Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-19 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила: - розірвати шлюб, укладений 17.07.2004 року між нею та відповідачем; - визнати за нею право власності на 1 / 2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS], а саме на: 13,1 кв. м. 1-ї кімнати, 8,9 кв.м. 2-ї кімнати та 9,95 кв.м. площі загального користування приміщенням, тобто на 31,95 кв.м; - визнати за відповідачем право власності на 1 / 2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS], а саме на: 19,1 кв. м. кімнати та 9,95 кв.м. площі загального користування приміщенням ванної кімнати, коридиру та кухні, тобто на 29,05 кв.м; - визнати за позивачкою право власності на 1 / 2 (одну другу) частину легкового автомобіля CHEVROLET AVEO, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]; - визнати за відповідачем право власності на 1 / 2 (одну другу) частину легкового автомобіля CHEVROLET AVEO, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Позов обґрунтовано тим, що 17.07.2004 року між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб, від якого подружжя має дитину, [PERSON], [INFO]. Але подружнє життя не склалося, в зв'язку з чим сім'я розпалася остаточно, спільного бюджету не має, спільне господарство не ведеться, фактичних шлюбно-сімейних відносин сторони не підтримують з січня 2014 року. Під час шлюбу подружжям було придбане вищевказане майно, яке підлягає поділу між сторонами на підставі ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України. Сторони, належним чином повідомлені про час та місце слухання справи, не з'явилися в судове засідання, подавши, кожний окремо, заяву про розгляд справи за їх відсутності. При цьому позивачка підтримала свій позов, а відповідач у своїй заяві зазначив, що визнає позовні вимоги у повному обсязі. За таких обставин суд проводить судове засідання без його фіксування технічним звукозаписувальним пристроєм відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого міським відділом реєстрації актів цивільного стану №1 Харківського обласного управління юстиції, 17.07.2004р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №886. Після реєстрації шлюбу дружина змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.6). 05.10.2012р. у подружжя народився син, [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виадного 11.10.2012р. Червонозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби ХМУЮ (а.с.7). 27.04.2011р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого відповідач придбав у власність квартиру [ADDRESS], загальною площею 61,0 кв.м, житловою площею 41,1 кв.м (а.с.20). Право власності на вказану нежитлову будівлю було зареєстроване на ім'я відповідача 17.05.2011р., про що свідчить копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №29985851 від 17.05.2011р., а також копія Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 22.12.2014р. №31396860 (а.с.23). Крім того, згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого ВРЕР №2 ГУМВСУ м.Харків, 16.03.2010р. на ім'я відповідача було зареєстровано право власності на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] (а.с.24). Згідно з ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Частиною 1 статті 110 СК України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення (ч.2 ст.112 СК України). У зв'язку з викладеним, суд приходить до висновку, що шлюб, укладений між позивачкою та відповідачем, розпався остаточно і підлягає розірванню. Крім того, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Крім того, положеннями ч.1 та ч.3 ст.368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.1, ч.2, ч.3 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Таким чином, судом встановлено, що вищевказані квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя позивачки та відповідача. За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли підтвердження ті обставини, на які позивачка посилалася як на підставу своїх позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя та припинення права спільної сумісної власності подружжя на це майно. Разом з тим, у даному випадку немає правових підстав для виділу кожній із сторін певних приміщень у квартирі та визнання за кожною із сторін право власності на конкретні приміщення у квартирі, оскільки суду не надано допустимих та достатніх доказів на підтвердження такої технічної можливості. В той же час це не позбавляє сторони можливості укласти відповідний договір щодо визначення порядку користування приміщеннями у квартирі або, за відсутності такої згоди, звернутися до суду з відповідним позовом. На підставі викладеного,

Outcome: partial