Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до КНП «Клінічна лікарня №4» СМР про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. Позивачка позовні вимоги мотивує тим, що 03.11.2016 року позивачка була звільнена з займаної посади. При звільнені з позивачкою не був проведений повний розрахунок. Згідно зі ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, але відповідач цього не зробив. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 р. позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним наказ №4-с від 06.05.2016 року Комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4» про оголошення [PERSON] догани та скасувати його. Визнано незаконним наказ №9-с від 01.11.2016 року «Про оголошення [PERSON] догани» та скасувати його. Визнано незаконним наказ №124-ОС від 03.11.2016 року в частині звільнення лікаря-дерматовенеролога [PERSON] з 03.11.2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором (п.3 ст. 40 КзПП України). Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-дерматовенеролога Комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4». Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. апеляційну скаргу КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 4» задоволено частково. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 року в даній справі скасовано і відмовлено у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 16.01.2019 р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. в частині відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботу скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-дерматовенеролога комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4». В іншій частині рішення апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 року залишено без змін. На підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 р. [PERSON] було поновлено на роботі 22.05.2017 р. (наказ №42-ос від 19.05.2017 р.) та знову звільнена 10.10.2017 р. на підставі рішення Апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. (наказ №124-ос від 10.10.2017 р.). Стаття 117 КЗпП України передбачає, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тому позивачка просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період вимушеного прогулу, середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Додатково уточнила, що середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні становить 216,61 грн. та погодилася з розрахунком середнього заробітку за період вимушеного прогулу, наданого представником відповідача. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, надав розрахунок середнього заробітку позивача за період вимушеного прогулу, погодився з розрахунком середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні, зробленим позивачем, однак просив зменшити розмір моральної шкоди, який позивачка просить стягнути з відповідача, посилаючись на те, що КНП «Клінічна лікарня №4» СМР є неприбутковою організацією та фінансується за рахунок бюджетних коштів. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи та дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з КНП «Клінічна лікарня №4» СМР та 03.11.2016 року була звільнена з займаної посади. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ч.1ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що в день звільнення позивачці в порушення ст.116 КЗпП України не виплачені належні суми заробітної плати, що є підставою для стягнення на користь позивачки заборгованості по заробітній платі, з урахуванням вимог ст. 117 КЗпП України, є підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 р. позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Визнано незаконним наказ №4-с від 06.05.2016 року Комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4» про оголошення [PERSON] догани та скасувати його. Визнано незаконним наказ №9-с від 01.11.2016 року «Про оголошення [PERSON] догани» та скасувати його. Визнано незаконним наказ №124-ОС від 03.11.2016 року в частині звільнення лікаря-дерматовенеролога [PERSON] з 03.11.2016 року за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором (п.3 ст. 40 КзПП України). Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-дерматовенеролога Комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4». Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення на роботі. Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. апеляційну скаргу КУ «Сумська міська клінічна лікарня № 4» задоволено частково. Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 року в даній справі скасовано і відмовлено у задоволенні позову. Постановою Верховного Суду від 16.01.2019 р. касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. в частині відмови [PERSON] в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботу скасовано. Поновлено [PERSON] на посаді лікаря-дерматовенеролога комунальної установи «Сумська міська клінічна лікарня №4». В іншій частині рішення апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 року залишено без змін. На підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.04.2017 р. [PERSON] було поновлено на роботі 22.05.2017 р. (наказ №42-ос від 19.05.2017 р.) та знову звільнена 10.10.2017 р. на підставі рішення Апеляційного суду Сумської області від 26.07.2017 р. (наказ №124-ос від 10.10.2017 р.). Отже, розмір середнього заробітку за період вимушеного прогулу становить 41283,41 грн. за період з 03.11.2016 р. по 21.05.2017 р. та з 10.10.2017 р. по 05.02.2019 р. - відповідно до розрахунку, наданого представником відповідача, проти якого позивачка не заперечувала в судовому засіданні. Розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні становить 216,61 грн. - відповідно до розрахунку, зробленого позивачкою, проти якого представник відповідача не заперечував в судовому засіданні. Згідно зі ст.ст.12-13 та 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до вимог ч.2 ст.229 ЦПК України, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Статтею 83 ЦПК України передбачено, що позивач … повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються… Тому докази не надані сторонами суду першої інстанції не можуть в подальшому подаватись судам інших інстанцій і такі докази не можуть бути покладені в основу їхніх рішень. Отже, вирішуючи позов у межах заявлених вимог суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди позивачці знайшов своє підтвердження. Однак при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань, а також характер і тривалість цих страждань, стан здоров`я потерпілого, його вік, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням цих обставин суд на підставі ст. 23 ЦК України визначає моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню позивачці, в розмірі 500 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір відшкодування моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Враховуючи наведене, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за період вимушеного прогулу в розмірі 41283,41 грн. (з подальшим утриманням ПДФО та військового збору), середній заробіток за період затримки розрахунку при звільненні в розмірі 216,61 грн. (з подальшим утриманням ПДФО та військового збору) та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1102,40 грн.

Outcome: approved