Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом про визнання права власності на майно колгоспного двору та спадкове майно посилаючись на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 травня 2013 року, серії [NUMBER]. В книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №28. Після його смерті, залишилось спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 4,98 га., що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У відповідності з вимогами ст. 1220 ЦК України, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. За своє життя [PERSON] заповіт не склав, а тому спадкоємцями вищевказаного нерухомого майна являється- рідна донька [PERSON] та відповідачка, донька - [PERSON] Спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України, відсутні. В установлений 6-ти місячний термін вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до Полтавської районної державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, згідно листа № 02-14/4451 від 20 листопада 2013 року. Тому для вирішення даного питання вона змушена звернутися до суду. Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 вересня 1998 року, ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] належить колгоспному двору, голова якого [PERSON], на праві особистої власності. Вказаний житловий будинок, згідно погосподарської книги № 6, особовий рахунок [NUMBER] на 01 липня 1990 рік відноситься до колгоспного двору, головою якого є [PERSON], а членом є дочка - [PERSON], що підтверджується довідкою №2130 від 18 грудня 2013 року виданою Виконкомом Микільської сільської ради Полтавського району. Так, п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначає, що: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Позивачка, як член колгоспного двору, не втратила права на частку в його майні і згідно вказаних норм має право на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS]. Інша ? частина вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 1993 року належить на праві власності її батькові. Згідно технічного паспорту від 17 жовтня 2014 року, садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] складається з: житлового будинку під літ. «А-1, а», гаражі під літ. «Б, Д, б1», літньої кухні під літ. «В, в», погрібу/Вхідний погріб під літ. « в1, И», сараїв під літ. «в3, Г, Е, Ж, ж, і», сарай (малоцінний) під літ. «е», вбиральні під літ. «З», сінника (тимч.) /Баня під літ. «І/б», навісу (тимчасові) під літ. «в2, Ї», огорожі, ворота під № 1, 2, 4, 5, колодязю/вигріб під №3/№6. Відповідно до архітектурно-будівельного висновку про технічний стан житлового будинку та господарських будівель на [ADDRESS], будівлі розташовані на ділянці без порушень Державних будівельних норм України ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Технічний стан основних конструктивних елементів будівель - задовільний. Даний житловий будинок та господарські будівлі придатні для подальшої експлуатації за призначенням. Померлому [PERSON] належала земельна ділянка площею 4,98 га., що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 березня 2006 року, серії ЯА № 907251. Згідно з вимогами ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України (редакції 1963 року), чинного на час виникнення даних правовідносин, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, вона фактично вступила в управління спадковим майном шляхом постійного проживання і реєстрації та протягом шести місяців з дня відкриття спадщини подала заяву про прийняття спадщини. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов з підстав зазначених в позові, та прохали його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову та прохали відмовити, про що надали заперечення в яких послалися на те, що копію позовної заяви вона-відповідачка отримала рекомендованим листом 02.12.2014 року. Вважає, що позивач звернувся з позовом до неналежних відповідачів оскільки ні вона- [PERSON]., ані Микільська сільська рада не є власниками або розпорядниками зазначеного в позові спадкового майна. Більш того, позивач [PERSON] незаконно, як на її погляд фактично одноосібно користується усім спадковим майном та не допускає її-відповідачку навіть до огляду спадкового майна, що виключає звернення з позовом саме до неї та до Микільської сільської ради. Згідно ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, мають праве зокрема, «... давати усні та письмові пояснення судові, подавати свс доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб...... Згідно ст.128 ЦПК України після одержання копій ухвали про відкриті провадження у справі і позовної заяви відповідач має право подати суду письмове заперечення проти позову із зазначенням доказів, що підтверджують його заперечення. Також відповідач може заперечувати проти позову, посилаючись на незаконність вимог позивача, їх необґрунтованість, відсутність у позивача права на звернення до суду або наявність перешкод для відкриття провадження у справі. Вважає, що позовні вимоги громадянки [PERSON] не підлягають задоволенню внаслідок необгрунтованості, безпідставності та незаконності позовних вимог і неналежності аргументів і доводів позивача з наступних підстав. Так, ст.60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Натомість, позивачем взагалі не було надано суду жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог. Більш того, навіть позовні вимоги позивачем сформульовані незрозуміло, внаслідок чого неможливо встановити підстави для задоволення вимоги на визнання за [PERSON] ? частину житлового будинку та підстави задля задоволення вимоги на визнання за [PERSON] 3/8 частин житлового будинку. Вимога стягнути з відповідачки на користь [PERSON] судовий збір взагалі безпідставна та незаконна, оскільки позивач подала позов до двох відповідачів, а судовий збір вимагає стягнути лише з неї, що викликає в неї підозри щодо шахрайських намірів позивача. Позивач в своєму позові, як на підставу для задоволення частини її позовних вимог, посилається на довідку виконкому Микільської сільської ради №2130 від 18.12.2013 року, яка визначає [PERSON] як члена колгоспного двору у [ADDRESS] станом на 01.07.1990 року. І саме на підставі цього, посилаючись на положення п.6 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», позивач [PERSON] вважає, що буцімто як член колгоспного двору, вона ([PERSON]) нібито не втратила права на 1/4 частку в його (колгоспного двору) майні, що розташовані в [ADDRESS]. Однак, саме п.6 (підпункт «г») зазначеної Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначено, що на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Тобто, позивачем [PERSON] пропущено процесуальний строк звернення з позовом про витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що по [ADDRESS], що збереглося на 15 квітня 1991 року і позивач не звернулась до суду з заявою про поновлення або продовження строку. Статтею 72 ЦПК України визначені наслідки пропущення процесуальних строків - «Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленим законом або судом». Тобто, право позивача [PERSON] на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року було втрачено ще 20 років тому в зв'язку із закінченням строку. Окрім цього, так само посилаючись на положення п.6 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», позивач [PERSON] вважає, що буцімто як член колгоспного двору, вона ([PERSON]) нібито не втратила права на 1/4 частку в його (колгоспного двору) майні, що розташовані в [ADDRESS] і тому просить суд, зокрема, визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, які складаються з: житлового будинку під літ. «А-1, а», гаражів під літ. «вЗ, Г,Е,Ж, х, і», сараю під літ. «е», огорожі, ворота під №1, 2, 4, 5, колодязю/вигріб під №3/№6, що розташовані в [ADDRESS], як на майно колгоспного двору. Однак, згідно п.6 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося: Тобто, якщо б у позивача [PERSON] навіть теоретично збереглося право на частку майна зазначеного колгоспного двору, то вона мала б право лише на ту частку майна, яке було в наявності на час вибуття - 15 квітня 1991 року. А те майно, 1/4 частину котрого [PERSON] незаконно вимагає визнати її власністю, було набуто померлим [PERSON] в період з 1998 року по 2003 рік, що було підтверджено рідною матір'ю позивачки - [PERSON]., а також іншими свідками у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет позову - [PERSON], Полтавська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання однією сім'єю задля подальшого підтвердження власності на придбане під час спільного проживання майно та з метою подальшого поділу спільного майна. Копію рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 27 серпня 2014 року по зазначеній справі було надано позивачем [PERSON] в якості письмового доказу у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], Микільської сільської ради Полтавського району, І.П., третя особи, яка не заявляють самостійних вимог на предмет позову - Полтавська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно колгоспного двору та на спадкове майно. При цьому позивач [PERSON] не надала суду доказів того, що зазначене нею майно, 1/4 котрого (майна) вона вимагає визнати її власністю як майно колгоспного двору, було набуто саме підчас існування колгоспного двору. Все це також неспростовно свідчить про безпідставність позовних вимог [PERSON] І саме головне, усі свої позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтовує положеннями п.6 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». При цьому позивач [PERSON] або навмисно, або за незнанням не зважила на той факт, що зазначений нею п.6 Постанови Пленуму ВСУ №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» визначає практику застосування судами ЗУ «Про власність» на правовідносини, які виникли після введенню в дію цього Закону, а також дію Постанови Верховної Ради УРСР від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону «Про власність» на правовідносини що виникли раніше (до 15 квітня 1991 року). Але згадані ЗУ «Про власність» та Постанова Верховної Ради Української PCP від 26 березня 1991 року «Про введення в дію Закону «Про власність» втратили чинність на підставі Закону України №997-v від 27.04.2007 року «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України». Тобто, усі позовні вимоги позивача [PERSON] на думку відповідачки ґрунтуються на Законах та законодавчих Актах України, які втратили чинність ще у 2007 році, а тому безпідставні та не відповідають вимогам чинного законодавства України, внаслідок чого позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. А тому прохала визнати право власності на майно в порядку спадкування за позивачкою та за нею в рівних частинах по 1\\2 на будинок та господарські споруди. В судовому засіданні представник відповідача: Микільської сільської ради Полтавського району суду пояснив , що дісно відповідачка проживала у спірному будинку з батьком [PERSON] , матір»ю [PERSON] та іншими членами родини з дня свого народження і до вибуття 25.09.1982 року . Тобто вибула до часу з якого \\б мала набути право на частку у майні колгоспного двору як його член. А позивачка, яка народиласа 17.06.1985 року і була зареєстрована та постійно проживала спільно з батьком [PERSON] , матір»ю [PERSON] та іншими членами родини, за адресою: [ADDRESS] набула право на частку у майні колгоспного двору оскільки по законодавству колгоспні двори припинили існування 01.07.1990 року. Також на підтвердження своїх слів надав виписку з погосподарської книги. Представник третьої особи: Полтавської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився надавши суду заяву з проханням справу слухати у їх відсутність, у вирішенні спору поклались на розсуд суду. Суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з»явившихся сторін по наявним матеріалам справи та за наявності від них відповідних заяв. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 травня 2013 року, серії [NUMBER]. В книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за №28. Після його смерті, залишилось спадкове майно, яке складається з ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 4,98 га., що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району та призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У відповідності з вимогами ст. 1220 ЦК України, після його смерті відкрилася спадщина на належне йому майно. За своє життя [PERSON] заповіт не склав, а тому спадкоємцями вищевказаного нерухомого майна являється- рідна донька [PERSON] та відповідачка, донька - [PERSON] Спадкоємці, які мають право на обов'язкову частку у спадщині відповідно до ст. 1241 ЦК України, відсутні. В установлений 6-ти місячний термін вона звернулася із заявою про прийняття спадщини до Полтавської районної державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на житловий будинок, згідно листа № 02-14/4451 від 20 листопада 2013 року. Згідно свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок від 15 вересня 1998 року, ? частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] належить колгоспному двору, голова якого [PERSON], на праві особистої власності. Вказаний житловий будинок, згідно погосподарської книги № 6, особовий рахунок [NUMBER] на 01 липня 1990 рік відноситься до колгоспного двору, головою якого є [PERSON], а членом є дочка - [PERSON], що підтверджується довідкою №2130 від 18 грудня 2013 року виданою Виконкомом Микільської сільської ради Полтавського району. Так, п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначає, що: а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Позивачка, як член колгоспного двору, не втратила права на частку в його майні і згідно вказаних норм має право на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS]. Інша ? частина вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 квітня 1993 року належить на праві власності її батькові. Згідно технічного паспорту від 17 жовтня 2014 року, садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] складається з: житлового будинку під літ. «А-1, а», гаражі під літ. «Б, Д, б1», літньої кухні під літ. «В, в», погрібу/Вхідний погріб під літ. « в1, И», сараїв під літ. «в3, Г, Е, Ж, ж, і», сарай (малоцінний) під літ. «е», вбиральні під літ. «З», сінника (тимч.) /Баня під літ. «І/б», навісу (тимчасові) під літ. «в2, Ї», огорожі, ворота під № 1, 2, 4, 5, колодязю/вигріб під №3/№6. Відповідно до архітектурно-будівельного висновку про технічний стан житлового будинку та господарських будівель на [ADDRESS], будівлі розташовані на ділянці без порушень Державних будівельних норм України ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень». Технічний стан основних конструктивних елементів будівель - задовільний. Даний житловий будинок та господарські будівлі придатні для подальшої експлуатації за призначенням. Померлому [PERSON] належала земельна ділянка площею 4,98 га., що розташована на території Микільської сільської ради Полтавського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 27 березня 2006 року, серії ЯА № 907251. Згідно з вимогами ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК України (редакції 1963 року), чинного на час виникнення даних правовідносин, для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління спадковим майном; подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, хто його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно ст.16 ЦК України передбачено право суду захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Так суд вважає безпідставними твердження відповідачки про те, що позивачка не набула права на частку у майні колгоспного двору оскільки на час її народження 17.06.1985 року було прийнято рішення виконкому сільської ради від 22.01.1985 року протокол № 1 , згідно якого домоволодіння в [ADDRESS], яке відносилось до колгоспного двору було розділено по ? частині після смерті [PERSON] між дружиною та сином ([PERSON] та [PERSON]). А отже на думку відповідачки фактично переведено колгоспний двір в робочий до народження позивачки. Дані твердження спростовуються свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 15.09.1988 року, згідно якого [PERSON]- батько позивачки отримав у власність ? житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: [ADDRESS], Полтавського району, який рахується як колгоспний двір. Також суд вважає, безпідставними твердження відповідачки та її представника, про пропущення строку звернення до суду позивачем на майно колгоспного двору оскільки позивачка набула права звернення до суду по даному позову після відкриття спадщини після смерті батька 27.05.2013 року. На підставі викладено суд вважає позов таким, що підлягає до задоволення. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: approved