Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

Позивач ПАТ «[PERSON] залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» звернувся з позовом про визнання частково незаконним та скасування розпорядження [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку та зобовязання вчинити певні дії до відповідачів [PERSON] РДА Чернівецької області, [PERSON], відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Чернівецької області. Посилається на те, що з метою оформлення правовстановлюючих документів на право постійного користування землями смуги відведення в межах [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області Державним територіально-галузевим обєднанням «Львівська залізниця» укладено договір із землевпорядною організацією ПП «Ріга» від 30.12.2013 року про виконання робіт з інвентаризації земель та виготовлення державних актів на право постійного користування земельними ділянками Державного територіально-галузевого обєднання «Львівська залізниця» в межах існуючої смуги відведення. ПП «Ріга» виготовило технічну документацію за напрямком Завалля-Вижниця від 28 км +986 м до 34 км +300 м в адміністративних межах [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області. В результаті проведеної інвентаризації смуги відведення виявлено, що земельна ділянка на 32 км + 960 м до 33 км + 062 м, яка належить [PERSON] повністю, площею 0,2956 га накладається на смугу відведення залізниці. Зазначену земельну ділянку [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON], який отримав її на підставі розпорядження [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року, цільове призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. [PERSON] помер, спадщину прийняла [PERSON] Земельну ділянку, яка накладається (перетинається) із смугою відведення залізниці площею 0,2956 га зареєстровано в земельному кадастрі №7320582500:01:002:7078. Вважає, що розпорядження [PERSON] РДА від 26.08.2003 року №264 суперечить чинному законодавству, прийняте з перевищенням повноважень та з порушенням земельного законодавства. Згідно «Плана полосы отвода линии Завалье-Вижница Львовской ж.д.», розробленого в 1965 році проектною конторою Південно - Західної залізниці, ширина смуги відведення на ділянці з 32 м + 960 м. до 33 км + 058 м перегону становить в точці 1-34,0 м, в точці 2 35,02 від осі колії. В той час, ділянка [PERSON] починається в точці 1 на відстані 7,78 від осі колії, в точці 2 4,72 м від осі колії, в точці 3 4,15 м від осі колії. Таким чином, земельна ділянка [PERSON] повністю входить у ширину смуги відведення залізниці і загальна площа перетину земельної ділянки [PERSON] в смузі відведення залізниці становить 0,2956 га. На земельній ділянці розташована верхня будова колії дільниці Завалля-Вижниця інвентарний номер №020122060, взята на облік в 1944 році, яка є державною власністю і перебуває на балансі ДТГО «Львівська залізниця», що є державним підприємством. Відповідно до норм законодавства, яке існувало при облаштуванні залізничного полотна та смуги відведення вимоги щодо виготовлення та отримання державного акту не передбачалося, а землі транспорту вважалися землями спеціального призначення, які використовувалися на підставі особливих положень про ці землі відповідно до п.п.54,55 Общих начал землепользования и землеустройства (Постанова ЦИК СССР 15.12.1928). Крім того, Залізницею як землекористувачем сплачується земельний податок за дану земельну ділянку. Посилається на ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якою визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої ст.37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Уточнивши позовні вимоги просять визнати незаконним та скасувати розпорядження [PERSON] РДА Чернівецької області від №264 від 26 серпня 2003 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки у власність, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на підставі розпорядження [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року на імя [PERSON], кадастровий номер 7320582500:01:002:7078, скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та зобовязати відділ Держгеокадастру у [PERSON] районі Чернівецької області скасувати запис у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7320582500:01:002:7078, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування та стягнути судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обємі, посилалась на обставини викладені в позові, просила їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначила, що спірну земельну ділянку вона успадкувала після смерті батька [PERSON], якому вона була передана у власність на підставі розпорядження [PERSON] РДА. Земельна ділянка в натурі не була виділена, державний акт померлий не отримував, а отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія ЧВ №0062792. Просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] позовні вимоги не визнала, зазначила, що відповідно до розпорядження [PERSON] РДА від 26.08.2003 року №264 «Про затвердження технічної документації проекту організації території земельних часток та видачу державних актів на право власності на землю» [PERSON] було надано земельну ділянку, яка в натурі не була виділена. Спадкоємцем майна є [PERSON] Розпорядження [PERSON] РДА від 26.08.2003 року №264 прийняте на підставі чинного на той час законодавства, а тому є законним. Подала заяву про застосування строків позовної давності. Просила відмовити в задоволенні позову. В судове засідання представник відповідача відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Чернівецької області не зявився, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи надали відзив на позовну заяву, де зазначили, що вважати належним доказом у справі копію Технічної документації із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 25,0445 га ДТГО «Львівська залізниця» під існуючими обєктами залізничного транспорту за напрямком Завалля-Вижниця від 28 км + 986 м до 34 км + 300 м в адміністративних межах [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області немає підстав, оскільки відповідно до п.28 «Порядку проведення інвентаризації земель» затвердженого постановою КМУ від 23.05.2012 року №513, виконавець подає Технічну документацію на затвердження замовникові, однак в порушення даного Порядку, ПАТ «[PERSON] залізниця» не надали доказів про затвердження документації. Крім того, на момент прийняття [PERSON] РДА спірного розпорядження, державний акт на право постійного користування земельною ділянкою ДТГО «Львівська залізниця» відсутній і державної реєстрації не проходив, відсутні докази оформлення у встановленому законом порядку право постійного користування чи права оренди спірною земельною ділянкою за ДТГО «Львівська залізниця», а тому право постійного користування земельною ділянкою не виникло. Відповідно до п.п.25, 27, 32 «Инструкции о нормах и порядке отвода земель для железных дорог и использовании полосы отвода», затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР від 30.01.1963 року, встановлювались прямі вимоги щодо обовязковості складення документів на право користування землею та порядок зберігання актів на право користування землею підрозділами залізниць. Оскільки, позивачем не долучено до матеріалів справи належного підтверджуючого землекористування документа, а ні на спірну ділянку, а ні на суміжну ділянку, фактично зайняту залізничним полотном, вважають, що ПАТ «[PERSON] залізниця» позбавлений права вимагати захисту своїх порушених прав на землю як належний землекористувач в порядку ст.ст.152. 155 Земельного кодексу України, оскільки права на землю не оформлені та не зареєстровані у встановленому законом порядку. Зазначає, що відділ Держгеокадастру є неналежним відповідачем, оскільки не проводив надання земельної ділянки у власність [PERSON] та не проводив державної реєстрації права власності на земельну ділянку і на даний час не проводить. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши представника позивача, відповідачку, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «[PERSON] залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі рішення [PERSON] РДА від 21.02.1997 року №102 належало право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності селянської спілки ім.Шевченка розміром 1.11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що підтверджується копією сертифікату на право на земельну частку (пай) Серія ЧВ №0062792 від 06.03.1997 року. Розпорядженням [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року затверджено технічну документацію зі складання державних актів на право власності на землю власникам сертифікатів на земельну частку (пай) на території [PERSON] сільської ради, видано державні акти на право власності на землю громадянам [PERSON] сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (згідно додатку) тощо, що підтверджується копією розпорядження. [PERSON] включений в список на видачу державних актів на право власності на землю (додаток до розпорядження №264 від 21.08.2003 року), номер сертифікату ЧВ0062792, розмір земельного паю 0,85 га, що підтверджується копією списку. Судом також встановлено, що 27 січня 2003 року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] 1-МИ №093134, виданого 28.01.2003 року [PERSON] сільською радою, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №7. Спадщину після його смерті прийняла [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи №353/2004 р. З свідоцтва про право на спадщину за законом Серія ВВМ №102416 від 11.10.2004 року вбачається, що [PERSON] набула право на земельну частку (пай) у землі, посвідченого сертифікатом, яка перебуває у колективній власності селянської спілки ім.Шевченка розміром 1.11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі ( на місцевості), що знаходиться в с.Іспас, Вижницького району Чернівецької області, належного померлому [PERSON], на підставі сертифікату (бланк серії ЧВ №0062792), виданого [PERSON] РДА 06.03.1997 року згідно рішення [PERSON] РДА від 21.02.1997 року №102, зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №357, 06.03.1997 року [PERSON] РДА Чернівецької області. Відповідно до ст.2 ЗК України (в редакції від 03.08.2003 року), земельні відносини це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Субєктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Обєктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї). Відповідно до ст.3 ЗК України ( в редакції від 03.08.2003 року), земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Відповідно до ст.17 ЗК України (в редакції від 03.08.2003 року), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить: а) розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом; б) участь у розробленні та забезпеченні виконання загальнодержавних і регіональних (республіканських) програм з питань використання та охорони земель; в) координація здійснення землеустрою та державного контролю за використанням та охороною земель; г) підготовка висновків щодо надання або вилучення (викупу) земельних ділянок; ґ) викуп земельних ділянок для суспільних потреб у межах, визначених цим Кодексом; д) підготовка висновків щодо встановлення та зміни меж сіл, селищ, районів, районів у містах та міст; е) здійснення контролю за використанням коштів, що надходять у порядку відшкодування втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, пов'язаних із вилученням (викупом) земельних ділянок; є) координація діяльності державних органів земельних ресурсів; ж) вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Відповідно до п. ґ ч.1 ст.81 ЗК України (в редакції від 03.08.2003 року), громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно з ч.1 ст.84 ЗК України (в редакції від 03.08.2003 року) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Відповідно до ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах її повноважень. Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачено, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних капіталах яких державі належать частки (акції, паї), об'єкти незавершеного будівництва та законсервовані об'єкти) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Відповідно до п.7 ст.13 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції від 14.08.2003 року), до відання місцевих державних адміністрацій у межах і формах, визначених Конституцією і законами України, належить вирішення питань щодо використання землі, природних ресурсів, охорони довкілля. Відповідно до ч.1,2 ст.41 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції від 14.08.2003 року), голови місцевих державних адміністрацій видають розпорядження одноособово і несуть за них відповідальність згідно із законодавством. Абзацом 2 ст. 1 Указу Президента України № 720 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачено, що паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до абзацу 3 ст. 1 Указу Президента України №720 від 8 серпня 1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі Указ), паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості). Право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю (ст. 2 Указу). Відповідно до положень п.24 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16 квітня 2004 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю (пункт 17 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України). Член КСП, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Відповідно до статті 9 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року), здатність мати цивільні права і обов'язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами [PERSON] РСР та інших союзних республік. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Відповідно до ч.1 ст.524 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року), спадкоємство здійснюється за законом та за заповітом. Відповідно до статті 525 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року), часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до статті 548 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (в редакції від 30.10.1999 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину:1)якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, на думку суду померлий 27.01.2003 року [PERSON] в порушення вимог чинного на час виникнення спірних відносин законодавства, неправомірно був включений до списків на видачу державних актів на право власності на землю, який є додатком до розпорядження голови [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року, оскільки втратив свою правоздатність в звязку із смертю. Відповідно до статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, зобов'язані діяти лише на підставах, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п.10 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 43, ч.1, ч.3 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду. Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку. На підставі викладеного, позовні вимоги позивача до [PERSON] РДА про визнання протиправним та скасування розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Чернівецької області №264 від 26 серпня 2003 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки у власність площею 0,85 га., що розташована на території [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, відповідно до Сертифіката на право на земельну частку (пай) Серія ЧВ №0062792, підлягають до задоволення. Що стосується вимоги позивача до [PERSON], відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку виданого на підставі розпорядження [PERSON] РДА №264 від 26.08.2003 року на імя [PERSON], кадастровий номер 7320582500:01:002:7078, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 7320582500:01:002:7078 у Державному реєстрі прав, зобовязання скасувсати запис в поземельній книзі, судом встановлено, що на замовлення ДТГО «Львівська залізниця», ПП «Ріга» виготовив технічну документацію із землеустрою щодо інвентаризації земельної ділянки, загальною площею 25,0445 га під існуючими обєктами залізничного транспорту за напрямком Завалля-Вижниця від 28 км +986 м до 34 км +300 м в адміністративних межах [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, що підтверджується копією матеріалів технічної документації. Згідно наданого викопіювання із заведеного інвентаризаційного плану земельної ділянки смуги відведення ДТГО «Львівська залізниця» за напрямком Завалля-Вижниця, в адміністративних межах [PERSON] сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, земельна ділянка [PERSON], кадастровий номер 7320582500:01:002:7078, від 32 км + 960 м до 33 км + 062 м, (ліва сторона по ходу) площею 0,2956 га накладається на смугу відведення залізниці. Відповідно до частини першої статті 84 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під державними залізницями (пункт б частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про транспорт» до земель транспорту належать землі, надані в користування підприємствам і організаціям транспорту згідно із Земельним кодексом України, для виконання покладених на них завдань щодо експлуатації, ремонту, вдосконалення і розвитку відповідних об'єктів транспорту. Відповідно до ст.68 ЗК України, до земель залізничного транспорту належать землі смуг відведення залізниць під залізничним полотном та його облаштуванням, станціями з усіма будівлями і спорудами енергетичного, локомотивного, вагонного, колійного, вантажного і пасажирського господарства, сигналізації та зв'язку, водопостачання, каналізації; під захисними та укріплювальними насадженнями, службовими, культурно-побутовими будівлями та іншими спорудами, необхідними для забезпечення роботи залізничного транспорту. Земельні ділянки відводилися залізниці в користування на підставі постанови Ради Міністрів СРСР від 27 січня 1962 року № 83, Інструкції про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 року, та норм відведення земель для залізниці 468-74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247. Вказані правові акти не суперечать Конституції та законам України, тому відповідно до постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР» застосовуються на території України до прийняття відповідних актів законодавства України. За змістом ч. 4 ст. 84 ЗК України землі під державними залізницями не можуть передаватися у приватну власність Відповідно до ст.1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п.27 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у звязку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. З акту обстеження земельних ділянок в смузі відведення залізниці дільниці Завалля-Вижниця на території с.Іспас від 31.03.2016 року вбачається, що. Як вбачається з матеріалів спадкової справи та норм чинного на час прийняття спадщини законодавства, [PERSON] з часу відкриття спадщини, а саме, з 27.01.2003 року вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.10.2004 року, [PERSON] успадкувала зокрема право на земельну частку (пай), розміром 1.11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). На думку суду, заявлені позивачем вимоги є безпідставними, оскільки як вбачається з акту обстеження земельних ділянок в смузі відведення залізниці дільниці Завалля-Вижниця на території с.Іспас від 31.03.2016 року комісією обстежено смугу відведення залізниці в межах [PERSON] сільської ради. Межа смуги відведення залізниці, дільниця Завалля-Вижниця від км 32+960 до км. 33+062 м, ліва сторона за ходом кілометрів, становить 34 м. від осі колії. Згідно схеми розподілу на земельні частки (паї) та технічної документації із складання державних актів на право власності на земельні ділянки власників сертифікатів, земельну частку (пай) ділянки 619, 629 записано на [PERSON], сертифікат Серія ЧВ №0062792. На час оформлення спадщини державний акт на імя [PERSON] не виготовлявся, оформлена спадщина на дочку [PERSON] Дана земельна ділянка згідно схеми поділу межує з землями залізниці. Земельна ділянка засіяна близько 12 метрів від колії та орендується ТОВ «Бука», встановити фактичну межу земельної ділянки неможливо, так як відсутні межові знаки. Таким чином, відповідачка [PERSON] успадкувала право на земельну ділянку, яке посвідчено сертифікатом на право на земельну частку (пай) Серія ЧВ №0062792, земельна ділянка виділена в натурі не була, правовстановлюючі документи [PERSON] на земельну ділянку не отримувала, земельну ділянку не зареєструвала, таким чином, право позивача станом на день розгляду справи відповідачкою [PERSON] не порушено. Щодо позовних вимог про скасування запису у Поземельній книзі щодо земельної ділянки за кадастровим номером 7320582500:01:002:7078, шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування, суд вважає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не було доведено вищезазначених позовних вимог. Крім того представник відповідача [PERSON] РДА [PERSON] подала письмову заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності та просила відмовити в позові. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Пунктом 11 Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З досліджених доказів судом встановлено, що ДТГО «Львівська залізниця» стало відомо про порушення відповідачами його прав на спірну земельну ділянку у грудні 2014 року, під час виготовлення Технічної документації ПП «РІГА», а тому на думку суду позивачем не пропущено строк позовної давності. Відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] РДА Чернівецької області необхідно стягнути а користь позивача ПАТ «[PERSON] залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця», понесені позивачем судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 1378,00 грн. На підставі та

Outcome: approved