Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-02 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення незаконно утриманих із заробітної плати грошових коштів при звільненні, в позовній заяві вказала, що вона працювала у відповідача на посаді генерального директора. 02.12.2013р. вона подала заяву про звільнення за власним бажанням. 11.12.2013р. був виданий наказ №82-о/с про звільнення її за власним бажанням з 16.12.2013р. за ст.38 КЗпП України, з зазначенням про необхідність сплати компенсації за 38 днів щорічної невикористаної відпустки за період з 13.12.2013р. по 16.12.2013р. Листом від 12.12.2013р. за вих.№01/185 відповідач повідомив її що відповідно до наказу від 11.12.2013р. №303-агд «Про перерахунок» здійснено перерахунок зайво використаних коштів за додаткову соціальну відпустку за 2009,2010,2011р.р. Оскільки з наказом від 11.12.2013р. №303-агд її не ознайомлювали, вона, листом від 14.12.2013р., звернулась до відповідача з проханням надати їй розрахунковий лист - довідку про суму нарахованої заробітної плати за грудень 2013р., суми податків після всіх утримань, а також надати копію наказу від 11.12.2013р. Крім того, вона повідомила, що не згодна з утриманням нарахованої заробітної плати за грудень 2013р. та надала повторно документи, що надають їй право на додаткову соціальну відпустку. Однак відповідач відповіді їй не надав. 17.01.2014р. вона повторно звернулась до відповідача про надання їй розрахункового листа за грудень 2013р. , однак це звернення залишилось без відповіді. З метою захисту свого порушеного права вона звернулась до Територіальної державної інспекції праці у Запорізькій області. За результатами перевірки інспекція праці надала відповідь від 14.02.2014р. №04-М0047-1, в якій повідомила, що відповідно до наказу №303-агд від 11.12.2013р. генеральним директором Панькіним В.М. було наказано бухгалтерії здійснити перерахунок та утримати кошти нараховані їй соціальні відпустки за 2009,2010,2011р.р. (додаткова соціальна відпустка була використана також і за 2008р.). Підставою для прийняття такого рішення відповідача в наказі назначена відсутність рішення органу опіки та піклування про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, обов'язкова наявність якого не передбачена жодним законодавчим або іншим нормативним документом. Ч.2 ст. 127 КЗпП України, містить вичерпаний перелік підстав, які дають право проводити відрахування із заробітної плати, проте відрахування за раніше надану соціальну відпустку цією нормою не передбачено. Крім того відрахування були проведені в розмірах, які значно вище ніж передбачені. Ст.128 КЗпП України, та проведені з компенсаційних виплат, а саме з компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, що прямо заборонено ст.129 КЗпП України. Крім того, Державною інспекцією праці також було встановлено, що відрахування проведені відповідачем безпідставно без згоди позивачки, чим позбавили позивачку права отримувати компенсації за невикористані соціальні відпустки за 2012 та 2013р. Також Територіальною інспекцією праці у Запорізькій області було зазначено, що генеральний директор КЗ «Запорізька обласна філармонія» Запорізької обласної ради Панькін В.М., яким безпосередньо допущено зазначені порушення вимог трудового законодавства, звільнений. Оскільки відповідач здійснив незаконне відрахування із заробітної плати при її звільненні, чим допустив порушення її законних прав та інтересів, просить стягнути з відповідача за дні додаткової соціальної відпустки за 3 роки - 5828,22грн. Під час судового розгляду справи позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги, шляхом їх збільшення. В остаточній уточненій позовній заяві, уточнила позовні вимоги та просила, у відповідності до ст.ст.116,117 КЗпП України, стягнути з відповідача незаконно утримані кошти за дні додаткової відпустки в розмірі 4239грн. 38коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені за період з 17.12.2013р. по 16.02.2015р. 75740грн.50коп. а всього 79979грн. 88коп. В судове засідання позивачка та її представник не з'явились, про час розгляду справи повідомлялись своєчасно. Позивачка надала суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Представник відповідача позов не визнав, надав суду письмові заперечення, просив в його задоволенні відмовити, в судовому засіданні пояснив, що позивачка протиправно вимагає стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при її звільненні. Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника, частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи організації є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушенням власником або уповноваженим ним органом строків розрахунку при звільненні і вина власника або уповноваженого ним органу. У лютому 2014р. юрисконсульт відповідача - Кузнєцов А.О. особисто телефонував позивачці та запросив до філармонії для отримання її грошових коштів, однак позивачка відмовилась прийти, та повідомила, що буде звертатися до суду, у подальшому на телефонні дзвінки не відповідала. Крім телефонних розмов з позивачкою?їй надсилались поштові повідомлення про отримання грошових коштів, однак всі листи повернулись за спливом строку зберігання. Оскільки відповідач, з лютого 2014р., неодноразово намагався повернути позиваці грошові кошти, а вона, зловживаючи своїми правами ухилялась від їх отримання (відключила телефон, не отримувала рекомендовані листи, виїжджала за межі України, тривалий час знаходилась за кордоном, її представник [PERSON] не мала в дорученні права отримання грошей) і відповідач використав всі можливі заходи для вирішення спору в досудовому порядку, не вважає свої дії винними, а тому у відповідності до ст.117 КЗпП України, просить в позові [PERSON] відмовити. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON] які підтвердили, що позивачці були відомі всі письмові докази та накази про її звільнення, вона в день звільнення отримала трудову книжку та нараховані їй грошові кошти які не були спірними, про що свідчить її особистий підпис в реєстраційній книзі, в подальшому після отримання висновків інспекції праці, про неправомірне відрахування, адміністрація їх закладу приймала безліч засобів для явки [PERSON] до закладу, однак вона свідомо від явки ухилялась. Суду були передані відомості з особової справи позивачки з відділу кадрів. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представника відповідача, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного: Судом встановлено, що позивачка працювала у відповідача на посаді генерального директора. 02.12.2013р. вона подала заяву про звільнення за власним бажанням. 11.12.2013р. був виданий наказ №82-о/с про звільнення її за власним бажанням з 16.12.2013р. за ст.38 КЗпП України, з зазначенням про необхідність сплати компенсації за 38 днів щорічної невикористаної відпустки за період з 13.12.2013р. по 16.12.2013р. Відповідно до наказу від 11.12.2013р. №303-агд «Про перерахунок» здійснено перерахунок зайво використаних коштів за додаткову соціальну відпустку за 2009,2010,2011р.р., про що була повідомлена позивачка листом від 12.12.2013р. за вих.№01/185. Позивачка отримала повний розрахунок та свою трудову книжку 16.12.2013р. про що свідчить її особистий підпис в журналі обліку трудових книжок. Не погоджуючись з сумою отриманих грошових коштів [PERSON] звернулась до Територіальної державної інспекції праці у Запорізькій області, з метою захисту своїх трудових прав. За результатами перевірки інспекція праці зробила висновок №04-М0047-1 від 14.02.2014р. в якому повідомила, що відповідно до наказу №303-агд від 11.12.2013р. генеральним директором Панькіним В.М. було наказано бухгалтерії здійснити перерахунок та утримати кошти нараховані їй соціальні відпустки за 2009,2010,2011р.р. (додаткова соціальна відпустка була використана також і за 2008р.). Підставою для прийняття такого рішення відповідача в наказі назначена відсутність рішення органу опіки та піклування про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, обов'язкова наявність якого не передбачена жодним законодавчим або іншим нормативним документом. Ч.2 ст. 127 КЗпП України містить вичерпаний перелік підстав, які дають право проводити відрахування із заробітної плати, проте відрахування за раніше надану соціальну відпустку цією нормою не передбачено. Крім того відрахування були проведені в розмірах, які значно вище ніж передбачені. Ст.128 КЗпП України, та проведені з компенсаційних виплат, а саме з компенсації невикористаних днів щорічної відпустки, що прямо заборонено ст.129 КЗпП України. Крім того, Державною інспекцією праці також було встановлено, що відрахування проведені відповідачем безпідставно без згоди позивачки, чим позбавили позивачку права отримувати компенсації за невикористані соціальні відпустки за 2012 та 2013р. Також Територіальною інспекцією праці у Запорізькій області було зазначено, що генеральний директор КЗ «Запорізька обласна філармонія» Запорізької обласної ради Панькін В.М., яким безпосередньо допущено зазначені порушення вимог трудового законодавства, звільнений. Зазначені висновки ТДІзПП повністю відповідають нормам трудового законодавства України, тому суд погоджується з тим, що відрахування із заробітної плати позивачки [PERSON] при її звільнені вчинені відповідачем неправомірно, а тому позовні вимоги позивачки в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню, сума 4239,38грн. підлягає стягненню з відповідача примусово. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що після отримання відповідачем висновку ТДІзПП №04-М0047-1 від 14.02.2014р. адміністрацією закладу відповідача приймалися заходи щодо вирішення зазначеного трудового спору з [PERSON] Відповідно до ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника, частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Підставою відповідальності власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи організації є склад правопорушення, який включає два юридичних факти - порушенням власником або уповноваженим ним органом строків розрахунку при звільненні і вина власника або уповноваженого ним органу. У лютому 2014р. юрисконсульт відповідача Кузнєцов А.О. особисто телефонував позивачці та запросив до філармонії для отримання її грошових коштів, однак позивачка відмовилась прийти, та повідомила, що буде звертатися до суду, у подальшому на телефонні дзвінки не відповідала, відключивши телефон. Крім телефонних розмов з позивачкою?їй надсилались поштові повідомлення про отримання грошових коштів, однак всі листи повернулись за спливом строку зберігання. Фактично з моменту звільнення 16.12.2013р. до суду з позовом вона звернулася лише у червні 2014р. Оскільки відповідач, з лютого 2014р., неодноразово намагався повернути позиваці грошові кошти, а вона, зловживаючи своїми правами ухилялась від їх отримання (відключила телефон, не отримувала рекомендовані листи, виїжджала за межі України, тривалий час знаходилась за кордоном, її представник [PERSON] не мала в дорученні права отримання грошей) і відповідач використав всі можливі заходи для вирішення спору в досудовому порядку, суд не вважає дії відповідача винними, а тому у відповідності до ст.117 КЗпП України, не може покласти на відповідача обов'язок про сплаті [PERSON] середнього заробітку за весь час затримки в сумі 75740грн.50коп. Вказану частину позовних вимог позивачки, суд вважає не доведеною тому вона задоволенню не підлягає. Суд вважає, що позивачкою не надано доказів, передбачених КЗпП України, на решту її вимог, тому в їх задоволені необхідно частково відмовити.

Outcome: partial