Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить встановити факт користування нею земельною ділянкою по [ADDRESS] площею 0,0405 га, яка позначена на план - схемі графічних матеріалів, посилаючись на те, що відкрито користується вказаною земельною ділянкою понад 30 років, а відповідач відмовляє їй в оформленні земельних прав. В позові зазначила що в 1984 році вона та її сусіди прибрали від сміття земельну ділянку площею близько 0,3 га розташовану між [ADDRESS] та [ADDRESS] та зробили її придатною для огородництва. Після ліквідації стихійного сміттєзвалища позивач постійно, добросовісно та відкрито користується вказаною земельною ділянкою. За попередньою домовленістю між сусідами було проведено поділ зазначеної земельної ділянки на частки, відмежувавшись один від одного межами, що існують і на даний час. Таким чином на даний час в користуванні позивача знаходиться земельна ділянка з визначеними межами площею 0,0405 га розташована по [ADDRESS]. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з заявами про передачу вказаної частини земельної ділянки в її постійне користування, але отримувала відмови. Представник позивача в судове засідання не з'явився надавши заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи в його відсутність. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, при винесенні рішення посилається на розсуд суду. Відповідно до вимог ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що факт постійного користування земельною ділянкою необхідний позивачу для оформлення своїх земельних прав. З позову вбачається, що [PERSON] з 1984 року відкрито і добросовісно користується для огородництва земельною ділянкою розташованою по [ADDRESS] площею 0,0405 га. Частина перша ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини і громадянина судом. Згідно ч.1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Стаття ст. 152 ЗК України вказує на те, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Проте звертаючись до суду позивач обрав спосіб судового захисту, який не передбачений законом. Так позивач не погоджується з рішенням відповідача про відмову в наданні земельної ділянки в постійне користування, але таке рішення в матеріалах справи відсутнє. При отриманні такої відмови відповідача, з метою захисту порушеного права, позивач має право оскаржити її в судовому порядку. Проаналізувавши вищевикладене, підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed