Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивачка звернулася з позовною заявою до відповідача та просила суд стягнути з відповідача на свою користь в якості поділу майна, спільно нажитого за час шлюбу, грошові кошти в сумі 293 308,50 грн. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.03.2000 по 31.03.2015. Зазначено, що на момент розірвання шлюбу сторони не вирішували питання щодо поділу майна, спільно нажитого ними за час шлюбу, між ними існувала усна домовленість про те, що, оскільки позивач виїжджає за межі України на роботу, відповідач за рахунок спільно нажитого у шлюбі майна утримуватиме їх спільну дитину, - доньку [PERSON] , [INFO] . Майном, що було спільно нажито за час шлюбу, були грошові кошти в сумі 450 000,00 грн. та автомобіль Митцубиси Лансер, 2007 року випуску, який був придбаний ними у січні 2013 року, а оскільки подружжя планувало, що керувати автомобілем переважно буде відповідач, автомобіль було зареєстровано на ім`я Відповідача. Позивач пояснила, що готівкові грошові кошти в сумі 450 000,00 грн. були накопичені сторонами фактично за рахунок заробітної плати позивача, оскільки з 26 жовтня 2006 року по 08 липня 2014 року позивач працювала у банківських установах і мала стабільний заробіток. Загалом за вказаний період позивачем до сімейного бюджету подружжя внесено 428 137,33 грн., при цьому, відповідач у вказаний період отримував значно меншу заробітну плату, якої ледь вистачало для покриття комунальних витрат. Позивач посилалася на те, що після розірвання шлюбу і до квітня 2018 року відповідач був зареєстрований і фактично проживав в будинку матері позивача [PERSON] , де і зберігались спільні заощадження подружжя. Таким чином, позивач вважає, що і готівкові грошові кошти в сумі 450 000,00 грн., і автомобіль Митцубиси Лансер, 2007 року випуску, є спільною сумісною власністю, набутою сторонами за час шлюбу. Вказала також, що у 2017 році відповідач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом про стягнення з неї аліментів на утримання дитини, скасувавши таким чином усну домовленість про те, що утримання доньки здійснюватиметься ним за рахунок спільно нажитого за час шлюбу майна та рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 червня 2017 року з Позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі ј частини від усіх видів доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімум на дитину відповідного віку щомісячно. Позивачкою зазначено, що у вересні 2018 року з інформації, яку відповідач вніс до власної декларації, вона дізналась про те, що у 2017 році він без її на те згоди, відчужив автомобіль Мицубиси Лансер, 2007 року випуску, що перебував у їх спільній сумісній власності, за що отримав дохід в сумі 136 617,00 грн. Також з тих же декларацій, позивачеві стало відомо, що їх спільні накопичення - грошові кошти в сумі 450 000,00 грн. внесені відповідачем у декларацію як його власні кошти. Позивач вважає, що такими діями - продажем спільного автомобіля та внесенням у декларацію спільно нажитих коштів як власних, відповідач почав заперечувати право позивача на зазначене майно, що змусило позивача звернутись до відповідача із вимогою про поділ спільно нажитого майна. Направивши 22 жовтня 2018 року відповідачеві письмову вимогу, позивач просила відповідача передати їй Ѕ частину спільно нажитого за час шлюбу майна: грошові кошти в сумі 68 308,50 гривень - Ѕ частина вартості проданого відповідачем автомобіля Мицубиси Лансер, 2007 року випуску, та грошові кошти в сумі 225 000,00 гривень - Ѕ частина грошових коштів, що були накопичені ними за час шлюбу. Вказану вимогу відповідач отримав 26 жовтня 2018 року, проте не відреагував на неї. З огляду на наведене позивач звернулася до суду із даним позовом та просить його задовольнити. Ухвалою судді від 22.01.2019 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 05.03.2019 на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач вказує на часткову обґрунтованість позовних вимог, а саме: в частині стягнення на її користь грошових коштів у розмірі 68 308,50 грн. - Ѕ вартості відчуженого автомобіля. Вказав, що позивачкою документально підтверджено лише розмір її заробітку у розмірі 428 137,33 грн., не надано до суду жодного належного та допустимого доказу, що нею було передано ніби-то всі зароблені кошти в розмірі 450 000 грн. до спільного сімейного бюджету, а також його подальшого зберігання в будинку матері відповідача, як і не надано доказів спільної домовленості сторін з приводу утримання спільної доньки. Відповідач посилався на те, що виїзд позивачки за межі України, а саме: до Республіки Єгипет, був пов`язаний з тим, що вона знайшла нового чоловіка, а відповідач у свою чергу, самостійно утримував доньку за власні кошти, позивачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, а шлюбні відносини мали формальний характер. Зазначено, що у позивачки наявна заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 43 226,50 грн. Відповідач вказує на абсурдність твердження позивача про те, що вона відкладала зароблені кошти, оскільки було понесено повсякденні грошові витрати на відповідні потреби. Окрім того, відповідач посилався на те, що задекларований відповідачем дохід у розмірі 450 000 грн. був відображений у відповідній декларації після розірвання шлюбу, тобто, юридично сторони не перебували у шлюбі. Таким чином, відповідач вважає, що задекларовані грошові кошти не є об`єктом поділу, як спільне майно подружжя, а є його особистою приватною власністю. 22.03.2019 від позивача надійшла відповідь на відзив, в яких позивачка стверджувала, що приймала участь у створенні спільного нажитого майна і має право на його розподіл в рівних долях. Вказала на те, що заперечення відповідача на того, що позивач залишила спільні кошти, набуті у шлюбі у його розпорядженні та домовилась з ним про те, що вони будуть використані на утримання спільної доньки, не впливає на суть позовних вимог і, на переконання позивача, лише підтверджує небажання відповідача здійснити розподіл спільно нажитого майна в позасудовому порядку. Також вказала, що відповідачем не спростовано її доводи, що грошові кошти в сумі 450 000 грн. були накопичені спільно за час перебування у шлюбі. З огляду на наведене, позивач наполягає на задоволенні її позовних вимог. Ухвалою суду від 27.05.2019 справу призначено до розгляду в судовому засіданні з повідомленням сторін. Протокольною ухвалою суду від 29.08.2019 відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що з 16.09.2000 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області у справі №361/1061/15-ц від 18.03.2015 шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка просить поділити майно між позивачем та відповідачем, шляхом стягнення з відповідача на свою користь в якості поділу майна, спільно нажитого за час шлюбу, грошові кошти в сумі 293 308,50 грн., які складаються з: половини накопичень подружжя у сумі 225 000 грн. (450 000 грн. /2 ) та Ѕ частини вартості відчуженого автомобіля у сумі 68 308,50 грн. (136 617,00 грн. /2), на що суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно п. п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). За таких обставин, для поділу спільного майна необхідно встановити його обсяг станом на дату розірвання шлюбу. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що за час перебування останніх у шлюбі, за відповідачем було 29.01.2013 зареєстровано право власності на автомобіль марки «Мицубиси Лансер», 2007 року випуску, та у 2017 році відповідачем було відчужено вказаний автомобіль за 136 617 грн. Так, право власності на вказане майно набуте сторонами під час їхнього подружнього життя, відтак є їх спільною сумісною власністю. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вищезазначеним майном на праві власності в рівних частках. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Оскільки відчужений автомобіль є неподільною річчю, був фактично зареєстрований на ім`я відповідача і перебував у його користуванні та відчужений відповідачем без відома позивачки, остання як співвласник спірного майна бажає отримати грошову компенсацію за свою частку у праві власності на автомобілі. Згідно з роз`ясненнями викладеними у п.30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом враховано, що стороною відповідача визнано позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки Ѕ вартості відчуженого автомобіля в сумі 68 308,50 грн., а відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, суд вважає обґрунтованими вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь Ѕ вартості відчуженого автомобіля в сумі 68 308,50 грн. та вважає, що дана вимога підлягає задоволенню. Крім того, позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь половину накопичень подружжя у сумі 225 000 грн. (450 000 грн. /2 ), посилаючись на те, що нею до сімейного бюджету подружжя внесено 428 137,33 грн. Так, з відповіді з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] вбачається, що за період з 1 кварталу 2000 року по 4 квартал 2015 року останньою було отримано наступний дохід: у період з 26 жовтня 2006 року по 11 лютого 2010 року в АТ «УкрСибБанк» отримано153 381,55 грн., у період з 12 лютого 2010 року по 2011 рік, у ТОВ «Конференс Хауз» отримано 12 304,80 грн., у період з 25 березня 2011 року по 30 листопада 2011 року, у ПАТ Банк «Контракт» отримано 45 970,56 грн., у період з 01 березня 2012 року по 28 травня 2013 року, в АТ «Банк «Форвард» отримано 82 795,90 грн.; у період з 03 червня 2013 року по 08 липня 2014 року, в АТ «Правекс Банк» отримано 133 684,52 грн. Як вбачається зі щорічної декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2016 рік, відповідачем [PERSON] було задекларовано грошові активи - готівкові кошти у розмірі 450 000 грн., де зазначено, що останні є його власністю. При цьому, вбачається, що заробітна плата за основним місцем роботи останнього за 2016 рік становить 118 938 грн. Згідно п. 23 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 р. за № 11, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо (пункт 23). Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). При цьому, докази у підтвердження придбання майна за особисті кошти повинен надати той з подружжя, який посилається на дану обставину. Разом з цим, відповідачем не доведено, що задекларовані ним кошти свідчать, що є його особистою приватною власністю. У судовому засіданні представник відповідача не зміг пояснити за який період та за рахунок яких особистих коштів було набуто відповідачем суму у розмірі 450 000 грн., що задекларована ним за 2016 рік, як-то набуто від відчуження майна, отриманих у дарунок, спадкування, або набутого до укладення шлюбу. Так, встановлено, що відповідач працював оперативним черговим ДСНС України у м. Києві, з озвучених сум доходів за 2012-2013 роки доходів не вбачається, що дохід відповідача був великим. Виходячи з цього, суд вважає цю суму спільною власністю подружжя. З огляду на наведене, суд вважає обґрунтованими і вимоги позивачки про стягнення на її користь половини накопичень подружжя у сумі 225 000 грн. (450 000 грн. /2 ). За умовами ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, системний аналіз положень чинного законодавства України, враховуючи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом не приймається до уваги позиція сторони відповідача, що отриманий позивачкою заробіток під час перебування в шлюбі, відрізняється від загальної суми задекларованого відповідачем прибутку, як не обґрунтована та спростована матеріалами справи. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. З урахуванням наведеного‚

Outcome: approved