Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача про розірвання шлюбу (а.с. 2). Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 09 жовтня 2004 року вони з відповідачем уклали шлюб. Від цього шлюбу мають одну неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок відсутності взаєморозуміння. Сторони з жовтня 2019 року проживають окремо, шлюбні відносини фактично припинені, спільне господарство не ведеться. Таким чином, позивачка прийшла до висновку, що подальше спільне життя з відповідачем та збереження шлюбу неможливе і наполягає на розірванні шлюбу без надання строку на примирення. У судове засідання позивачка не з`явилася, але надала до суду заяву, в якій просила суд про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити без надання строку для примирення. Відповідач у судове засідання не з`явився, але надав до суду письмову заяву, в якій просив суд про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги позивачки визнав у повному обсязі, на розірвання шлюбу з позивачкою згоден без надання строку для примирення. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, від яких надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, що відповідає положенням ч. 3 ст. 211 ЦПК України, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, надані докази, давши їм оцінку в сукупності, вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому, суд приймає визнання відповідачем позову, і вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Суд вважає, що між сторонами склалися правовідносини, що випливають із сімейного законодавства, пов`язані з припиненням шлюбу між подружжям, тому при вирішенні спору між сторонами слід керуватися Сімейним Кодексом України. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Зі свідоцтва про одруження вбачається, що 09 жовтня 2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Арцизького районного правління юстиції Одеської області зареєстровано шлюб між [PERSON] (а.с. 3, 4) та [PERSON] (а.с. 7, 8), про що було зроблено запис за № 65 (а.с. 5, 10). Сторони мають одну неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 6). Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до припинення шлюбних відносин чи їх збереження є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Згідно зі ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, коли буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що шлюб носить формальний характер. Сторони фактично припинили подружні стосунки, відносини не підтримують. Суперечок матеріального характеру, майнових претензій один до одного в них немає, спірне майно відсутнє. За таких обставин суд вважає, що сім`я розпалася, подальше спільне проживання сторін і збереження їхньої родини неможливо, родина розпалася остаточно й шлюб між ними варто розірвати. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Як вбачається із свідоцтва про одруження у зв`язку з реєстрацією шлюбу позивачка змінила прізвище, у якої до шлюбу було прізвище « [PERSON] ». Позивачка не виявила бажання після припинення шлюбу змінити своє наявне прізвище на дошлюбне, про що зазначила у заяві, зверненій до суду, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав після припинення шлюбу між сторонами змінювати прізвище позивачки. Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд також вважає за необхідне роз`яснити, що згідно абз. 2 ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України. Так, за приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Статтею 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» встановлений порядок розподілу витрат у разі визнання позову. Так, відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи позивачкою були понесені судові витрати у вигляді 840,80 грн. судового збору, позовні вимоги позивачки задоволені повністю, а відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов. Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги, що судом ухвалено рішення про задоволення заявленого позивачкою позову про розірвання шлюбу, який відповідач до початку розгляду справи по суті визнав, враховуючи положення ст. 141, ч. 1 ст. 142 ЦПК України, суд прийшов до висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки судового збору у розмірі 420,40 грн. та повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме 420,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved