Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-07 00:00:00

Позивач, Одеський Національний медичний університет, звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій просить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України суму витрат на навчання за період з 01.09.2002 року по 30.06.2008 рік у розмірі 32704,00 грн., суму виплаченої стипендії за період з 2002 року по 2008 рік в розмірі 12916,81 грн., та стягнути з [PERSON] на користь Одеського Національного медичного університету судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 09 липня 2002 року [PERSON], [INFO], вступила до Одеського Державного медичного університету на медичний факультет №1 «лікувальна справа». 09 липня 2002 року між [PERSON] та Одеським Державним медичним університетом було укладено угоду №150 про навчання за рахунок державного бюджету з метою отримання вищої освіти. 30.06.2008 року [PERSON] закінчила Одеський Державний медичний університет та 01 серпня 2008 року вступила до інтернатури за спеціальністю лікар акушер-гінеколог. Після закінчення інтернатури 30 червня 2011 року [PERSON] отримала розподіл до Савранської ЦРЛ та повинна була приступити до роботи, але до місця призначення за направленням не прибула та до роботи не приступила, чим порушила умови Угоди №150, а саме п.1.2.3, відповідно до якого: «студент зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ Україи і відпрацювати там не менше трьох років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше трьох років - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання». Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засідані проти задоволення позовних вимог заперечували, посилаючись на їх необґрунтованість. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, врахувавши надані пояснення сторін та їх представників, прийшов до наступного. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права,свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб визначений законами України. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В судому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 09 липня 2002 року [PERSON], [INFO], вступила до Одеського Державного медичного університету на медичний факультет №1 «лікувальна справа». 09 липня 2002 року між [PERSON] та Одеським Державним медичним університетом було укладено Угоду №150 про навчання за рахунок державного бюджету з метою отримання вищої освіти. 30 червня 2008 року [PERSON] закінчила Одеський Державний медичний університет та 01 серпня 2008 року вступила до інтернатури за спеціальністю лікар акушер-гінеколог. Після закінчення інтернатури, а саме 30 червня 2011 року [PERSON] отримала розподіл до Савранської ЦРЛ та повинна була приступити до роботи, але до місця призначення за направленням не прибула та до роботи не приступила, що підтверджується копією листа Одеської обласної державної адміністрації Управління охорони здоров'я №01-15/1777 від 20.02.2013 року, в якому вказано що [PERSON] не прибула та не приступила до виконання роботи з невідомих причин. Відповідно до п. 2.2.3 укладеної між сторонами 01.07.2003 р. Угоди №23, студент зобов'язується прибути після закінчення університету на місце працевлаштування за направленням МОЗ Україи і відпрацювати там не менше трьох років після закінчення інтернатури. В разі відмови їхати на працевлаштування за рішенням МОЗ України або відмови відпрацьовувати не менше трьох років - відшкодувати до державного бюджету вартість навчання. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов'язання виникають із підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема: з договорів та інших правочинів Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом ( ч. 1 ст. 598 ЦК України). Ці підстави зазначені в ст. 599, 600, 601, 604-609 ЦК України. За відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбаченого договором або законом, зобов'язання припиняється його виконанням, проведеним належним чином ( ст. 599 ЦК України). Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановленні договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Частиною 1 ст. 22 ЦК України встановлено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Представник позивача в обґрунтування суми понесених витрат Державного бюджету України на навчання [PERSON] за період з 01.09.2002 року по 30.06.2008 року, надав суду розрахунки, в яких вказується, що загальна сума витрат на навчання відповідачки за весь період складає 32704,00 грн. Окрім того представником позивача надано дані про нараховану стипендію [PERSON], яка в загальній сумі за весь період навчання складає 12916,81 грн. Однак, суд вивчивши надані розрахунки прийшов до висновку, про їх необґрунтованість. З наданих до суду розрахунків не можливо встановити з чого саме позивач виходив визначаючи суму заборгованості [PERSON] за період з 01 з 01.09.2002 року по 30.06.2008 року у розмірі 32704,00 грн., не надані докази, що підтверджують понесені витрати на зазначену суму. Також суд вважає за необхідне зазначити про наступне. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про освіту», громадяни України мають право на безкоштовну освіту в усіх державних навчальних закладах незалежно від статі, раси, національності, соціального і майнового стану, роду та характеру занять, світоглядних переконань, належності до партій, ставлення до релігії, віросповідання, стану здоров'я, місця проживання та інших обставин. Це право забезпечується: розгалуженою мережею навчальних закладів, заснованих на державній та інших формах власності, наукових установ, закладів післядипломної освіти; відкритим характером навчальних закладів, створенням умов для вибору профілю навчання і виховання відповідно до здібностей, інтересів громадянина; різними формами навчання -очною, вечірньою, заочною, екстернатом, а також педагогічним патронажем. Держава здійснює соціальний захист вихованців, учнів, студентів, курсантів, слухачів, стажистів, клінічних ординаторів, аспірантів, докторантів та інших осіб незалежно від форм їх навчання і типів навчальних закладів, де вони навчаються, сприяє здобуттю освіти в домашніх умовах. Положеннями пунктів 2- 4, 8 Постанови КМУ від 22.08.1996 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням» встановлено, що випускники вищих навчальних закладів, яким присвоєно кваліфікацію фахівця з вищою освітою різних освітньо-кваліфікаційних рівнів і які працевлаштовані на підставі направлення на роботу, вважаються молодими фахівцями протягом трьох років з моменту укладення ними трудового договору із замовником. Час навчання в інтернатурі до цього терміну не включається. Формування державного замовлення на підготовку фахівців з вищою освітою здійснюється згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2013 р. № 306 «Про затвердження Порядку формування державного замовлення на підготовку фахівців, наукових, науково-педагогічних та робітничих кадрів, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів». Міністерства, інші центральні органи виконавчої влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації, враховуючи інтереси замовника, доводять державне замовлення до підпорядкованих їм вищих навчальних закладів. Керівники вищих навчальних закладів після зарахування осіб на навчання за державним замовленням укладають з ними угоду. Випускники, які уклали угоду з вищим навчальним закладом після зарахування на навчання, повинні відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років. Відповідно п. 14 зазначеного Порядку у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням, звільнення із служби за контрактом військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу у зв'язку з набранням законної сили обвинувальним вироком суду або рішенням суду про притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного корупційного правопорушення, через службову невідповідність, у зв'язку з позбавленням військового звання в дисциплінарному порядку, за порушення дисципліни, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, особою рядового і начальницького складу протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати. З аналізу вищезазначених норм вбачається, що саме держава бере на себе зобов'язання щодо фінансування та забезпечення працевлаштування випускників вищих навчальних закладів. Враховуючи зазначене, саме державі в особі уповноважених на то органів та посадових осіб, надано права на звернення до суду за захистом порушених прав, а саме відшкодування витрат понесених з Держаного бюджету України. Виходячи зі змісту позовної заяви суд вбачає, що позивачем не доведено правових підстав для звернення до суду з позовом в інтересах держави чи наявності порушеного права самого позивача. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінивши надані докази у їх сукупності, прийшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог, у зв'язку з чим відсутністю підстав для їх задоволення.

Outcome: dismissed