Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом, і суду пояснила, що \~вона є власницею земельної ділянки, призначення якої є ведення товарного сільськогосподарського виробництва, загальною площею 4,5369 га, що розташована на території Божедарівської (Щорської) селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області. У 2004 році вона уклала договір оренди земельної ділянки з відповідачем строком на 3 роки, після цього даний договір не подовжувався, не реєструвався у вказаному законом порядку. У січні 2016 року вона звернулася до відповідача з проханням повернути належну їй земельну ділянку, оскільки договір оренди варто вважати припиненим, на що останній відмовив, посилаючись на те, що нею укладено договір оренди земельної діляни строком на 15 років, однак надати копію цього договору категорично відмовився. На неодноразові звертання до відповідача про надання вищевказаного договору, відповіді не отримала. Звернувшись до Криничанського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, вона отримала інформаційну довідку в якій вказано, що 01 грудня 2015 року відповідач уклав з нею договір оренди земельної ділянки №11 строком на 15 років. Проте, вона після 2004 року ніяких договорів не укладала та не підписувала, тому просить визнати недійсним договір оренди земельної ділянки серія та номер 11, зареєстрований 01 грудня 2015 року в Криничанському районному управлінні юстиції Дніпропетровської області, яка належить їй на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №058619, площею 4,5369 га, що розташована на території Божедарівської (Щорської) селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, зобовязати відповідача повернути їй вищевказану земельну ділянку, стягнути судові витрати. Відповідач у своїх запереченнях від 03 серпня 2018 року (а.с.42-44) просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки, посилаючись на те, що договір оренди підписаний саме позивачкою, згідно якого вона передала спірну земельну ділянку в оренду, за що отримувала відповідну орендну плату, а також на відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу. На\~час розгляду\~справи (09\~год.)\~відповідач у\~судове засідання\~не зявився,\~не повідомив\~про причину\~неявки.\~Крім того,\~суд зазначає,\~що справа\~знаходиться на\~розгляді тривалий\~час,\~ у\~період \~якого змінювались\~представники відповідача\~та з\~різних причин\~просили відкласти\~ розгляд\~справи,\~що у\~відповідності до\~ст.44\~ЦПК України\~суд розцінює\~як затягування\~розгляду справи.\~Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За змістом рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 у справі 1-9/2011 вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обовязком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Вислухавши позивачку, дослідивши та перевіривши матеріали справи суд виходить з наступного. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДП №058619, виданого Криничанською райдержадміністрацією 21 травня 2008 року [PERSON] належить земельна ділянка, площею 4,5369 га, кадастровий номер 1222055700:01:001:0097, яка розташована на території Божедарвської (Щорської) селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області. У 2004 році між сторонами було укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки строком на три роки, тобто до 2007 року, після цього договір оренди не подовжувався. У січні 2016 року [PERSON] звернулася до відповідача з проханням (а.с.19, 20) повернути належну земельну ділянку, оскільки договір оренди припинений. Однак, відповідач відмовив, посилаючись на те, що позивачка уклала договір оренди земельної діляни строком на 15 років, проте надати його копію відмовився. Звернувшись до Криничанського районного управління юстиції в Дніпропетровській області, позивачка отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №56356261 від 31 березня 2016 року, де вказано, що 01 грудня 2015 року СФГ «Союз» уклав з позивачкою договір оренди земельної ділянки серія та номер 11 строком на 15 років. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] обрала спосіб захисту свого права шляхом визнання правочину недійсним у звязку з тим, що ніяких договорів оренди земельної ділянки з СФГ «Союз» вона не укладала та не підписувала. За результатами проведення почеркознавчої експертизи №913-18 від 09 липня 2018 року, призначеної за ухвалою суду від 25 січня 2018 року, підпис на договорі оренди №11 від 01 грудня 2015 року земельної ділянки, який укладений між [PERSON] та СФГ «Союз» виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с.109-113). Підстави для припинення договору оренди землі передбачені ст. 31 Закону України «Про оренду землі». Положеннями ст.32 Закону України «Про оренду землі» регулюються питання припинення договору оренди землі шляхом його розірвання. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання угоди недійсною. Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Пунктом 5 вищезазначеної Постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до вимог ст. 387 ЦК України власник має витребувати майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» встановлено, що відповідно до статті 387 ЦК України, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача (п. 23 вказаної Постанови). Застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до вимог статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном, тому суд вважає також обґрунтованою вимогу позивачки про витребування земельної ділянки з незаконного володіння СФГ «Союз». З аналізу ст. 1 Першого протоколу Конвенції вбачається, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи\~із засад\~справедливості,\~яка є\~однією з\~основних засад\~права та\~є вирішальною\~у визначенні\~права,\~як регулятора\~суспільних відносин,\~одним із\~загальних вимірів\~права, ураховуючи вищевикладене, норми цивільного та земельного законодавста України, Закон України «Про оренду землі», наявні підстави для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та її повернення, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивачки. Відповідно до ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) повязані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) повязані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням; 4)\~повязані з вчиненням інших\~процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд дійшов висновку, що відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивачки вартість проведення судової почеркознавчої експертизи у розмірі 6864 гривень, яка була оплачена позивачкою, згідно квитанції (а.с.129), що міститься у матеріалах даної справи, а також витрати на правничу допомогу - 5000 гривень, вартість яких також підтверджена квитанцією (а.с.21), судовий збір 640 грн. Клопотання про проведення повторної почеркознавчої експертизи залишити без розгляду.

Outcome: approved