146,70 кв.м, житловою площею 79,30 кв.м., та складається з: А - Будинок із цегли, Б - літня кухня із цегли, В - вбиральня із цегли, Г - гараж із цегли, Е - сарай із цегли, 1-4 - огорожа із металу, І - мостіння із бетону, а - прибудова, Е - сарай, за ціною 47051,00 грн., та - договір купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий №3190, кадастровий номер 1221411000020610057, загальною площею 0,0684 га, в тому числі 0,0530 га багаторічних насаджень та 0,0154 га під будівлями, розташовану за адресою: Дніпропетровська область, м. Підгородне, вулиця Грушова, №155, за ціною 1141,00 грн., за кошти в загальній сумі 48 192 грн. Право власності на нерухоме майно відповідно до умов укладеного договору комісії та норм цивільного законодавства було набуте Позивачем (комітентом) і за домовленістю сторін (п.2.4 Договору) повинно було бути зареєстрованим саме за комітентом, тобто за Позивачем, що відповідає умовам п.8 розділу І Додатку №1 до Договору комісії. Відповідно до умов укладеного договору комісії та підписаних між сторонами актів (додатків), Відповідач (комісіонер) передав Позивачу (комітенту) оригінали всіх правовстановлюючих документів, тобто договорів купівлі-продажу будинку та земельної ділянки. Отже, починаючи з кінця 2001 року, [PERSON] є фактичним власником придбаного нерухомого Майна - будинку та земельної ділянки, про що [PERSON] ніколи не заперечував та визнавав його власником зазначеного нерухомого майна та будь-яких заперечень щодо здійснення ним прав власника відносно спірного майна не пред'являв. У квітні 2015 року позивач виявив бажання зареєструвати належне його нерухоме майно за собою та звернувся до відповідача з проханням надати оригінали необхідних документів на майно, що знаходяться у нього, зокрема, технічної документації із землеустрою, але відповідач відмовився передати документацію позивачу, пославшись при цьому на ст. 408 ЦК України, яка регламентує право комісіонера на притримання речі для забезпечення своїх вимог за договором комісії. Так, правовідносини, що склались між сторонами регламентуються нормами Цивільного кодексу України в редакції 1963 року (із змінами та доповненнями). Зокрема, відповідно до ст.41 ЦК України, угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Слід зазначити, відповідачем не заперечується, що договір комісії від 20 грудня 2001 року дійсно був укладений між сторонами та в судовому порядку недійсним не визнавався. Відповідно до ст.151 ЦК України зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Як передбачено в ст. 151 ЦК України, договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Істотні умови договору комісії, умови укладення та виконання договорів комісії, права та обов'язки сторін договору комісії визначено главою 35 ЦК України в редакції 1963 року (із змінами та доповненнями). Так, відповідно до ст.395 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за винагороду вчинити одну або кілька угод від свого імені за рахунок комітента. Відповідно до ст. 396 ЦК України договір комісії повинен бути укладений у письмовій формі. Статтею 398 ЦК України встановлено, що майно, що надійшло до комісіонера від комітента або набуте комісіонером за рахунок комітента, є власністю останнього. Як встановлено судом, 20 грудня 2001 року грошові кошти в розмірі 60000,00 (шістдесят тисяч) гривень були передані від Комітента (Позивач) до Комісіонера (Відповідач) в повному обсязі, про що свідчить відповідний акт приймання-передачі коштів, а в самому договорі було чітко визначене майно, яке необхідно було придбати. Відповідно до договорів купівлі-продажу спірного майна від 27 грудня 2001 року його продаж було вчинено за 48192,00 грн. Таким чином, сторонами договору комісії досягнуто згоди щодо такої істотної умови договору комісії, як ціна, предмет та інше. Разом з тим, положення ст. 399 ЦК України наділяють комісіонера правом вчинення правочину на умовах, найбільш вигідних для комітента, і відповідно до його вказівок та визначає право комісіонера в такому разі на додатково одержану вигоду. Аналогічні положення викладені і в п. 2.1. договору комісії. Відповідно до ст. 395 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. З аналізу зазначеної статті вбачається, що характерною ознакою договору комісії є те, що комісіонер діє в інтересах іншої особи - комітента від власного імені. Тобто у правовідносинах, що виникають з договору комісії, комісіонер виступає як самостійна особа, а відтак, комісіонер не зобов'язаний повідомляти контрагента про те, що діє в інтересах іншої особи. Зазначене узгоджується і з положенням 397 ЦК України, відповідно до яких за договором, укладеним з третьою особою, комісіонер набуває права навіть тоді, коли комітент був названий у договорі або прийняв від третьої особи виконання договору. Підтвердженням того факту, що комісіонер забезпечує інтереси саме комітента є те, що він зобов'язаний передати все одержане за договором комісії майно комітентові, який, в свою чергу, і набуває права власності на майно (ст. 398 ЦК України, п. 2.4 договору комісії). Крім того, суд приймає до уваги той факт, що зазначені вище договори купівлі-продажу нерухомого майна, були укладені саме на виконання договору комісії; так в розділі І Додатка №1 до Договору комісії зазначено, що придбання спірного майна мало бути вчинено комісіонером до 30 грудня 2001 року, а 27 грудня 2001 року відповідачем було укладено два договори купівлі-продажу спірного майна, що підтверджує послідовність його дій, направлених на купівлю спірного майна саме на виконання договору комісії. Як вбачається з п. 2.4. договору комісії комісіонер зобов'язаний передати комітенту все отримане по виконаному дорученню, а також усі права відносно третьої особи, що випливають із правочину, вчиненого комісіонером із цією третьою особою протягом 10 днів з моменту по виконанню доручення. Відповідно до ст. 404 ЦК України після вчинення правочину за дорученням комітента комісіонер повинен надати комітентові звіт і передати йому все одержане за договором комісії. Крім того, ні нормами глави 35 ЦК України, ні умовами договору комісії, в даному випадку, не визначено конкретний строк, протягом якого після вчинення правочину комісіонер був зобов'язаний передати право власності на спірне майно позивачу. Тобто, право вимоги певним терміном не обмежувалось. Крім того, позивач вважав себе власником спірного майна, а відповідач, таке його право не заперечував та визнавав. Відповідно до ст. 128 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 6 ЦК України захист цивільних прав здійснюється в установленому порядку судом, арбітражем або третейським судом шляхом, зокрема: визнання цих прав. Як зазначалось вище, відповідно до ст. 398 ЦК України майно, придбане комісіонером за рахунок комітента, є власністю комітента. Відповідно до підписаного між сторонами звіту комісіонера від 28 грудня 2001 року, Комісіонер зазначає, що підписанням цього Звіту Комісіонер свідчить, що отримав від Комітента винагороду, що передбачена відповідно до умов укладеного Договору комісії від 20 грудня 2001 року в повному обсязі та йому відшкодовані всі понесені витрати при виконанні цього договору. Отже, 28 грудня 2001 року між комітентом та комісіонером було остаточно проведено розрахунок у повному обсязі, що свідчить про те, що комітент (Позивач) виконав у повному обсязі всі зобов'язання за договором комісії, натомість, притримуючи документи на майно, відповідач фактично чинить дії по невизнанню за позивачем права власності на придбане нерухоме майно. Згідно ст.ст. 317, 319 Цивільного кодексу України власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Враховуючи вищевказані обставини справи та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивачка є єдиними власником спірного майна, а дії відповідача порушують її законні права, тому позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного і

Outcome: approved