Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом до відповідачів про визнання недійсними та скасування рішення сесії Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, державних актів на право власності на земельні ділянки та припинення права власності на земельні ділянки, знесення самочинно збудованого майна. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником ј частини житлового будинку, надвірних будівель та споруд, що виділені в натурі, які розташовані в [ADDRESS] та які вона успадкувала після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . Рішенням Бобровицького районного суду від 27.07.2017 визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по ј частині за нею, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , який в подальшому свою ј частку будинку подарував [PERSON] . Ухвалою Бобровицького районного суду від 29.01.2019 було затверджено мирову угоду в справі про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності з виділом часток в натурі житлового будинку, надвірних будівель та споруд за вищезазначеною адресою згідно якої їй виділено ј частину в натурі. В 2019 році [PERSON] збудувала без дозвільних документів прибудову до житлового будинку та навіс. Добудова не дає змоги заїхати на подвір`я автомобілем та зменшує прохід до частини будинку, яка їй належить, що підтверджується актами від 25.09. та 17.12.2019. Під час звернень до органу місцевого самоврядування та державного реєстратора вона дізналася, що земельні ділянки площею 0,25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, а також площею 0,4647 га. для ведення селянського господарства перебувають у приватній власності [PERSON] . Вважає, що приватизація зазначених вище земельних ділянок [PERSON] відбулася незаконно, що тим самим порушує її права на отримання їх у власність. [PERSON] приватизувала присадибну земельну ділянку площею 0, 25 га. в 2006 році, не маючи правовстановлюючих документів на житловий будинок, оскільки лише в 2017 році судовим рішенням визнано за всіма спадкоємцями після смерті батька право власності на житловий будинок по [ADDRESS] . Так як вона має у власності ј частину будинку, виділену в натурі, то відповідно до вимог ст. 120 ЗК України до неї переходить і право власності на ј частину земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, а тому рішення сесії сільської ради та державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку підлягають скасуванню. У рішенні 11 сесії 4 скликання сільської ради від 29.06.2004, яке додане до позовної заяви зазначено, що у власність передається земельна ділянка для обслуговування жилого будинку і господарських споруд і для ведення селянського господарства, однак у вказаному рішенні зазначена лише одна площа земельної ділянки, а саме 0, 25 га. - для обслуговування жилого будинку; площа земельної ділянки для ведення селянського господарства не зазначена взагалі, а в державних актах на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417 та серії ЧН №008418 від 27.07.2006, що видані [PERSON] зазначено, що державний акт виданий на підставі рішення 11 сесії 24 скликання Веприцької сільської ради від 29.06.2004. Крім того, приватизація [PERSON] земельної ділянки площею 0, 4647 га. порушує її права на отримання частини земельної ділянки у власність як однієї із спадкоємців після смерті [PERSON] , а тому згідно ст. 1216 та 1218 ЦК України вона має право на частинe вищевказаної земельної ділянки. Враховуючи викладене, просить визнати недійсним та скасувати рішення 11 сесії 4 скликання від 29.06.2004 Веприцької сільської ради Бобровицького району «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки» в частині надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 25 га - для обслуговування жилого будинку і господарських споруд та площе. 0,4647 га (ріллі) - для ведення селянського господарства; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417, виданий 27.07.2006 [PERSON] та припинити право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд; визнати недійсним та скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008418, виданий 27.07.2006 [PERSON] та припинити право власності на земельну ділянку площею 0, 4647 га. для ведення особистого селянського господарства, які розташовані в [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] знести самочинно збудовану прибудову до житлового будинку за вищезазначеною адресою. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити з підстав, викладених у позові. Надали відповідь на відзив, в якому зазначили, що строк позовної давності не був пропущений, як зазначає відповідачка, так як про порушення свого права [PERSON] дізналася 23.04.2020 після отримання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в який містилася інформація про зареєстроване право власності на земельні ділянки за [PERSON] . Також вказали, що відповідачка [PERSON] у відзиві на позов фактично визнала і підтвердила право [PERSON] на частину земельної ділянки, призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Не заперечували, що [PERSON] має право на ј частку земельної ділянки. У наданому суду відзиві зазначили, що відповідно до рішення суду від 27.07.2017 за позивачкою, відповідачами та [PERSON] було визнано право власності по ј частині на житловий будинок з господарськими будівлями. Після того як [PERSON] подарував свою частину будинку [PERSON] , вона набула право власності на 2/4 частини будинку. Оскільки [PERSON] є власницею 2/4 частин житлового будинку, а отже і є власницею 2/4 частин земельної ділянки, визнання судом рішення сесії сільської ради недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку для обслуговування жилого будинку площею 0, 25 га. порушуватиме її права на володіння частиною земельної ділянки. Земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства надана у власність [PERSON] згідно рішення сесії сільської ради і вона весь час обробляє вказану землю самостійно, на ній відсутні будь-які житлові будинки і споруди. В 2006 році при оформленні права власності на земельні ділянки від позивачки не приховувався даний факт, а тому звертаючись із позовом в 2020 році останньою пропущений строк позовної давності. Просили застосувати строк позовної давності у відповідності до вимог ст. 267 ЦК України. Також заперечували проти задоволення позовної вимоги щодо самовільно збудованого майна, оскільки навіс збудований на земельній ділянці [PERSON] і остання не заперечує проти такої добудови. Крім того, земельна ділянка не розділена між спадкоємцями і добудова жодним чином не порушує права позивачки як користувача земельної ділянки. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце судового засідання повідомлена належним чином. Згідно наданої нею заяви, просить справу розглядати без її участі та відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки будинок має три власники і кожен з них має окремий вхід до свого житлового приміщення, а збудована нею прибудова жодним чином не порушує права [PERSON] , так як вона зведена біля входу до її частини будинку (а.с.143). Представник Новобасанської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області в судове засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що оскільки позивачка [PERSON] є власницею ј частини житлового будинку та надвірних будівель і споруд в [ADDRESS] , сільська рада не заперечує проти задоволення позову в частині визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд площею 0, 25 га. та зобов`язання [PERSON] знести самочинну збудовану прибудову до будинку. В задоволенні решти позовних вимог просить відмовити (а.с. 68, 69). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] набула право власності на земельні ділянки згідно рішення 11 сесії 4 скликання Веприцької сільської ради від 29.06.2004. Приватизація земельних ділянок площею 0, 25 га. та 0, 4647 га. проводилася у відповідності до чинного на той час законодавства згідно заяви [PERSON] . Згідно записів в погосподарській книзі, користувачем даних земельних ділянок до смерті був [PERSON] . Жодних правовстановлюючих документів на землю він не мав. Після смерті [PERSON] земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства перейшла у вільний присадибний фонд сільської ради і із заявою про передачу у власність міг звертатися будь-який житель села. Із заявами про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою та про передачу земельної ділянки у власність звернулася лише [PERSON] . Спорів щодо користування землею із суміжними землевласниками не було. Також пояснила, що при виїзді комісії, до складу якої вона входила, за заявою [PERSON] від 25.09.2019 щодо усунення перешкод в користуванні було встановлено, що [PERSON] збудувала навіс без фундаменту до веранди своєї частини будинку. Комісії не було відомо коли саме було здійснено будівництво навісу. При цьому, проїзду до частини будинку, належної [PERSON] перешкоджав саме насип із щебеню, який знаходився під навісом. Проходу до частини будинку [PERSON] вказаний навіс та щебінь не перешкоджали. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, їх представників свідка, суд приходить до такого висновку. Судом встановлено, що відповідно до рішення Бобровицького районного суду Чернігівської області від 27.07.2017, за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на жилий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований в [ADDRESS] як такий, що перейшов по праву спадкування за законом після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] , по ј частині за кожним (а.с.22-24). [PERSON] згідно договору дарування від 12.06.2018 подарував свою ј частину будинку [PERSON] , про що не заперечувалось сторонами. Ухвалою Бобровицького районного суду Чернігівської області від 29.01.2019 затверджено мирову угоду, укладену між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у справі про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, з виділом часток в натурі; виділено [PERSON] у власність ј частку в натурі: в житлового будинку А по [ADDRESS] житлову кімнату 1-2 площею 28, 2 кв.м.; ј колодязя К; ј огорожі №1; ј воріт з хвірткою №2. Виділено [PERSON] у власність ј частку в натурі: в житловому будинку А житлову кімнату 1-1 площею 8,6 кв.м., житлову кімнату 1-5 площею 11,2 кв. м., веранду а площею 11, 4 кв.м., ганок а3; ј колодязя К; ј огорожі №1; ј воріт з хвірткою №2. Виділено [PERSON] у власність Ѕ частку в натурі: в житловому будинку А житлову кімнату 1-3 площею 11,9 кв.м., житлову кімнату 1-4 площею 15,4 кв.м.; в прибудові 1а ванну 1-6 площею 8,2 кв.м., кухню 1-7 площею 14,3 кв.м., приміщення II площею 6,0 кв.м.; літню кухню Б, сарай В, сарай Г, сарай г, сарай Д, Ѕ колодязя К, погреб II, вбиральня У, свердловина С; Ѕ огорожі №1, Ѕ воріт з хвірткою №2 (а.с.25-27). Згідно рішення 11 сесії 4 скликання Веприцької сільської ради [PERSON] надано земельну ділянку площею 0, 25 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, а також земельну ділянку площею 0, 4647 га., для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192 по [ADDRESS] (а.с.15). Як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка на час ухвалення рішень сесією була сільським головою с. Веприк, у рішенні працівниками сільської ради допущена технічна помилка. 29.06.2004 була проведена 11 сесія 4 скликання і [PERSON] була також надана земельна ділянка для ведення селянського господарства площею 0, 4647 га. Аналізуючи копії рішення сесії, надані позивачкою, яка площа земельних ділянок зазначена в технічній документації та покази свідка, суд вважає, що дійсно земельні ділянки площею 0, 25 га. та 0, 4647 га. були надані [PERSON] згідно рішення 11 сесії 4 скликання Веприцької сільської ради. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 23.04.2020, [PERSON] набула право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, а також земельної ділянки площею 0, 4647 га., для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 7420682000:01:000:0192 по [ADDRESS] (а.с.10-14). Вказані земельні ділянки відповідачці [PERSON] належать на підставі державних актів серії ЧН № 008417 та ЧН №008418, виданих 27.07.2006 (а.с.16-18). Відповідно до ч.ч.1, 2. 4 ст. 120 ЗК України, чинної на час набуття [PERSON] права власності на житловий будинок. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно ч. 1 ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2002 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 22 квітня 2007 р. № 997-V (997-16) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. № 1702-VI. Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. Відповідно до п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України, захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 155 ЗК України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Верховний Суд України у своєму рішенні, ухваленому 22.09.2010 року, (справа 6-21356св10) зробив висновки щодо незаконності одноособової приватизації земельної ділянки, на якій розташований будинок належний двом власникам в різних частинах кожному. Враховуючи те, що [PERSON] є власницею ј частини жилого будинку по [ADDRESS] , то відповідно до вищезазначених правових норм, має право і на ј частину земельної ділянки площею 0, 25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку. Приватизація всієї земельної ділянки тільки [PERSON] порушує право позивачки на користування земельною ділянкою і право на приватизацію частини вказаної земельної ділянки. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме в частині визнання недійсним та скасування рішення 11 сесії 4 скликання від 29 червня 2004 року Веприцької сільської ради Бобровицького району Чернігівської області «Про надання дозволу на оформлення технічної документації по оформленню договору оренди земельної ділянки», в частині надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки загальною площею 0, 2500 га - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), та державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417, виданого 27.07.2006 року [PERSON] на земельну ділянку площею 0, 2500 га., кадастровий номер 7420682000:01:000:0191, цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в [ADDRESS] , оскільки відновлення порушеного права [PERSON] іншим чином неможливе. Згідно ст. 378 ЦК України, право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Згідно ст. 140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає, що підстав для припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку згідно ст. 140 ЗК України та ст. 378 ЦК України немає, а тому позовна заява в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до положень статей 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Згідно зі статтею 116 ЗК України, чинної на час набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Відповідно до ст. 118 ЗК України, громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] за життя не звертався до Веприцької сільської ради із заявами про передачу йому у власність земельної ділянки для ведення селянського господарства, відповідно, своїм правом на приватизацію визначеному чинним ЗК України порядку не скористався, а земельна ділянка після його смерті перейшла у власність територіальної громади, що підтвердила допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] . При цьому зазначила, що з заявою про надання дозволу на приватизацію земельної ділянки звернулась тільки [PERSON] , яка користувалась земельною ділянкою та обробляла її. Позивачка з заявами до сільської ради не зверталась. Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, спадкодавець не набув за життя право користування чи право власності на спірну земельну ділянку. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. На підставі викладеного, враховуючи, що спадкодавець за життя у встановленому порядку не набув прав на спірну земельну ділянку, тому це майно не є об`єктом спадкування і не увійшло до спадкової маси, а отже позивачка не набула будь-яких прав на вищевказану земельну ділянку, а тому приватизація [PERSON] земельної ділянки для ведення селянського господарства площею 0, 4647 га. жодним чином не порушує права позивачки. У зв`язку з викладеним, позовні вимоги в частині визнання недійсним та скасування рішення 11 сесії 4 скликання від 29.06.2004 Веприцької сільської ради Бобровицького району в частині надання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 4647 га. в [ADDRESS] для ведення селянського господарства, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН №008417 та припинення права власності [PERSON] на зазначену земельну ділянку не підлягають задоволенню. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 09.03.2021 у справі №453/886/18. Щодо застосування строку позовної давності, на що посилався представник відповідачки [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із статтею 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 14.11.2018 № 370/251/15. В судовому засіданні було встановлено, що позивачка дізналася про факт реєстрації права власності на спірні земельні ділянки на [PERSON] , отримавши інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно 23.04.2020 (а.с.10), а до суду з позовом звернулась 06. 07.2020, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції (а.с. 2), Належних та допустимих доказів на спростування вищенаведених доводів позивачки відповідачкою та її представником суду надано не було, тому суд вважає, що загальний строк позовної давності позивачкою не пропущений. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Частинами четвертою, сьомою цієї статті визначено, що якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Згідно з статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК). На час звернення до суду із позовом єдиним власником земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку є [PERSON] [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги про знесення самочинно збудованої прибудови до житлового будинку [ADDRESS] вказувала на те, що вона перешкоджає користуванню її власністю і не дає змоги заїхати на подвір`я автомобілем, зменшує прохід до будинку, посилаючись на акти комісії про обстеження земельної ділянки № 7 від 25.09.2019 та від 17.12.2019. Аналізуючи вказані акти, суд звертає увагу на те. що в акті від 25.09.2019, що складений комісією у складі начальника відділу земельних відносин, комунальної власності, інфраструктури та ЖКГ, головного спеціаліста з юридичних питань, завідувача з питань цивільного захисту населення, надзвичайних ситуацій, мобілізаційної роботи, військового обліку громадян та охорони праці, в.о. старости Веприцького старостинського округу, відповідно до поданої заяви [PERSON] на предмет незаконної забудови [PERSON] було обстежено земельну ділянку в [ADDRESS] та в результаті обстеження встановлено, що [PERSON] без дозволів та правовстановлюючих документів до будинку збудувала навіс, чим утруднює прохід до частини будинку, яка належить [PERSON] . Комісія вирішила: [PERSON] придбати навіс та забезпечити прохід та проїзд до частини будинку, яка належить [PERSON] ; рекомендувати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зробити розподіл земельної ділянки щоб забезпечити вільний доступ та під`їзд до власних частин будинку (а.с.20). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що єдиною перешкодою був насип із щебеню, який утруднював прохід до частину будинку, належної позивачці У акті від 17.12.2019 комісією, яка проводила обстеження, вказано про існування спору між співвласниками будинку щодо користування територією подвір`я, земельною ділянкою, на якій розташовані житловий будинок, надвірні будівлі та споруди внаслідок здійснення добудови [PERSON] до своєї частини. У даному акті не зазначені порушення, які виявлені комісією при повторному обстеженні земельної ділянки В ході судового розгляду позивачкою не заявлялись клопотання про призначення судової будівельної технічної експертизи, яка б надала можливість суду встановити порушення прав [PERSON] , а саме: яким чином навіс перешкоджає користуванню частиною виділеного їй будинку. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Всупереч ст.ст. 76-80 ЦПК України, позивачкою не надано належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог в цій частині, а тому вони задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивачки підлягає стягненню сума судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Матеріали справи містять договір про надання правової допомоги №75 від 29.06.2020, укладений між позивачкою та адвокаткою Зазимко Є.Г., а також ордери про надання правової допомоги [PERSON] адвокатом Шнайдером С.І. та Зазимко Є.Г., а також попередній орієнтовний розрахунок витрат на правову допомогу, в якому визначена орієнтовна сума гонорару Зазимко Є.Г. - 5000, 00 грн. Договір про надання правової допомоги не містить суми витрат на правову допомогу, а також позивачкою не надано жодних квитанцій про сплату нею коштів за надані адвокатами послуги. Також всупереч вимогам ст. 137 ЦПК України не надано доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, а тому суд не вбачає підстав для стягнення з відповідачів на користь позивачки суми витрат на правову допомогу.

Outcome: partial