Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивачка просить суд надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], за межі України, до Федеративної Республіки Німеччина та усіх країн Шенгенської зони на період до досягнення дітьми повноліття без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON], мотивуючи тим, що вона до 27 лютого 2017 року перебувала в шлюбі з відповідачем. В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] та [PERSON], які на даний час знаходяться у неї на вихованні та повному її утриманні. Відповідач [PERSON] участі в утриманні та вихованні дітей не приймає. Вона уклала шлюб із громадянином Республіки Німеччини, тому має намір разом з дітьми виїхати за межі України в Німеччину. Метою виїзду є проживання в Республіці Німеччина та навчання дітей у місцевій школі, відповідач відмовляється надати дозвіл на виїзд дітей, а це не відповідає їх інтересам. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, однак останній подав суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує і просить суд справу розглядати у його відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоч належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, заяви про розгляд справи за його відсутності не подав, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Бучацької РДА в судове засідання не з'явилася, однак подала суду заяву, в якій вказала, що позов визнає і просить суд справу розглядати у її відсутності. Дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини: До 27 лютого 2017 року [PERSON] перебувала в шлюбі з [PERSON]; В шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які проживають з матір'ю; Відповідач не дає згоди для виїзду дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон; Відмова відповідача дати дозвіл для виїзду дітей за кордон не відповідає їх інтересам. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, що дозволяли б їй розвиватися фізично, розумово, духовно та у соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом та в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно протоколу №4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом № 11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною волею. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. На підставі ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно п.4 Правил перетину державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що бажання позивачки отримати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], повністю узгоджується з правами та обов'язками, покладеними на матір Сімейним кодексом України. За встановлених обставин та визначених відповідно до них правовідносин, суд приходить до переконання, що відмова відповідача надати дозвіл на виїзд неповнолітніх дітей з України за кордон є необгрунтованою, і вважає, що виїзд неповнолітніх дітей разом з матір'ю за кордон провадиться в інтересах дітей, з метою забезпечення стабільних та гармонійних умов їх життя, а тому позов слід задовольнити частково.

Outcome: partial