Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування м. Черкаси, що діє в інтересах [PERSON] , яка народилась [INFO] та [PERSON] , яка народилась [INFO] , звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, посилаючись на те, що громадяни [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] . В 2018 році малолітні [PERSON] перебували на обліку в службі у справах дітей, як діти, які зазнали фізичного насильства. Станом на 2018 рік, за інформацією дошкільного навчального закладу (ясла-садок) комбінованого типу № 33 «Супутник» м. Черкаси у вихованки закладу [PERSON] на сідницях були виявлені численні синці та садна. 03.04.2018 малолітню [PERSON] оглянуто в Черкаській обласній дитячій лікарні та зазначено діагноз - крововилив в області сідниць. З пояснень матері [PERSON] було встановлено, що з батьком дітей вона в шлюбі не перебувала, батько своє батьківство стосовно доньок не встановив, спільно вони не проживали. Родина постійно змінювала місце проживання. При відвідуваннях було встановлено, що матір`ю не створені умови для проживання та виховання малолітніх дітей. Громадянка [PERSON] відмовлялася від пояснень. Дід малолітніх [PERSON] , повідомив, що його донька [PERSON] має неадекватну поведінку та часті істерики, за його спостереженнями донька та її співмешканець [PERSON] регулярно вживають алкогольні напої та наркотичні речовини. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини виконавчого комітету Черкаської міської ради, яке відбулося в квітні 2018 року громадянка [PERSON] погодилася влаштувати малолітніх доньок до КЗ «Черкаський обласний спеціалізований будинок дитини» ЧОР терміном на шість місяців у зв`язку зі складними життєвими обставинами. Але потім від пропозиції категорично відмовилася. Громадянка [PERSON] активно співпрацювала з Черкаським міським центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді та 11.10.2018 була знята із соціального супроводу у зв`язку з мінімізацією складних життєвих обставин. 03.10.2019 працівниками Черкаського відділу поліції за адресою: [ADDRESS] було виявлено двох малолітніх дітей. Під час перевірки фактів з`ясувалося, що малолітніх [PERSON] залишила мати на сторонніх осіб у вересні 2019 року, і з того часу вона не цікавиться дітьми, не допомагає утримувати дітей матеріально, не підтримує з дітьми зв`язків, місце перебування її взагалі невідомо. Стосовно малолітніх складено АКТ органу внутрішніх справ України та закладу охорони здоров`я про підкинуту чи знайдену дитину та її доставку. 15.10.2019 рішенням виконавчого комітету Черкаської міської ради № 1132 та № 1133 малолітнім [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] , надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. 15.11.2019 до служби у справах дітей звернулася громадянка [PERSON] із заявою про передачу на виховання в її родину малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] . Заявниця повідомила, що громадянин [PERSON] встановив своє батьківство щодо дітей. Разом з ним родина планує проживати у квартирі, частина якої належить на праві приватної власності батькові дітей. Громадянка [PERSON] працювала, мала стабільний дохід, позитивно характеризувалася за місцем роботи. На її підтримку виступили представники релігійної конфесії мормонів, які обіцяли підтримати родину. Громадянка [PERSON] , в чергове підписала договір про співпрацю з Центром соціальних служб (далі Центр). За інформацією адміністрації КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради», мати регулярно відвідувала малолітніх в закладі, виконувала рекомендації фахівців. За інформацією фахівців Центру соціальних служб громадянка [PERSON] виконувала рекомендації фахівців, працювала, цікавилася дітьми. 13.02.2020 було ухвалено рішення щодо передачі малолітніх [PERSON] та [PERSON] в родину матері [PERSON] 28.02.2021до КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради» працівниками ювенальної превенції доставлені малолітні [PERSON] та [PERSON] . За попередніми матеріалами встановлено, що діти опинилися в складних життєвих обставинах через регулярне вживання матір`ю [PERSON] алкогольних напоїв. Громадянка [PERSON] тричі відвідала службу у справах дітей та отримала консультацію щодо переліку документів для вирішення питання повернення малолітніх на виховання в родину. Батько [PERSON] до служби у справах дітей не звертався. 28.04.2021 на засіданні Комісії було розглянуто матеріали щодо ситуації, яка склалася в родині малолітніх [PERSON] та [PERSON] . Заслухавши матеріали справи, врахувавши побажання батьків, члени Комісії запропонували надати батькам термін для підготовки відповідного пакету документів для повернення малолітніх на виховання в родину. Станом на 01.06.2021 громадяни [PERSON] та [PERSON] не зверталися до служби у справах дітей із заявами щодо повернення малолітніх на виховання в їх родину. Зібраними документами підтверджено, що протягом тривалого часу громадяни [PERSON] та [PERSON] зловживають батьківськими обов`язками по вихованню та утриманню малолітніх, не виявляють своєї зацікавленості щодо життя, здоров`я, духовного та морального розвитку дівчат. Просить позбавити батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] щодо малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] . Стягнути з громадянки [PERSON] , [INFO] , уродж. м. Черкаси, ідент. код невідомий, не працює, що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , аліменти в розмірі 1/3 всіх видів доходу(заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] , на їх утримання, на особовий рахунок кожної дитини у відділенні державного Ощадного банку України починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття. Стягнути з громадянина [PERSON] , [INFO] , уродж. м. Черкаси, ідент. код. невідомий, не працює, що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , засоби зв`язку відсутні, аліменти в розмірі 1/3 всіх видів доходу(заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] , на їх утримання, на особовий рахунок кожної дитини у відділенні державного Ощадного банку України починаючи з моменту надходження позовної заяви до суду та до повноліття. Малолітніх [PERSON] , яка народилась [INFO] , та [PERSON] , яка народилась [INFO] , передати органу опіки та піклування м. Черкаси для подальшого влаштування. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиву. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався.. Відзив на позов від відповідача [PERSON] , заяви з процесуальних питань у межах справи до суду не надходили. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заслухавши сторони, суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частин першої, четвертої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Судом встановлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, зокрема, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Звернувшись до суду із позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно дітей: [PERSON] , [PERSON] , орган опіки та піклування м. Черкаси посилається, зокрема, на те, що протягом тривалого часу зловживають батьківськими обов`язками по вихованню та утриманню малолітніх дітей, не виявляють своєї зацікавленості щодо життя, здоров`я, духовного та морального розвитку дівчат. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Аналогічний висновок зазначений у постановах Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 595/1638/19, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. За положенням частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Такий висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову та позбавлення одного із батьків батьківських прав. При вирішенні такої категорії спорів судам слід мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду: від 08 травня 2019 року у справі № 409/1865/17-ц (провадження № 61-4022св19); від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18); від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19); від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19); від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20). Суд бере до уваги, що позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У даній справі судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] та [PERSON] не бажають спілкуватися з дочками та брати участь у їх вихованні, остаточно і свідомо самоусунулися від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Позивач в позовній заяві зазначає: «За інформацією адміністрації КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради», мати регулярно відвідувала малолітніх в закладі, виконувала рекомендації фахівців. За інформацією фахівців Центру соціальних служб громадянка [PERSON] виконувала рекомендації фахівців, працювала, цікавилася дітьми.». Крім того в позовній заяві зазначено, що [PERSON] неодноразово підписувала договір про співпрацю з Центром соціальних служб, тричі відвідувала службу у справах дітей та отримала консультацію щодо переліку документів для вирішення питання повернення малолітніх на виховання в родину. З інформації КЗ «Черкаський обласний центр соціально-психологічної реабілітації дітей Черкаської обласної ради» від 27.09.2021 року № 422 вбачається, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] перебувають у Центрі з 28.02.2021 року по теперішній час. Мама дітей, [PERSON] , регулярно відвідує дітей в Центрі, спілкується з ними в телефонному режимі, цікавиться їх життям, здоров`ям, передає дітям фрукти та солодощі. Діти радіють спілкуванню з мамою, бажають повернутися додому. Відповідно до характеристики від 24.09.2021 року директора ТОВ «Богуславський племінний репродуктор «Авторитет», [PERSON] працює тренером коней на ТОВ «Богуславський племінний репродуктор «Авторитет» з 15 вересня 2021 року. За час роботи зарекомендувала себе як відповідальний і дисциплінований працівник, який може проявити ініціативу і прийняти правильне рішення в питаннях, що стосуються його професійної діяльності і знаходиться в межах його компетенції. Взаємовідносини з колективом склалися хороші, підтримує співробітників в складний період, але при цьому дотримується корпоративних правил і норм. [PERSON] без шкідливих звичок, багато читає. Відповідно до характеристик з місця проживання, [PERSON] характеризується з позитивної сторони. Згідно довідки КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» від 28.09.2021 року [PERSON] до лікаря-психіатра КНП «Черкаський обласний психоневрологічний диспансер Черкаської обласної ради» за допомогою не зверталася. Згідно довідки КНП «Черкаський обласний наркологічний диспансер Черкаської обласної ради» від 28.09.2021 року № 914, [PERSON] не зверталась за медичною допомогою в НКП «Черкаський обласний наркологічний диспансер Черкаської обласної ради». Стороною позивача також не доведено, що батько дітей не бажає приймати участь у їх утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому погіршення особистих стосунків батька і дитини чи батьків самої дитини може мати тимчасовий характер і не є підставою для позбавлення батьківських прав. Висновок виконавчого комітету Черкаської міської ради від 23.06.2021 року № 397/30-03-03 не підтверджує, що [PERSON] , який не має негативних характеристик, свідомо та остаточно знехтував своїми обов`язками відносно дітей, втратив цікавість до дитини, а інтереси дітей вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав. Статтею 19 СК України встановлено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав оцінюється судом як один із доказів, і суд може не погодитись з таким висновком, якщо він є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Указану правову позицію викладено також у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20). Дослідивши докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку, що прагнення відповідачів налагодити з дітьми відносини, відсутність доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачів від виконання батьківських обов`язків щодо дітей, а також враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, є підставою про відмову у задоволенні позову про позбавлення відповідачів батьківських прав. Враховуючи, що у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, суд не вирішує питання щодо стягнення аліментів та розподілу судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed