Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, яким просила суд відібрати малолітнього [PERSON] , [INFO] , від [PERSON] , 1984 року народження та повернути дитину за місцем проживання матері [PERSON] , 1985 року народження. Мотивуючи свої вимоги тим, що у неї народився син [PERSON] , [INFO] . Дитина зареєстрована у відповідності до ч. 1 ст. 135 СК України, тобто вона є єдиним законним представником малолітнього сина. З відповідачем вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 14.10.2011 по 23.09.2015 року, проте разом не проживали, оскільки вона проживала в Державі Ізраїль. 28 січня 2016 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Грузії [PERSON] . До липня 2020 року вона з дитиною проживала за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за нею. Маючи диплом магістра за напрямком «медицина», вона зі своєю родиною переїхала проживати до Одеської області, де винаймає житло у смт. Авангард, Овідіопольського району та син навчався у 8-А класі Одеського приватного НВК «Хабад». 05 лютого 2021 року близько 19 год. 30 хв. відповідач без її згоди, за місцем її проживання, відібрав дитину [PERSON] , [INFO] . Вона неодноразово телефонувала відповідачу з вимогою негайно повернути дитину, але на її прохання їй було відмовлено. За вказаним фактом, вона звернулася до відділу поліції та до служби у справах дітей, проте, вказані служби не встановили місце проживання дитини, а лише провели співбесіди з відповідачем. На теперішній час зв`язок з дитиною відсутній. Відповідач не має свого житла, офіційно не працює, під час перебування з ним у шлюбних відносинах, відповідач зловживав спиртними напоями. Її син відмовляється розмовляти з нею по телефону та категорично відмовляється від зустрічей, тому що на ним відбувається психологічне насильство. Вважає, що відповідач, відповідно до чинного законодавства, є сторонньою особою для [PERSON] та не має ніяких законних підстав щодо визначення місця проживання дитини з ним. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Зазначає, що позивачем не доведено своїх позовних вимог і не подано разом з позовом доказів, які підтверджують її позовні вимоги. Більш того, позивачем зазначені обставини , які не відповідають дійсним обставинам. Позивачем не доведено факт реєстрації та проживання разом з нею дитини [PERSON] . Наявність у власності позивача нерухомого майна квартири, жодним чином не підтверджує факту реєстрації та проживання в такій квартирі її дитини. Відповідач вважає себе біологічним батьком [PERSON] , оскільки він проживав з позивачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. [INFO] [PERSON] (на той час мала прізвище [PERSON] ) народила сина [PERSON] . Реєстрацію народження дитини позивачка провела за відсутності відповідача, зазначивши, що його участь не потрібна. Позивачка запевнила відповідача, що жодних проблем при реєстрації спільної дитини не виникло, у зв`язку з чим, з цього приводу [PERSON] , не задавав будь-яких питань. Пізніше позивачка оформила дитині закордонний паспорт, в якому прізвище дитини зазначається як « [PERSON] ». Свідоцтво про народження дитини відповідач ніколи не бачив, оскільки повністю довіряв [PERSON] й такої необхідності не було. Відповідач наполягає на тому, що з моменту народження дитини, сторони спільно виховували сина, турбували про нього та жили однією сім`єю, вели спільний побут. 14 жовтня 2011 року сторони зареєстрували шлюб та прожили в зареєстрованому шлюбі майже чотири роки. Але через погіршення відносин шлюб між ними було розірвано 23 вересня 2015 року. З моменту розірвання шлюбу, відповідач продовжував виконувати свої батьківські обов`язки та реалізувати права відносно сина [PERSON] . Відповідач регулярно бачився з дитиною, часто забирав його до себе на тривалий час. У жовтні 2020 року відповідач забрав сина до себе, після чого [PERSON] зізнався, що напередодні отримав травму руки. [PERSON] терміново відвіз дитину до лікарні, де сину поставили діагноз «перелом кінцівки». В лікарні від [PERSON] зажадали підтвердити родинних відносин із сином. З метою отримання доказу наявності родинного зв`язку з сином, [PERSON] звернувся до органу РАЦСу з заявою отримання дублікату свідоцтва про народження дитини. За результатами перевірки актових записів відповідача повідомлено про те, що юридично [PERSON] не є сином [PERSON] , у зв`язку з чим відповідачу відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про народження дитини. На даний час у Заводському районному суді розглядається справа про визнання батьківства за позовом [PERSON] . Жодного психологічного насилля над дитиною з боку [PERSON] не вчиняється. Син, дійсно деякий час не відвідував школу у зв`язку з хворобою. Лікуванням дитини займався відповідач. Позивачці відоме точне місцезнаходження дитини. Ухвалою суду від 05.04.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06.04.2021, витребувано докази. Ухвалою суду від 11.05.2021, закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача надав заяві про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує. Відповідач у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. При цьому суд бере до уваги те, що відповідач та його представник достеменно знали про розгляд дійсної справи, оскільки подавали заяву про відвід головуючого по справі та подали відзив на позовну заяву. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням категорії спору який стосується неповнолітньої дитини, наявність відзиву на позовну заяву, з метою як найшвидшого розгляду, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі наявних матеріалів. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України, сформованого 20.10.2016, відомості про батьків [PERSON] , [INFO] , зазначено: батьком [PERSON] , матір`ю [PERSON] . Відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України, тобто зі слів сматері. Позивачка зазначає, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 14 жовтня 2011 року. Шлюб між сторонами розірвано 23 вересня 2015 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . Позивачка в своєму позові зазначає, що до липня 2020 року вона з дитиною проживала за адресою: [ADDRESS] . Право власності на вказану квартиру зареєстровано за нею. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.06.2017, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , на підставі договору купівлі продажу квартири від 10.02.2017, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Горбуровим К.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 199. 28 січня 2016 року [PERSON] зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] », свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Позивачка вказує, що маючи диплом магістра за напрямком «медицина», вона зі своєю родиною переїхала проживати до Одеської області, де винаймає житло у смт. Авангард, Овідіопольського району та син навчався у 8-А класі Одеського приватного НВК «Хабад». Як вбачається з диплома магістра [NUMBER] , [PERSON] закінчила у 2020 році Приватний вищий навчальний заклад «Міжнародний класичний університет імені Пилипа Орлика» за спеціальністю «Фізична терапія, ерготерапія». З виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, [PERSON] та [PERSON] є фізичними особами підприємцями (а.с. 16, 17). 08 липня 2020 року між Обслуговуючим кооперативом «Арт Вілль» та [PERSON] , [PERSON] укладено Персональний меморандум № АВ-02-09/00006 про участь в утриманні житлового будинку та прибудинкової території в житловому комплексі « [INFO] », відповідно до якого останні займають квартиру [ADDRESS] . Згідно довідки Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Хабад»» від 15.03.2021 за вих. № 92, [PERSON] , [INFO] , навчається в 8-А класі Одеського приватного НВК «Хабад». З 05.02.2021 по 15.03.2021, хлопець не відвідує школу та не виходить на зв`язок з вчителями та класним керівником. З Акту обстеження житлово-побутових умов посвідченого виконавчим комітетом Овідіопільського району Одеської області від 05.04.2021, вбачається, що працівниками відділу соціальних послуг, праці та соціального захисту населення, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якого встановлено, що квартира складається з двох кімнат. Кожне приміщення забезпечене усіма необхідними меблями. В наявності побутова техніка та все необхідне для розвитку та навчання дитини. Дитина має окрему кімнату, оснащену ліжком, столом для навчання, шафою для зберігання речей. Позивачка в своєму позові зазначає, що 05 лютого 2021 року близько 19 год. 30 хв. відповідач без її згоди, за місцем її проживання, відібрав дитину [PERSON] , [INFO] . Вона неодноразово телефонувала відповідачу з вимогою негайно повернути дитину, але на її прохання їй було відмовлено. За вказаним фактом, вона звернулася до відділу поліції та до служби у справах дітей, проте, вказані служби не встановили місце проживання дитини, а лише провели співбесіди з відповідачем. На теперішній час зв`язок з дитиною відсутній. 11 лютого 2021 року [PERSON] звернулася до ВП № 2 Миколаївського РУА ГУ НП в Миколаївській області з заявою про кримінальне правопорушення відповідно до ч. 1, 2 ст. 146 КК України, а саме просила відібрати малолітнього [PERSON] у [PERSON] та [PERSON] та передати його матері та єдиному законному представнику - їй [PERSON] . За вказаним фактом, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, внесено відповідні відомості за № 12021152040000185 від 04.03.2021 (а.с 25). 11 лютого 2021 [PERSON] звернулася до Служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради з заявою про втручання та допомоги щодо повернення [PERSON] їй, як законному представнику малолітнього. Також повідомлено, що над дитиною скоюють психологічне насильство та моральний стан дитини потребує негайного втручання фахівця. Позивачка вказує, що вказані служби не встановили місце проживання дитини, а лише провели співбесіди з відповідачем. Орган опіки і піклування зазначив, що позбавлений можливості надати висновок щодо розв`язання спору відносно позивача та відповідача з огляду на те, що [PERSON] в усній формі повідомив що буде відсутнім у судовому засідання яке відбудеться 11.05.2021 року о 15:30 та не надав необхідних документів для підготовки питання на комісію з питання прав захисту дитини виконкому Миколаївської міської ради. Відповідно до довідки з Управління освіти Миколаївської міської ради від 14.04.2021 за вих. 1156/13.01.01-10/14, станом на 13.04.2021, малолітній [PERSON] , [INFO] , в закладах загальної освіти м. Миколаїв не навчається. Згідно довідки Одеського приватного навчально-виховного комплексу «Дошкільний навчальний заклад спеціалізована загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів «Хабад»» від 05.05.2021 за вих. № 136, [PERSON] навчається у 8-А класі Одеського приватного НВК «Хабад». З 05.02.2021 по 05.05.2021 хлопець не відвідує школу та не виходить на зв`язок з вчителями та класним керівником. Як вбачається з підтвердження Миколаївської спеціалізованої приватної школи І-ІІІ ступенів «Ор Менахем» від 01.03.2021 за вих. № 01-28/03/01, МСПШ «Ор Менахем» підтверджує можливість зарахування учня 8 класу [PERSON] на наявне вільне місце у 8 класі Миколаївської спеціалізованої приватної школи І-ІІІ ступенів «Ор Менахем». Представник відповідача у відзиві не заперечує факт, що дитина, дійсно деякий час не відвідувала школу у зв`язку з хворобою. Лікуванням дитини займався відповідач. Відповідно до довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2», [PERSON] з 08 лютого 2021 року по 26 лютого 2021 року хворів. [PERSON] підписано Декларацію № 0001-7М70-А1А0 23 лютого 2021 року про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу щодо [PERSON] , [INFO] . Частиною 1\~статті 4 ЦПК України\~визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1\~ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). У\~статті 8 Конституції України\~закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до частини третьої\~статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою\~статті 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Згідно зі статтями\~11,\~12 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я\~є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів. Відповідно до частини першої\~статті 14 Закону України «Про охорону дитинства»\~діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої\~постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789- XII\~(далі - Конвенція про права дитини), зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§ 76). Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Аналіз наведеного законодавства свідчить про те, що сім`я вважається природним середовищем для розвитку дитини; виховання в сім`ї відповідає найкращим інтересам дитини і тільки коли виявиться, що сім`я є особливо непридатною або неблагонадійною, зв`язки з нею можуть бути перервані. Розлучення дітей з батьками всупереч їх волі можливо тільки за умови, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною першою\~статті 162 СК України\~визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Так судом встановлено, що відповідач, без згоди матері, з якою проживала дитина [PERSON] , [INFO] , забрав дитину та залишив проживати у себе, чим самочинно змінив місце її проживання, добровільно дитину матері відповідач не повертає. Більш того, батько дитини записаний в актовому записі про народження зі слів матері, тому на даний час у відповідача не моє жодної правової підстави для утримання дитини у себе, оскільки його батьківство не встановлено у відповідності до вимог чинного законодавства. Суд бере до уваги, що на даний час на розгляді судді Заводського районного суду знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] про встановлення батьківства щодо дитини [PERSON] . Однак на час розгляду дійсної справи, судове рішення яке набрало законної сили, відсутнє. Більш того у разі задоволення позову та встановлення батьківства відповідача щодо дитини, він не позбавлений права визначеним законом шляхом встановити свою участь у спілкуванні та вихованні дитини. На даний час відповідач незаконно, без згоди матері утримує у себе дитину позивачки. Доказів того, що повернення дитини за місцем проживання матері створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на її розвиток відповідач не надав. Не надав таких даних і представник третьої особи. А тому суд прийшов до висновку про наявність правових підстав для захисту прав позивача в порядку, визначеному\~статтею 162 СК України\~і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей\~15,16 ЦК України. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, оцінивши у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до висновку, що позов в частині відібрання дитини та повернення її до матері підлягає задоволенню. При цьому суд вважає за необхідне допустити негайне виконання судового рішення у відповідно сті до приписів п. 5 ч.1 ст. 430 ЦПК України. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved