Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач КП «Житлосервіс «Евріка» звернулося до Сєвєродонецького міського суду з позовом до [PERSON], третя особа Сєвєродонецька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому посилаються на те, що на балансі Комунального підприємства «Житлосервіс «Евріка» знаходиться будинок (гуртожиток) № 46-а по проспекту Хіміків у м.Сєвєродонецьку. На даний час у кімнаті № 104, секції № 17, будинку 46-а по проспекту Хіміків зареєстровано відповідача по справі - [PERSON]. Але фактично за цією адресою він не проживає з 2006 року. Комунальні послуги не сплачує, у звязку з чим за кімнатою числиться борг. В підтвердження факту не проживання, робітниками КП «ЕРЦ» та КП «Житлосервіс «Евріка» було складено два акти від 14.05.2012 року, від 07.04.2015 року в яких зазначено, що відповідач не проживає у даній кімнаті з 2006 року, що підтвердили сусіди. Тому, на підставі вищевикладеного позивач був змушений звернутися з даним позовом до суду і просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - кімнатою № 104, секції № 17, будинку 46-а по проспекту Хіміків, міста Сєвєродонецька, а також покласти судові витрати по справі. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримує заявлені вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився, про причину неявки суду не повідомив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечує проти задоволення позову, оскільки спірне приміщення перебуває у власності відповідача. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила, що не заперечує проти задоволення заявлених вимог. У звязку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Сєвєродонецького міського суду від 07.12.2015 позовну заяву Комунального підприємства «Житлосервіс «Евріка» до [PERSON], третя особа Сєвєродонецька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням було задоволено та визнано [PERSON] втратившим право на користування житловим приміщенням - кімнатою № 104, секції № 17, будинку 46-а по проспекту Хіміків, міста Сєвєродонецька, вирішено питання щодо судових витрат. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду від 12.03.2019, заочне рішення було скасовано, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження. Відповідно до ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до положень частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5ст. 81 ЦПК України). Частиною 1статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права (ч. 2ст. 263 ЦПК України). Частиною 5статті 263 ЦПК України визначено, що обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, що позивач не є власником спірного приміщення: кімнати № 104, секції № 17, будинку 46-а по проспекту Хіміків, міста Сєвєродонецька. Відповідно до копії свідоцтва про право на житло № 370 від 18.11.2013 відповідач [PERSON] є власником житлового приміщення: кімнати № 104, секції № 17, будинку 46-а по проспекту Хіміків, міста Сєвєродонецька. Вказане також підтверджується копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2014. Позивач звернувся з позовом до суду лише 18.08.2015, тобто після оформлення права власності відповідачем на спірне приміщення. Жодних даних щодо скасування реєстрації права власності відповідача на спірне житлове приміщення суду не надано та з наданих документів слідує, що позивач є лише балансоутримувачем будівлі, в якій розташоване спірне приміщення. У відповідності до Узагальнення практики розгляду судами цивільних справ про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом та виселення «Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України(далі за текстом -ЦК України) члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч. 2ст. 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. При цьому, відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2ст. 321 ЦК України). Статтею 41 Конституції України та статтею1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, також закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку про те, що чинне законодавство України не передбачає визнання власника таким, що втратив право користування належним йому майном, задоволення позову призведе до звуження непорушного права відповідача на користування своєю власністю на власний розсуд. За таких обставин позовна заява Комунального підприємства «Житлосервіс «Евріка» до [PERSON], третя особа Сєвєродонецька міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням не ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.

Outcome: dismissed