Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 жовтня 2015 року між нею та відповідачкою укладено договір купівлі-продажу, згідно якого вона продала житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Франка, 38, с. Білозіря, Черкаського району, Черкаської області. Однак, вчинення даного правочину, не було спрямоване на укладення договору купівлі-продажу. Фактично між нею та відповідачкою укладено договір позики, згідно якого вона взяла у відповідачки кошти у сумі 10000 доларів США, зі сплатою 5 % щомісячно, з кінцевим терміном повернення до 15 жовтня 2017 року. Підтвердженням цього є розписка, згідно якої вона має перед відповідачкою зобовязання по договору позики, у свою чергу [PERSON] зобовязувалась не продавати її будинок до 15 жовтня 2017 року та зобовязувалась розірвати договір купівлі-продажу будинку у разі невиконання нею своїх зобовязань. Оскільки вона не мала наміру продавати будинок, а лише заставити його в рахунок повернення боргу, просить суд визнати договір купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року недійсним (удаваним) та вказати, що 13 жовтня 2015 року між нею та відповідачкою відбувся договір позики, згідно якого позивачка взяла у борг у відповідачки кошти в сумі 10\~000 доларів США на строк до 15 жовтня 2017 року. У судовому засіданні позивачка пояснила, що вона займалася торгівлею. Так, одного разу, повертаючись з м.Москви, РФ, у неї на митниці відібрали товар і вона опинилася у скрутному матеріальному становищі, тяжко переживала цей випадок і перебувала в стресовому стані. Для продовження торгівельної діяльності їй необхідно було позичити кошти, на що її знайома порадила відповідачку, як особу, яка може дати в борг, під заставу будинку. Звернувшись до відповідачки вона отримала в борг 7000 доларів США, а через кілька днів ще 3000 доларів США. Під час оформлення договору у нотаріуса, відповідачка повідомила, що усі документи готові. Перебуваючи у збентеженому стані, через проблеми матеріального характеру, вона принесла усі документи на будинок, так як помилково вважала, що між ними буде укладено договір застави будинку. Відповідачка забрала усі документи на будинок, надавши розписку, що до жовтня 2017 року, будинок не продасть. Після укладення договору вона продовжувала проживати у своєму будинку, домовившись в усній формі, що буде сплачувати відповідачці 5 % щомісячно за отриману позику, а в 2017 році мала повернути усю суму позики. У будинку вона проживала до серпня 2016 року, у два останні місяці літа вона перестала сплачувати відсотки, через погіршення матеріального становища, тоді відповідачка повідомила, що має намір продати будинок. У серпні 2016 року відповідачка приїхавши до неї в м. Черкаси, почала вимагати ключі від будинку по вул. Франка, 38, с. Білозіря, Черкаського району, Черкаської області, на той момент у неї їх при собі не було, у зв'язку з чим відповідачка повідомила, що поміняє замок (серцевину). Перед 01 вересня 2016 року вона їздила до відповідачки з проханням не продавати будинок, однак остання попросила забрати свої речі та повідомила, що до [PERSON] продасть його. 27 вересня 2016 року вона дізналася, що будинок продано і там живуть інші люди. Під час зустрічі з новим господарем будинку він повідомив, що її речей у ньому немає, а деякі меблі відповідачка йому продала. Загалом, позивачка у відповідачки гроші позичала 2 рази. Під час укладення договору купівлі-продажу нотаріус не бачив розписки по договору від відповідачки. Зазначила, що під впливом тяжких для неї обставин не правильно сприйняла правову природу правочину та помилково вважала, що укладає договір застави будинку, до повернення нею позичених коштів. Ніколи не мала наміру продавати будинок, адже це спадщина від її батьків і була впевнена, що укладає саме договір застави будинку. Представник позивача позовні вимоги підтримав, просить суд їх задовольнити з указаних позивачкою підстав. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, направивши до суду своїх представників, які у судовому засіданні заперечили проти позовних вимог та пояснили, що сторони знайомі з 2012 року, відповідачка неодноразово позичала гроші позивачці. 13 жовтня 2015 року позивачка звернулася до [PERSON] з проханням позичити гроші на закупку товару. Так, як раніше позивачка не завжди повертала гроші, відповідачка відмовила їй у позиці. Потім позивачка попросила її, як ріелтора, допомогти продати належний їй будинок за 82\~000 грн. Відповідачка погодилась придбати цей будинок для себе, оскільки така ціна влаштовувала її. Так як для позивачки це був вимушений крок, відповідачка пообіцяла почекати з перепродажем будинку, щоб позивачка через певний проміжок часу змогла викупити його назад, однак за ціну, яка буде актуальна на момент наступного продажу, про що написала розписку. Договір купівлі-продажу нотаріусом був зачитаний вголос, відповідачка не заперечувала щодо продажу позивачці за актуальною ціною будинку, однак у серпні 2016 року позивачка повідомила, що викупляти будинок не буде, тому відповідачка продала його. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору у судовому засіданні пояснив, що мав намір придбати будинок у с. Геронимівка чи у с. Білозіря Черкаського району, Черкаської області. На сайті ОLX знайшов оголошення будинку за адресою вул. Франка, 38, с. Білозіря, Черкаського району, Черкаської області від ЧБ Більченко. Восени 2016 року [PERSON] показала йому будинок, а через 2 тижні він дав завдаток за нього, через деякий час йому зателефонували та повідомили, що можна оформляти документи на будинок. Під час огляду документів він дізнався, що будинок належить [PERSON] та дізнався, що вона його придбала за борги. Речі, які були розкидані у будинку він склав у мішки, так як йому телефонувала позивачка та просила їх віддати. Він телефонував відповідачці, щоб зясувати чому виник спір по даному домоволодінню, однак остання повідомила, що все придбано нею законно, а тому причин хвилюватися не має. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13 жовтня 2015 року відповідачка придбала у позивачки у власність будинок по вул. Франка, 38, с. Білозіря, Черкаського району, Черкаської області. Згідно розписки наданої відповідачкою від 13 жовтня 2015 року вона зобовязалась не продавати придбаний нею будинок до 15 жовтня 2017 року. Як пояснила сама позивачка у судовому засіданні через складну ситуацію яка з нею сталася через втрату товару на митниці їй довелося позичити гроші у відповідачки. Однак, суд констатує, що жодного документу, який би підтвердив у якому саме розмірі позивачка позичала гроші у відповідачки сторонами не надано суду. Укзааний факт отримання коштів як позику від відповідачки позивачкою підтвердили у судовому засіданні свідки, однак указані факти їм стали відомі лише зі слів позивачки. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з позивачкою знайома більше 30 років, вона часто їздить до м. Москва, працювати. Опинившись у скрутному матеріальному становищі, у звязку з тим, що на митниці було відібрано її товар, позивачка взяла в борг у відповідачки 10000 доларів США, однак остання почала достроково вимагати їх повернення. Коли вона запропонувала свою допомогу, то дізналася, що між ними було укладено договір купівлі-продажу будинку. Відповідачка встановила строк - один тиждень на погашення боргу, однак погасити борг позивачка не мала можливості. З червня 2016 року відсотки за отриманий борг у розмірі 10000 грн. позивачка не платила, так як не мала таких коштів. Також позивачка стверджувала, що договір укладений у нотаріуса, був укладений під відсотки за борг, про те, що це договір купівлі-продажу будинку вона не знала. Від сусідів проданого будинку вона дізналася, що речі позивачки вночі виносилися. Звернувшись до нового господаря будинку, позивачка дізналася, що він хотів звязатися з [PERSON], однак відповідачка повідомила, що з попереднім власником будинку звязатися неможливо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що проживає з позивачкою по сусідству, на одній вулиці, їй відомо, що у звязку з тим, що у позивачки на митниці було відібрано товар, вона позичила гроші у розмірі 10000 грн. під проценти. Бачила як по двору позивачки ходив чоловік відповідачки з невідомою жінкою, потім дізналася, що будинок продано. Під час спілкування з новим власником будинку вона дізналась, що вказаний будинок він придбав у відповідачки. Позивачка не знала, що уклала з відповідачкою договір купівлі-продажу, так як повністю довіряла їй, думала, що то розписка. Свідок [PERSON] подруга позивачки у судовому засіданні пояснила, що у звязку з тим, що у роботі позивачки сталися негаразди, вона позичила у відповідачки гроші під відсотки у розмірі 10000 доларів США. Особисто вона відповідачку не знає, знає лише те, що вона вчителька і позичає людям гроші. Влітку у серпня 2016 року позивачка проживала у будинку і продавати його не мала наміру. Чи позичала раніше позивачка гроші у відповідачки їй не відомо. Свідок [PERSON] колишня невістка позивачки у судовому засіданні пояснила, що вона разом з позивачкою їздили до м. Москва, працювати. У серпні 2015 року коли на російській митниці у них був відібраний товар і потрібні були гроші на придбання нового, позивачка позичила гроші 10000 доларів США у відповідачки, однак на яких умовах були позичені кошти вона не знає. До 2016 року вона кілька разів передавала відповідачці або її матері гроші по 300-400 доларів США. Весною 2016 року вона була у вказаному будинку, речі позивачки на той момент були на місці, а восени 2016 року позивачка повідомила, що будинок забрали за борги. Позивачка не розуміла, що укладає з відповідачкою договір купівлі-продажу, вважала що це договір позики. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. Для удаваного правочину притаманним є те, що розбіжність між волею та її зовнішнім виявом стає наслідком навмисних дій його учасників, які мають за мету одержання певної користі усіма або принаймні одним із них. За удаваного правочину настають інші права та обовязки, ніж ті, що передбачені правочином. Однак, як встановлено у судовому засіданні з пояснень позивачки та показів свідків позивач не розуміла того факту, що нею укладається саме договір купівлі-продажу. Маючи боргові зобовязання перед відповідачкою, перебуваючи у складній матеріальній ситуації, у звязку з втратою товару на митниці, вона вважала, що передає будинок у якості застави за отримані від відповідачки у борг кошти і повернувши борг відповідачці до жовтня 2017 року, як зазначено відповідачкою у розписці, знову стане повноцінним власником будинку. Таким чином, позивач не усвідомлювала правову природу правочину, що укладався, і не мала умислу на укладення договору купівлі-продажу, щоб приховати інший правочин, а тому на переконання суду відсутня обовязкова ознака удаваного правочину, згідно якої за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Крім того, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі. Так ч.ч.1 та 2 ст. 235 Цивільного Кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Однак, стороною позивача не доведено факту умисного укладення договору купівлі-продажу з метою приховання іншого правочину, а напроти неодноразово позивачкою у своїх поясненнях зазначалося про помилкове уявлення нею про правову природу правочину. За таких обставин, суд вважає, що позивачем обрано не правильний спосіб захисту свого права, оскільки при удаваному правочині, позивач повинна була чітко розуміти, що нею укладається саме договір купівлі-продажу будинку з метою приховати інший правочин, на який спрямована воля сторін, однак указані обставини не буди доведені стороною позивача у судовому засіданні. Крім того, суд констатує, що ні стороною позивача, ні стороною відповідача не доведено у судовому засіданні належними доказами обставини, на які посилалися сторони, щодо того, скільки разів позивачка позичала кошти у відповідачки, у яких розмірах та на яких умовах, повернула вона такі борги чи ні, хоча кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на предмет своїх позовних вимог чи заперечень, у відповідності до ст. 60 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed