Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивачка свої вимоги мотивує тим, що з 1997 року по 2005 рік проживала однією сім»єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], [INFO] у них народився син [PERSON]. У 1999 році вони спільно придбали для їх спільного проживання однокімнатну квартиру [ADDRESS], де разом мешкали до 2005 року, вели спільне господарство, виховували дитину. Потім сімейні стосунки розпалися, відповідач переїхав в інше місце, а вона продовжувала з дитиною проживати у цій квартирі. У 2006 році звернулася до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини і пізніше від [PERSON] , який є братом її колишнього чоловіка, дізналася, що останній подарував йому спірну квартиру. Вважає, що дана квартира є спільно нажитим майном подружжя, а тому відповідно має право на ? її частину. А тому просить суд визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS]. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала і просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] вимоги не визнав, вказуючи, що позивачка пропустила строк звернення до суду, він є власником квартири на законних підставах, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] також заперечував проти позовних вимог, зазначаючи, що хоча він і проживав разом із позивачкою по 2003 рік, але спірну квартиру придбавали його батьки шляхом обміну 4-х кімнатної квартири на 3 однокімнатні і ні він ні позивачка грошей не витрачали на придбання квартири за адресою [ADDRESS]. Оскільки квартира була оформлена на нього, придбавалася за рахунок батьківської квартири , то у 2004 році він вирішив подарувати цю квартиру своєму братові [PERSON]. Треті особи в судове засідання не з»явилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Свідок [PERSON], яка є матір»ю відповідачів пояснила, що квартира по [ADDRESS] на лежала їй, чоловікові та двом синам, вони вирішили у 1999 році її розміняти, внаслідок чого і [PERSON] і [PERSON] були придбані 1-кімнатні квартири. Так, її син [PERSON] проживав спільно із [PERSON], але коштів на придбання цієї квартири вона не вкладувала , бо перебувала в декретній відпустці . Після 2003 року син перестав проживати з позивачкою однією сім»єю, повернувшись додому, а потім почав винаймати житло. Свідок [PERSON] в суді пояснив, що є сусідом позивачки, з 2004 року відповідач перестав проживати на [ADDRESS], коли позивачка декілька разів заливала його квартиру , то всі питання він вирішував з [PERSON], а потім з власником квартири [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що у 1999 році вирішили придбати 4-х кімнатну квартиру у м. Суми, так знайшлася сім»я [PERSON], у яких була квартира [ADDRESS]. Вони між собою домовилися таким чином: в рахунок придбання 4-х кімн квартири, свідок та її чоловік придбають [PERSON] 3 шт. однокімнатних квартир і це буде свого роду обміном. Так, 1 квартира вже належала [PERSON] на праві власності по [ADDRESS] і була переоформлена на [PERSON], другому сину [PERSON] та батькам [PERSON] вони купили ще по 1-кімнатній квартирі в різних районах міста. Ніяких коштів(доплату) ні вона [PERSON] ні вони їй не сплачували. Позивачка при домовленості присутня не була, і у нотаріуса також. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, свідків, дослідивши матеріали цієї справи та справ № 592/2453/13-ц, № 592/12552/13-ц, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Під час розгляду справи встановлено, що згідно до свідоцтва про встановлення батьківства [PERSON] визнаний батьком [PERSON], який народився [INFO] (а.с.4-5) Відповідно до рішення Зарічного районного суду м. Суми [PERSON] з 03.07.2006 року повинен сплачувати аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] народження, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до настання повноліття (а.с.6) На підставі договору дарування квартири від 20.01.2004 року [PERSON] передав у власність [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.7) Даний договір недійсним в установленому законом порядку не визнавався. Як убачається із даного договору, спірна квартира належала [PERSON] на праві приватної власності та була ним отримана згідно з Договором купівлі-продажу від 20.10.1999 року, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу [PERSON] за № 4056. Крім цього, в цей же день, тобто 20.10.1999 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] продали [PERSON] 4-х кімнатну квартиру [ADDRESS] за 16 330 грн., про що свідчить договір купівлі-продажу, посвідчений також вказаним вище нотаріусом. (а.с. 50, 52 ц.с. № 592/2453/13-ц) На даний час власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно (а.с.5 ц.с. № 592/12552/13-ц ) З часу придбання цієї квартири у 1999 році та до цих пір [PERSON] разом із сином проживає в ній, але зареєстрована за адресою [ADDRESS] Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо якої встановлено ці обставини. Так, відповідно до договору оренди від 10.12.2013 року [PERSON] передала у оренду будинок [ADDRESS] [PERSON] на строк з 10.12.2003 року по 10.08.2004 року /а.с.56 ц.с.№ 592/12552/13-ц /, що підтверджується нотаріально засвідченими поясненнями [PERSON], остання підтвердила той факт, що [PERSON] уклав з нею договір оренди та проживав з моменту підписання договору сім місяців до серпня 2004 року за адресою: [ADDRESS] (а.с.80 ц.с.№ 592/12552/13-ц). 14.11.2013 року рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім»єю було відмовлено за необґрунтованістю, 05.02.2014 року рішенням Апеляційного суду Сумської області ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову про встановлення проживання позивачки з [PERSON] однією сім»єю в період часу з 2004 року по 2005 рік з тих підстав, що позивачка обрала неналежний спосіб захисту свого права власності на майно, набуте під час проживання однією сім»єю з відповідачем. (а.с.38-40) Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Зокрема, спірна квартира [ADDRESS] придбавалася саме у період 1999 рік, коли сторони проживали разом як сім»я без реєстрації шлюбу, що ними і не заперечується. В цей час майнові відносини між особами, які не перебували між собою в шлюбі регулювалися Законом України « Про власність». Зокрема, у ч.1 ст. 17 зазначено, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Так, позивачка до народження дитини-1998 року працювала на різних посадах, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 56-62) , а відповідач працював не офіційно на різних роботах, як сам і пояснив, довідку про доходи не надав. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з боку позивача зазначили, що дійсно [PERSON] та [PERSON] почали проживати разом з 1997 року в квартирі на [ADDRESS] з батьками відповідача, вони працювали- позивачка бухгалтером, а відповідач не знають ким і де, у [INFO] народилася у них дитина і восени 1999 року вони переїхали на [ADDRESS] в 1-кімнатну квартиру і приблизно в ній мешкав відповідач до 2005-2006 р.р., в той час позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною, особисто вони не були присутні при укладанні договору купівлі-продажу спірної квартири, достовірно не знаючи, за які кошти, в якому розмірі придбавалася квартира, хто розраховувався тощо. Проаналізувавши надані сторонами докази в їх сукупності, суд вважає, що [PERSON] суду не надала достатніх, беззаперечних доказів, з яких би суд міг зробити вмотивований висновок про те, що спірна квартира придбавалася за кошти як позивачки так і відповідача в результаті їх спільної праці, тобто не довела, що це майно набуте спільною працею чи коштами членами сім»ї- позивачки та відповідача. Помилковою є позиція позивачки, що до спірних відносин необхідно застосовувати положення СК України 2002 року, зокрема ст. 74 , адже суд з»ясовує обставини по придбанню квартири у 1999 році, коли цей кодекс ще не був прийнятий. Так, сама позивачка зазначала, що восени 1999 року перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною та отримала соціальну допомогу на утримання дитини, яка складає згідно листа Управління соціального захисту населення від 27.05.2014 року (а.с. 90-92) в середньому 22 грн. 20 коп., до цього працювала на ТОВ Сумська фабрика «Індтрикотаж» і отримувала зарплату за період часу з 1992 року по 2002 рік в середньому 87 грн. 50 коп. (а.с. 93) , але це не доводить і не дає підстави вважати, що саме цей дохід у розмірі ? його частини був вкладений у придбання квартири, адже сама позивачка говорила, що вона повністю за свої кошти утримувала всю сім»ю, оскільки відповідач ніде не працював, але з огляду на довідки з місяця роботи, управління соціального захисту населення та книжки з Ощадбанку(а.с. 94-95), позивачка не мала такого доходу, щоб витрачати кошти на їжу, одяг та ін.., а також відкладати і на квартиру. Так не доводить спільне придбання квартири і те, що позивачка народила спільну дитину, доглядала за нею, доглядала за бабусею відповідача, готувала їжу, прибирала, прала. Ці дії характеризують тільки спільне проживання як подружжя позивача та відповідача, а не факт придбання квартири як майна за спільну працю(кошти). Натомість, на спростування доводів позивачки, відповідач [PERSON], власник квартири, надав суду договори-купівлі продажу, показання свідка [PERSON], що дає суду підстави вважати, що квартира [ADDRESS] була придбана саме за рахунок квартири по [ADDRESS], яка належала сім»ї [PERSON]. Що ж стосується другого співвідповідача- [PERSON] , який є власником квартири, то до нього вимоги пред»явлені не були ( про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним тощо) , але він виразив свою позицію з приводу даного спору між сторонами, адже мова ведеться про його власність на даний час і можуть зачіпатися його інтереси. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed