Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що нею разом із чоловіком [PERSON] у 1965 році в с. Великосілля Герцаївського району Чернівецької області було побудовано житловий будинок та зведено господарські споруди. Незважаючи на те, що житловий будинок зареєстрований у сільській раді за чоловіком, свідоцтва про право власності на вказане нерухоме майно ним отримано не було. [INFO] її чоловік помер. Як спадкоємець померлого за законом першої черги, спадщину прийняла своєчасно та вважає, що їй як дружині померлого належить 1/2 частина житлового будинку, як такий, що набутий за час шлюбу, а інша 1/2 частина вказаного будинку має перейти до неї в порядку спадкування за законом. Діти - [PERSON] (третя особа за даним позовом) та [PERSON] спадщину не прийняли. Зважаючи на те, що нотаріусом у видачі свідоцтв про права на спадщину за законом та право власності на частку у спільному майні подружжя було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на означене нерухоме майно, просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку в порядку спадкування та на 1/2 частину як спільне майно подружжя. В судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Лункіська сільська рада Герцаївського району в судове засідання свого представника не направила, однак подала суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, так як проти задоволення позову не заперечує. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] суду пояснив, що є сином позивачки та померлого [PERSON] На час смерті батька проживав у власному господарстві, тобто окремо від батьків. До нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався та на спадщину не претендує. Свідок [PERSON] суду пояснила що вона є донькою позивачки та померлого [PERSON] Вже тривалий час вона проживає у Російській Федерації, громадянкою якої є. Із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, оскільки на спадщину не претендує. Суд, вислухавши пояснення представниці позивачки, третьої особи, допитавши свідка та дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Так, з матеріалів справи вбачається, що по [ADDRESS] розташовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та господарських споруд. Згідно технічного паспорту на вказаний житловий будинок, останній зареєстрований у сільській раді за [PERSON] з 1965 року (а.с. 16-23). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на час побудови спірного жилого будинку, право власності це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1965 році питання набуття права власності на житлові будинки регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року) і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР був встановлений інструкцією, яка була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 4, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Пленум Верховного Суду України у п. 9 своєї постанови від 04.10.1991 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» роз'яснив, що право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. Судом встановлено, що позивачка 27 липня 1963 року зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с.51). Статтею 125 Сімейного кодексу УРСР 1926 року (чинний на час будівництва житлового будинку) визначено, що майно, нажите подружжям спільною працею в період шлюбу, вважається належним обом членам подружжя на засадах спільної власності в рівних частках. Інше ж майно складає окрему власність кожного з них. Отже, за змістом вищевказаної норми закону, кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок побудований на відведеній в установленому порядку земельній ділянці та зареєстрований в сільській раді з 1965 року за [PERSON], на час коли останній перебував у шлюбі з позивачкою, то будинок вважається їх спільним майном та з того часу вони стали його співвласниками в рівних частках, тобто по 1/2 частин кожний. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER] виданим виконкомом Лунківської сільської ради Герцаївського району [INFO]. Таким чином відкрилася спадщина, в т.ч. й на частину вищевказаного житлового будинку з господарськими спорудами. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] за життя заповіту не склав, а тому спадкування має місце за законом. Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Право на спадкування мають особи, визначені в заповіті, а у випадку відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від неї, право на спадкування одержують спадкоємці за законом (ст. 1223 ЦК). Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст. 71 Закону України «Про нотаріат», у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Як вбачається з матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON], позивачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка (а.с.42). Син спадкодавця - [PERSON] (а.с.50), тобто третя особа за даною справою протягом строку для прийняття спадщини до нотаріуса із заявою про прийняття останньої не звертався, а відтак вважається таким, що спадщину не прийняв (а.с.47 зворот). За постановою нотаріуса від 06 травня 2015 року позивачці було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на 1/2 частину житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами та про право власності на ? частину спірного житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями і спорудами як частку в спільному майні подружжя через відсутність правовстановлюючих документів на нього (а.с. 52 зворот, 53) За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що оскільки на момент смерті [PERSON] вищевказаний спірний будинок був повністю збудований, прийнятий в експлуатацію та рахується в сільській раді за останнім, то вимоги позивачки про визнання за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами як спільне майно подружжя та на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами в порядку спадкування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі ст.ст.1216, 1217, 1220-1223, 1261, 1268-1270, 1273, 1275 ЦК України, ст. 125 Сімейного кодексу УРСР 1926 року, ст. 71 Закону України «Про нотаріат»,

Outcome: approved