Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 20.07.1995 року їй та її сімї у складі пяти осіб було видано обмінний ордер №1142 на вказану квартиру, за умовами якого у квартиру позивачки за адресою: [ADDRESS], вселилася сімя відповідачів, однак ще до початку процедури обміну вони звернулися до органу приватизації та в подальшому на їх імя було оформлено розпорядження органу приватизації і свідоцтво про право власнсоті, які вони не отримували і про їх існування нікому не було відомо. Також позивачка повідомила, що згідно розпорядження Суворовської райадміністрації №700 від 16.11.2011 року на її імя відкрито особовий рахунок, з часу обміну житла безпершкодно ним користується, вирішити спір іншим шляхом можливості не має, оскільки три особи з чотирьох, з ким проводився обмін, померли, а [PERSON] являється спадкоємцем. Посилаючись на вимоги ст.344 ЦК України, позивачка просить вимоги задовольнити. У судове засідання сторони подали заяви, згідно яких позивачка наполягала на задоволенні позовних вимог, відповідачі проти позову не заперечували, при цьому сторони просили розглядати справу за їх відсутності. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, може заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. За таких обставин, підстави для відкладення розгляду справи, що передбачені ч.ч.1, 2 ст.169 ЦПК України, відсутні. Враховуючи також вимоги ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції Про захист прав людини та основних свобод, ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.4 ст.169 та ЦПК України. Вивчивши та дослідивши надані позивачкою письмові докази, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість її позовних вимог з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що 20.07.1995 року на імя батька позивачки [PERSON] та його сімї у складі пяти осіб було видано обмінний ордер №1142 на квартиру [ADDRESS]. При цьому, за умовами обміну, у квартиру за адресою: [ADDRESS], де проживала сімя [PERSON], вселилася сімя [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Разом з тим, ще до початку процедури обміну, [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до органу приватизації та в подальшому на їх імя 04.04.1994 року УЖКГ виконкому Одеської міської ради було оформлено розпорядження органу приватизації і свідоцтво про право власності, які вони не отримували і про їх існування нікому не було відомо, та право власності за собою у встановленому законом порядку на вказану квартиру не реєстрували. Згідно розпорядження Суворовської райадміністрації №700 від 16.11.2011 року на імя [PERSON] відкрито особовий рахунок. Таким чином, з часу обміну житла позивачка безперешкодно ним користується, три особи з чотирьох, з ким проводився обмін, а саме [PERSON], [PERSON], та [PERSON], померли, а [PERSON] являється спадкоємцем. Отже, на протязі близько 22 років позивачка безперешкодно користується квартирою, жодних вимог від територіальної громади чи інших державних органів, або фізичних осіб, до неї не заявлялось. На підставі ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. На підставі ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема визнання права. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки правомірні, ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved