Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовною заявою про визнання батьківства,в подальшому змінивши предмет позову, подавши до суду письмову заяву про визнання батьківства та стягнення аліментів на утримання дитини на її користь, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] у неї народилася донька [PERSON], про що відділом ЗАГС адміністрації Фрунзенського району м. Мінськ Республіки Білорусь було видано свідоцтво про народження [NUMBER] від 14.12.2013 року, де батьком дитини зазначений [PERSON], білорус. Проте, фактично батьком дитини позивача є відповідач [PERSON], [INFO], громадянин Республіки Грузія. 18.09.2018 року позивачка та відповідач у справі звернулися до Київського клінічного бюро судової медичної експертизи із заявою про надання медичної послуги та проведення генетичної ідентифікації, надавши зразки своєї крові та крові дитини [PERSON]. На підставі отриманого висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №362/19 від 17.10.2018 року слідує, що вірогідність біологічного батьківства відповідача відносно дитини [PERSON] складає не менше 99,99% та вважається практично доведеним. На даний час відповідач постійно спілкується з дитиною, проводить з нею свій вільний час, цікавиться її особистим життям, бере участь у її вихованні, надає матеріальну допомогу. Таким чином позивач вважає, що на даний час виникла необхідність визнати батьківство відповідача відносно дитини [PERSON] у судовому порядку, просить суд визнати відповідача батьком [PERSON] та стягнути з нього на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 10 000 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. Ухвалою суду від 18.01.2019 року відкрито провадження у даній цивільній справі, ухвалено справу розглядати за правилами загального провадження та призначено підготовче засідання. Позивач у справі та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги позову в повному обсязі та просили суд про їх задоволення. Відповідач у справі в судовому засіданні позов визнав, не заперечував проти його задоволення, зазначив про те, що дитина [PERSON] його донька і він готовий її матеріально утримувати. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя, додавши до пояснень відповідача інформацію про те, що відповідач, перебуваючи в Україні тяжко захворів невиліковною хворобою (гепатит С). Крім того, зазначив про те, що відповідач хоче, щоб його донька, коли виросте знала і володіла повною та правдивою інформацією стосовно свого батька, В зв»зку з цим надав суду документи, що характеризують особу відповідача, які просив залучити до матеріалів справи, а саме довідки про те, що відповідач на території України до кримінальної відповідальності в якості підозрюваного, обвинуваченого не притягувався, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває, судимостей на території Російської Федерації не має, кримінального переслідування чи закритого кримінального переслідування щодо нього також не має, відносно нього не має реєстрації у судовому реєстрі Головного управління судового реєстру та статистики міністерства юстиції Турецької Республіки. Крім того, представником відповідача було залучено до матеріалів судової справи довідку з апостилем Національного агентства публічного права Міністерства юстиції Грузії про те, що відповідач має у власності ряд комерційних офісних та житлових приміщень; інформацію про те, що відповідач отримує грошові кошти у сумі 5000 дол. США щомісячно, як орендну плату за приміщення, тому має матеріальну змогу допомагати своїй дитині. Вислухавши пояснення позивачки, її представника, відповідача та його представника, вивчивши письмові матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст.128 СК України, у разі народження дитини у батьків, що не перебувають між собою у шлюбі, за відсутності сумісної заяви батьків батьківство може бути встановлено в судовому порядку за заявою одного з батьків. Відповідно до ст. 128 Сімейного Кодексу України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред»явлений матір»ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує і виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред»явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Як пояснила в судовому засідання позивач і було визнано відповідачем у справі [INFO] у неї народилася донька [PERSON], про що відділом ЗАГС адміністрації Фрунзенського району м. Мінськ Республіки Білорусь було видано свідоцтво про народження [NUMBER] від 14.12.2013 року, де батьком дитини зазначений [PERSON], білорус. Проте, фактично батьком дитини позивача є відповідач [PERSON], [INFO], громадянин Республіки Грузія. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у п.8 постанови Пленуму № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Як було встановлено в судовому засідання, 18.09.2018 року позивачка та відповідач у справі звернулися до Київського клінічного бюро судової медичної експертизи із заявою про надання медичної послуги та проведення генетичної ідентифікації, надавши зразки своєї крові та крові дитини [PERSON]. На підставі отриманого висновку Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи №362/19 від 17.10.2018 року слідує, що вірогідність біологічного батьківства відповідача відносно дитини [PERSON] складає не менше 99,99% та вважається практично доведеним. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, згідно ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. При цьому частинами 1, 3 ст. 181 СК України визначено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до положень ст.183 СК України, розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З урахуванням того, що факт батьківства відповідача відносно непвнолітньої знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, а також тих обставин, що він має нагоду забезпечити її матеріально, бажає її виховувати, цікавиться її подальшою долею, суд рахує задоволення позову доцільним та таким, що відповідає інтересам малолітньої. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Судові витрати у справі на підставі ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача та на користь держави пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved