Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом у якому вказує, що перебувала у фактичних шлюбних стосунках та проживала однією сімєю з [PERSON] з 01.12.2011 року і по день його смерті - 14.03.2014 року, що не заперечується рідними та близькими [PERSON] 25.11.2014 року вона народила дитину - сина [PERSON] батьком якого є [PERSON] Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень був вчинений відповідно до ст. 135 СК України Факт батьківства [PERSON] може біти підтверджено висновком молекулярно-генетичної експертизи, відповідно до якого визначити ступень спорідненості з [PERSON] і [PERSON], [PERSON],які є рідними дітьми [PERSON] Встановлення факту батьківства необхідно позивачці з метою забезпечення права дитини на спадкування після батька. Крім того, позивачка просить суд визнати [PERSON] спадкоємцем 1-ї черги після смерті [PERSON] У судовому засіданні позивачка та її адвокат заявлені позовні вимоги підтримали і просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечує, разом з тим пояснив, що у випадку встановлення кровної спорідненості [PERSON] і [PERSON] експертним шляхом, його довірителька н буде заперечувати проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] просив суд розглядати справу без його участі, про що надав суду відповідну заяву. разом з тим прибув у судове засідання та визнав позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка діє в інтересах малолітньої [PERSON], позов визнала у повному обсязі. 3-тя особа приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], звернулася до суду з заявою у якій просить розглядати справу без її участі. Вислухавши пояснення учасників процесу, думку адвоката, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Згідно розяснень наданих у ч. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства і стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року, суди, вирішуючи питання про те якою нормою закону слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Оскільки дитина [PERSON] народився 25.11.2014 року, то при вирішенні даного спору суд керується нормами Сімейного Кодексу України у редакції 2002 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року. Згідно ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Судом установлено, що 25.11.2014 року народився [PERSON], у свідоцтві про його народження матірю вказана [PERSON], а батьком [PERSON] (а.с.6). При цьому як установлено судом мати дитини ні на момент зачаття, ні на момент народження дитини, ні з ким у зареєстрованому у шлюбі не перебувала. Відомості про батька дитини записані за вказівкою матері, відповідно до ст.. 135 СК України. Згідно ч.2 ст. 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. На це ж саме вказується і у ч.3 п.3 вказаної вище Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року. Ст.. 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Так, судом установлено, що [PERSON] перебувала у фактичних шлюбних стосунках та проживала однією сімєю з [PERSON] з 01.12.2011 року і по день його смерті - 14.03.2014 року. Смерть [PERSON] підтверджується копією свідоцтва по смерть серії І-БК №294423 від 15.03.2014 року ( а.с.7). Крім того, рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015 року встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] з 01.12.2011 року по 14.03.2014 року ( а.с. 36-38), яке ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.10.2015 року залишено без змін. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, встановлені рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Запорізької області від 09.07.2015 року преюдиційні факти не потребують додаткового доказування у даному судовому розгляді. З метою визначення кровної спорідненості [PERSON] і [PERSON] судом за клопотанням позивачки було призначено проведення судової молекулярно-генетичної експертизи. Згідно висновку експерта №20-1007 від 05.11.2015 року [PERSON] Є Є.І. і [PERSON]І, можуть бути родичами по батьківській лінії, і можуть мати спільного батька ( л.д.79-88) Допитаний у судовому засіданні судовий експерт Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України [PERSON] підтвердила свій висновок, а крім того, пояснила, оскільки дослідження експертних зразків проводилося за принципом не «від батька до дитини», а « від брата до брата», то неможливо визначити абсолютні значення їх спорідненості. Наявність спільної Y-хромосоми, яка передається по чоловічій лінії спорідненості, у [PERSON] і [PERSON] не виключає їх спорідненість по батьківській лінії. Ймоврність випадкового збігу неспоріднених осіб унеможливлюється наявністю спільної Y-хромосоми у зразках біоматеріалу, які досліджувалися. Оскільки ніким не ставиться під сумнів батьківство [PERSON] по відношенню до [PERSON], то у суду також не виникають сумніви щодо висновку експерта. Доводи представника відповідача [PERSON] про відсутність абсолютних значень ймовірності батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON], також сумніви щодо правильності висновку експерта та побудова його на припущеннях, судом до уваги не приймаються як неспроможні. Згідно ст. 10 та ст.. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, і сторони у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Представник відповідача [PERSON] не довів перед судом переконливість своїх доводів, не скористався правом заявити клопотання про призначення повторної судової молекулярно-генетичної експертизи відповідно до приписів ст. 150 ЦПК України. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що докази, що засвідчують походження дитини - [PERSON] від [PERSON] зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства, а тому, в частині встановлення факту батьківства підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог про визнання [PERSON] спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] І,П., то суд виходить з такого. Згідно ст.. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. Ст. 1261 ЦК України визначає, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено вище, 14.03.2014 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. Спадкоємцями першої черги після його смерті є діти - [PERSON]І, [PERSON], [PERSON]І, тобто відповідачі у даній справі, які у встановленому законом подяку прийняли спадщину. Даний спір виник з необхідності встановлення факту батьківства [PERSON] по відношенню до [PERSON], аби останній мав право спадкувати після смерті [PERSON] Разом з тим, відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ст. 3 і ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України У ст. 16 ЦК України також визначено, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а крім того, визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Звертаючись з даним позовом в інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], обрала як спосіб захисту його порушеного права - визнання дитини спадкоємцем першої черги після померлого батька, але не визначила, яке право, свобода чи інтереси дитини порушені, ким вони не визнаються або оспорюються, а тому невідомо чи будуть ці права, свободи та інтереси порушені у майбутньому. Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні вимог про визнання [PERSON] спадкоємцем першої черги після померлого [PERSON] є безпідставними, і такими, що не грунтуються на законі, а отже, в їх задоволенні необхідно - відмовити.

Outcome: partial