Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивачка у судове засідання не з'явилася, надавши письмову заяву у якій підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі, а справу розглянути без її участі та проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, причини свої відсутності суду не повідомив, тому вважає з можливе розглянути справу без їх участі за доказами наявними в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] знаходилася у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON]. Від даних відносин у них народилися діти: син - [PERSON], [INFO] та донька - [PERSON], [INFO], які в даний час проживають з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено у судовому засіданні, до припинення шлюбних стосунків, сторони проживали однією родиною в квартирі [ADDRESS], Дніпропетровської області. 20.03.2007 року на вищевказану квартиру Волоською сільською радою Дніпропетровського району Дніпропетровської області на підставі розпорядження №2 від 13.03.2007 року було видане «Свідоцтво про право власності на житло» серії ААБ №1063, в якому вказано, що дана квартира належить на праві приватної, спільної (сумісної або часткової) власності [PERSON] та членам його сім'ї: [PERSON], [PERSON], [PERSON] Квартира приватизована згідно із ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» і зареєстрована в Дніпропетровському районному Комунальному підприємстві «Бюро технічної інвентаризації» на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності. Проте, на даний час, сімейні відносини між позивачкою та відповідачам припинені, в результаті чого останній право [PERSON] та права їх малолітніх дітей на спірне житло не визнає, висиливши їх з квартири, тим самим перешкоджаючи їм у вільному користуванні та розпорядженні спільною сумісною власністю. Відповідно до ст. 372 Цивільного Кодексу України майно, що є спільною сумісною власністю, може-бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними, але відповідач право позивачів оспорює, а тому договір про поділ нерухомого майна не може бути складений. Згідно до ч.1 ст. 357 ЦК України долі в праві спільної сумісної власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено угодою сторін співвласників чи законом. Відповідно до ст. 372 Цивільного Кодексу України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, його частки є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ним, або законом. Права власника житла визначені ст. 382, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливо лише на підставах, передбачених законом. Таким чином, відповідно до ст. 372 ЦК України, ч.5 ст.89 ЗК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, позовні вимоги позивачки про виділення ідеальних часток майна відповідають вимогам закону, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи із рівності часток співвласників. Що стосується заявлених вимог [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні квартирою, шляхом їх вселення у спірне майно, суд також вважає їх обґрунтованими та такими, що підлягають задоволення з наступних підстав. Так, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 41 Конституції України та в статті 321 Цивільного кодексу України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена в його здійсненні лише у випадках, встановлених законом. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 8 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 18 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачає, що Держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Стаття 16 Конвенції ООН «Про права дитини», визначає, що жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в її право на особисте і сімейне життя, недоторканість житла, таємницю кореспонденції або посягання на її честь та гідність. Таким чином виходячи з вище викладеного, суд приходить до висновку про те, що окрім прав позивачки також порушується право і малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] на користування приміщенням нарівні з іншими власниками даного приміщення. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 3 ст. 319 ЦК України передбачено, що усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 33, 47, 48 Конституції України кожному гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї що включає достатнє харчування, одяг, житло. Позивачі вважають, що мають право на це житло, а Відповідач не вправі їх позбавити цього житла інакше, як на підставі закону та за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 ЖК України, а також п.16 Правових позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ від 26.05.2001 р. зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до приписів статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Як встановлено у судовому засіданні, іншого житла позивачі не мають і спірне домоволодіння є їх єдиним місцем проживання. У відповідності з ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має тільки підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, позивачі, будучи власником майна (житлової квартири), фактично позбавлені права користуватись цим майном з вини [PERSON] У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа який засвідчує право власності. Враховуючи зазначені обставини та той факт, що дії Відповідача, які виразились фактично у самоправному виселенні Позивачів з належного їм на праві спільної сумісної власності частини житлової квартири, встановленого свідоцтвом на право власності на житло, заподіяли значної шкоди позивачці та їх дітям та перешкоджають вільно користуватись належним майном, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до вимог ст.ст. 79, 88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 458,80 грн. сплачені позивачкою при подачі позову

Outcome: approved