Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач - Макарівська КЕЧ району, звернувся до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - 2-х кімнатною квартирою [ADDRESS] як такої, що не проживає в спірному житловому приміщенні більше ніж 6 місяців. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що Макарівська КЕЧ району - це структурна складова Міністерства оборони України, яка утримується за рахунок коштів Державного бюджету України. Майно Макарівської КЕЧ району є державною власністю. Згідно Відомості визначення залишкової вартості казарменно-житлового фонду військового містечка №6 закріпленого за Будинкоуправлінням №9 станом на 01.05.2014 року основний фонд 27 житлових будинків. В зоні відповідальності Макарівської КЕЧ району в [PERSON] на квартирному обліку перебуває 105 військовослужбовець разом із родинами, які потребують поліпшення житлових умов, серед яких не забезпечені житлом 58 військовослужбовців. Під час проведення інвентаризації житлового фонду Макарівською КЕЧ району було виявлено, що деякі квартиронаймачі протягом тривалого часу не проживають у виданих їм квартирах. Так, у 1986 році батькові відповідача [PERSON] згідно ордеру №11/27 від 05.09.1986 разом із членами родини: жінка [PERSON] 1960 р.н., син [PERSON] 1981 р.н. та дочка [PERSON] 1983 р.н., була виділена двокімнатна квартира [ADDRESS] . 01.12.2003 між наймодавцем Будинкоуправління №9 та наймачем - матір`ю відповідача [PERSON] був укладений договір найму житла в будинках державного і комунального фонду. Після смерті батьків відповідач [PERSON] не переуклала договір найму житла з наймодавцем Будинкоуправлінням №9, на даний час договір найму відсутній, однак в квартирі [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , яка впродовж багатьох років у зазначеній квартирі не проживає та не з`являється, квартирою взагалі не цікавиться, квартирну плату та плату за комунальні послуги не сплачує, заборгованість складає 20341,13 грн. Посилаючись на те, що відповідач [PERSON] без поважних причин не проживає у спірній квартирі більше ніж 6 місяців, квартирою не цікавиться, тому позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування квартирою [ADDRESS] , що і стало підставою для звернення до суду з цим позовом. 27.01.2021 Радомишльським районним судом Житомирської області було ухвалене заочне рішення, яким позовні вимоги задоволено. Ухвалою Радомишльського районним судом Житомирської області від 06.05.2021 заочне рішення від 27.01.2021 було скасоване та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. В ході розгляду справи відповідач [PERSON] надала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що з позовними вимогами не згодна та вважає позов штучно створеним посилаючись на те, що спірне житло являється єдиним житлом відповідача, в якому вона зареєстрована та постійно проживає, однак в зв`язку із відсутність в смт. Городок роботи вимушена періодично виїжджати в інші міста, при цьому інтерес до вказаної квартири вона не втратила, а невелика заборгованість по квартирній платі виникла по причині погіршення майнового стану відповідача в зв`язку із пандемією коронавірусу та введеними обмеженнями. Ухвалою суду від 07.06.2021 закрито підготовче провадження у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду на 24.06.2021. В судовому засіданні представник позивача Забарило В.Р. позовні вимоги підтримала та просить задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Гарницький П.П. проти задоволення позову заперечили, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). За змістом ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Із матеріалів справи вбачається, що згідно Положення Макарівська КЕЧ району є державною установою, яка створена МОУ з метою здійснення квартирно-експлуатаційного забезпечення військових частин, дислокованих у межах її відповідальності. Відповідно до покладених на неї завдань серед іншого веде облік майна, казармено-житлового фонду, комунальних споруд та земельних ділянок, що надані для розквартирування структурних підрозділів ЗСУ та МОУ; організовує контроль за правильністю ведення в гарнізоні у межах відповідальності Макарівської КЕЧ району обліку військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей, що потребують поліпшення житлових умов, а також дотримання законності під час розподілу жилих приміщень та компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення; аналізує стан забезпеченості житлом військовослужбовців, працівників ЗСУ, розробляє заходи і готує пропозиції щодо їх забезпечення житловою площею, здійснює контроль за його розподілом і використанням у межах відповідальності Макарівської КЕЧ району. Спірна квартира перебуває у відомчому житловому фонді позивача, та правовідносини, що виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у державній або комунальній власності, регулюється Житловим кодексом та іншими актами житлового законодавства (ч. 1 ст. 3 ЖК України). Судом встановлено, 05.09.1986 [PERSON] згідно ордеру №11/27 від 05.09.1986 разом із членами родини: жінка [PERSON] 1960 р.н., син [PERSON] 1981 р.н. та дочка [PERSON] 1983 р.н., була виділена двокімнатна квартира [ADDRESS] . 01.12.2003 між наймодавцем Будинкоуправління №9 та наймачем [PERSON] був укладений договір найму житла в будинках державного і комунального фондуміж Будинкоуправлінням №9 та наймачем квартири [PERSON] про надання останній та членам її сім`ї у безстрокове користування квартиру за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.26). 19.11.2010 між Будинкоуправління №9 та [PERSON] укладений договір №5/10 №809 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій в житловому будинку [ADDRESS] , вказаний договір згідно п. 17 набирає чинності з моменту його підписання і діє на протязі 5 років, та вважається продовженим у разі не заявлення за місяць до закінчення його дії однією б із сторін в письмовій формі про його розірвання або перегляду (п.п.17.1 цього договору - т.1 а.с.29-30). Згідно виданих 02.09.2020 та 09.09.2020 Будинкоуправлінням №9 Макарівської КЕЧ району довідок (т.1 а.с.20,21), [PERSON] зареєстрована та проживає в кв. [ADDRESS] (вказані обставини також підтверджуються відмітками в карточках прописки відповідача (т.1 а.с.27), в довідці за №461 від 09.09.2020 зазначена заборгованість по квартплаті та комунальні послуги станом на 01.09.2020 в розмірі 20341,13 грн. Згідно Актів обстеження житла, складених у 16.07.2020, 18.08.2020, 09.09.2020 про обстеження квартири [ADDRESS] , на момент обстежень виявлено, що в даній квартирі зачинені двері, [PERSON] зареєстрована, однак не проживає в даній квартирі, зі слів двірника [PERSON] та сусідів [PERSON] та [PERSON] вже декілька років [PERSON] до квартири не з`являється (т.1 а.с.22,23,24). Допитані під час судового засідання свідки [PERSON] , [PERSON] пояснили, що вони працюють в Будинкоуправлінні-9, підписували Акти обстеження житла так як тривалий час не бачили [PERSON] в спірній квартирі, а під час їх навідування ніхто двері не відкривав. При цьому на питання представника зазначили, що приходили вони до квартири [PERSON] лише в робочі дні і в робочий час. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона працює інженером в Макарівській КЕЧ району, в квартирі [PERSON] свідок була лише раз, коли на підставі рішення суду вони відкрили квартиру. До цього неодноразово складалися Акти про відсутність [PERSON] за місцем реєстрації у спірній квартирі, вказані акти свідок підписувала. Всі Акти складалися в робочий час, жодного разу [PERSON] двері не відчиняла, в дверях знаходилося декілька повідомлень. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні повідомили, що вони являються однокласниками [PERSON] , їм відомо, що остання проживає в спірній квартирі, працює в м. Києві ( [PERSON] , [PERSON] інколи зустрічалася з [PERSON] рано вранці та пізно ввечері в громадському транспорті), вони неодноразово були в квартирі [PERSON] , в даній квартирі знаходилися меблі та речі [PERSON] . Суд критично оцінює зазначену в Актах інформацію щодо не проживання відповідача в спірній квартирі, так як із пояснень допитаних в судовому засіданні свідків, які підписували вказані Акти, не можна зробити беззаперечний висновок щодо не проживання [PERSON] в даній квартирі. 09.09.2020 на начальником Будинкоуправління №9 Макарівської КЕЧ району видано довідку за №469 в тому, що [PERSON] зареєстрована, але не проживає за адресою: [ADDRESS] (т.1 а.с.25), яку суд оцінює критично, так як вона суперечить інформації, викладеній цим же органом в довідках за №461 від 09.09.2020 (т.1 а.с.20) та №448 від 02.09.2020 (т.1 а.с.21) про реєстрацію та проживання [PERSON] за вказаною адресою. Надана позивачем та долучена судом до матеріалів справи довідка АТ «Житомиробленерго» №746 від 13.05.2021 показів лічильника беззаперечно не доводить факту не проживання [PERSON] в спірній квартирі більше шести місяців. Посилання позивача на ту обставину, що відповідач втратила інтерес до житла і не сплачує квартплату та плату за комунальні послуги спростовуються долученими відповідачем до заяви про перегляд заочного рішення квитанціями, в яких платником зазначена [PERSON] , а отримувач коштів Будинкоуправління №9 смт. Городок (провадження №2-п289/2/21 а.с.37-38). Відповідно до ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Згідно ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. Відповідно до ст. 71,72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У разі не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців, така особа може бути визнана як така, що втратила право користування житлом. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла». «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 47 Конституції України і частини третьої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статтею 123 ЖК Української РСР передбачено, що порядок користування службовими жилими приміщеннями встановлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. До користування службовими жилими приміщеннями застосовуються правила про договір найму жилого приміщення, крім правил, передбачених статтями 73-76, 79-83, 85, 90, частиною шостою статті 101, статтями 103-106 цього Кодексу. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини та зазначені норми чинного законодавства, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Макарівської КЕЧ району не знайшли своє підтвердження, являються необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] згідно з квитанцією № 49180 від 16.04.2021 сплачено судовий збір за подання заяви про перегляд заочного рішення у сумі 454,00 грн. (провадження №2-п289/2/21 а.с.1), за таких обставин вказана сума підлягає стягненню з позивача на користь відповідача. Згідно матеріалів справи, представником [PERSON] у даній справі був адвокат Гарницький П.П., який діяв згідно ордеру серії КС № 698025 на підставі договору про надання правової допомоги від 16.04.2021 та укладеної 16.04.2021 додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 16.04.2021 (провадження №2-п289/2/21 а.с.17,19,42). На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу надано суду попередній розрахунок витраченого часу адвокатом Гарницьким П.П. по цивільній справі №289/1475/20, та копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 23 від 16.04.2021 про прийняття від [PERSON] на підставі додаткової угоди №1 до Договору від 16.04.21 суму 75000,00 грн. (провадження №2-п289/2/21 а.с.18,43). Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача Гарницький П.П. брав участь у судових засіданнях протягом 6 годин, що підтверджується протоколами судових засідань. Крім того, ним складено та подано до суду процесуальні документи по справі та тези промови у судових дебатах. Однак, суд вважає, що зазначений в попередньому розрахунку час на попереднє опрацювання матеріалів, формування правової позиції не відповідає їхній складності, а час підготовки процесуальних документів по справі та участь в судових засіданнях є перевищеним (враховуючи заявлення витраченого часу на апеляційну, касаційну скаргу, тощо, які відсутні в матеріалах справи). Враховуючи викладене, суд, беручи до уваги складність справи, характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, вважає заявлений розмір витрат безпідставно завищеним та дійшов висновку, що вимоги щодо стягнення з позивача витрат на правничу допомогу підлягають частковому задоволенню у розмірі 20000,00 грн.

Outcome: approved