Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини, посилаючись на те, що у 2012 році зареєструвала шлюб з відповідачем, мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Зазначає, що з квітня 2019 року, подружні стосунки з відповідачем не підтримує. Вважає, їх шлюбні відносини припиненими, спільне господарство між ними не ведеться. Вказує, що примирення між ними не можливе, а тому просить шлюб - розірвати. Крім того, зазначає, що дитина проживає разом з нею, відповідач не проявляє ніякої уваги до свого сина, матеріальної та моральної допомоги не надає. Просить стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частки з усіх доходів відповідача щомісяця, починаючи від дня пред`явлення позову і до досягнення сином повноліття. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач не заперечує проти позовних вимог про розірвання шлюбу та заперечує проти стягнення з нього на користь позивачки аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки з усіх видів його доходу. Посилаючись на те, що дитина проживає разом з ним, він займається його освітою без участі матері в цьому процесі. Також всі витрати на дитину робить батько. Мати навіть не намагається спілкуватися з сином, матеріально та морального його підтримувати. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Клопотань про слухання справи за відсутності від сторін не надходило, про дату час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі наявних матеріалів. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Шлюб між сторонами зареєстрований 26 жовтня 2012 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис № 715 від 26 жовтня 2012 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії № [NUMBER] . Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 Сімейного кодексу України. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За змістом ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги, що сторони припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, на даний час проживають за різною адресою, причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, позов підлягає задоволенню. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року визначено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності з ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Післяшлюбне прізвище позивачки визначити як « [PERSON] ». Щодо вимог позивачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, суд приходить до наступного. Позивачка в своєму позові зазначає, що малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Представник відповідача в своєму відзиві зазначає, що дитина проживає разом з ним, він займається його освітою без участі матері в цьому процесі. Також всі витрати на дитину робить батько. Мати навіть не намагається спілкуватися з сином, матеріально та морального його підтримувати. Згідно Акту підтвердження фактичного місця проживання від 02.06.2020 року, підписаного свідками, [PERSON] , разом з [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 50 імені Г.Л. Дівіної від 22.05.2020 за вих. № 02-1-26/49, [PERSON] навчається в 1-Б класі Миколаївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 50 імені Г.Л. Дівіної Миколаївської міської ради Миколаївської області. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 01.06.2021, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] . Рішення суду набрало законної сили 15.07.2021. Відповідно до ч. 1\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3\~ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1\~ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2\~ст. 182 Сімейного кодексу України\~визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і він може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до\~ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оцінюючи всі зібрані докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів не підлягають задоволенню, оскільки дитина мешкає разом з батьком, зазначене встановлено судовим рішенням що набрало законної сили, доказів зворотного позивачкою не надано. На підставі\~частини 1\~статті 142\~ЦПК України\~у разі\~визнання відповідачем\~позову до\~початку розгляду\~справи по\~суті,\~суд вирішує\~питання про\~повернення позивачу\~з державного\~бюджету 50\~відсотків сплаченого\~при поданні\~позову судового\~збору, за подання позовної заяви про розірвання шлюбу. Згідно із ч. 6\~ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial