Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

Позивач Корпорація «Індустріальна спілка Донбасу» звернулася до суду з позовом до [PERSON] про захист ділової репутації юридичної особи та спростування недостовірної інформації. В обґрунтування позову вказує, що [INFO] року о 07.04 годин (17.04 годин за Київським часом) на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] поширив недостовірну інформацію про Корпорацію «Індустріальна спілка Донбасу», вказавши таке «Хочу зазначити, , що Корпорацією «ІСД» фактично також здійснюється фінансування тероризму…», яка не відповідає дійсності, оскільки позивач ніколи не здійснював фінансування тероризму. Зазначеною інформацією було завдано шкоди діловій репутації позивача, оскільки позивач є клієнтом численних українських та міжнародних банків ті інших міжнародних фінансових організацій, безпідставні звинувачення позивача можуть мати наслідком відмови у співробітництві іноземних клієнтів позивача у співпраці. Позивач просить визнати поширену інформацію такою, що не відповідає дійсності та завдає шкоди діловій репутації позивача та зобов'язати відповідача спростувати зазначену інформацію шляхом публікації відповідачем в соціальній мережі спростування даного повідомлення. Представник позивача в судове засідання не з'явився, позовні вимоги підтримав, просить задовольнити позов в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання з'явився, позов не визнав повністю, надав письмові заперечення проти позову /а.с. 36-40/, згідно яких вказала, що інформація яка була поширена відповідачем є достовірною, крім того інформація розповсюджена відповідачем має суспільний інтерес та недопустимо її обмежувати. Також пост відповідача в соціальній мережі є фактично публічним зверненням до голови Служби безпеки України з метою перевірки та реагування на інформацію, що є предметом оскарження.. Прдеставник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Судом досліджені докази по справі: - витяг з повідомлення відповідача в соціальній мережі «Facebook» /а.с. 10-15/, згідно якого підтверджується розміщення інформації відповідачем в соціальній мережі; - відповідь голови служби безпеки України на звернення відповідача /а.с. 42/, згідно якого підтверджується відповідь на звернення відповідача; В судовому засіданні встановлено: [INFO] року о 07.04 годин (17.04 годин за Київським часом) на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] поширив інформацію про Корпорацію «Індустріальна спілка Донбасу», вказавши таке «Хочу зазначити, , що Корпорацією «ІСД» фактично також здійснюється фінансування тероризму…». [INFO] року народним депутатом України [PERSON] подано заяву про вчинення кримінального правопорушення в порядку ст. 214 КПК України до Голови Служби безпеки України, Генерального прокурора України та міністра внутрішніх справ України з вимогою вжити заходів зупинення фінансування тероризму з боку корпорації «ІСД» Вказану заяву, було також оприлюднено на своїй сторінці в соціальній мережі «Facebook» [PERSON] [INFO] року. На звернення [PERSON], головою служби безпеки України 2 березня 2016 року було надано відповідь, що заяви останнього про вчинення кримінального правопорушення розслідуються головним слідчим управлінням Служби безпеки України в кримінальному провадженні №22015000000000109 за ознаками злочинів передбачених ч.2 ст. 205, ч.5 ст. 191 КК України. Вивчивши письмові докази по справі надані суду, проаналізувавши об'єктивні дані, що вищевикладені в судовому рішенні, засновані на представлених сторонами й досліджених судом доказах, суд вважає що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Згідно з ч. 1 ст. 91 ЦК України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Згідно ст. 94 ЦК України встановлено, що юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Особисті немайнові права юридичної особи захищаються відповідно до глави 3 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом з тим, згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Відповідно до положень п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Закону України «Про статус народного депутата України» народний депутат має право на депутатське звернення до органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, керівників підприємств, установ і організацій, незалежно від форм власності та підпорядкування, об'єднань громадян з питань, пов'язаних з депутатською діяльністю, і брати участь у розгляді порушених ним питань. Згідно роз'яснень викладених в п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму ВСУ, що у випадку звернення особи з заявою до правоохоронних органів слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10.04.2003 №8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Відповідно до абз.5 п.3 Рішення КСУ, Конституційний Суд України вважає, що звернення громадян до правоохоронного органу, що містять певні відомості про недодержання посадовими або службовими особами, передаються чи повідомляються не зметою доведення таких відомостей до громадськості чи окремих громадян, а з метою їх перевірки уповноваженими на це законом іншими посадовими особами. Тому такі звернення не можуть вважатися поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам посадової чи службової особи правоохоронного органу. Відповідно до абз.7-9 Рішення КСУ, наявність у зверненнях до правоохоронного органу завідомо неправдивих відомостей тягне за собою дисциплінарну, цивільно-правову, адміністративну або кримінальну відповідальність згідно з законодавством України. Зокрема, України про адміністративні правопорушення передбачають адміністративну відповідальність за поширювання неправдивих чуток, що можуть викликати паніку серед населення або порушення громадського порядку, та за повідомлення завідомо неправдивих відомостей органам реєстрації актів громадянського стану, згідно до Кримінального кодексу України встановлюється кримінальна відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, підпалу або інших дій, які загрожують загибеллю людей чи іншими тяжкими наслідками (стаття 259), завідомо неправдиве повідомлення суду, прокурору, слідчому або органу дізнання про вчинення злочину (стаття 383) В резолютивній частини Рішення КСУ робиться висновки про те, що викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, нана думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов»язків порушено її право, нее може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам осіб. Статтею 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Ураховуючи викладене, суд вважає, що позивач не надав доказів того, що звернення відповідача до Генеральної прокуратури України, Служби Безпеки України, та МВС було направлене не на реалізацію прав народного депутата та конституційних прав, а на розповсюдження завідомо неправдивої інформації, оскільки таке звернення є способом реалізації права відповідача на звернення до відповідних органів. На підставі ст. 91, 94, 277, 297, 299 ЦК України,

Outcome: dismissed