Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

Позивач, остаточно уточнивши свої вимоги, мотивує їх тим, що відповідно до заяви б/н від 5 вересня 2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Строк дії кредитного ліміту відповідає строку дії картки. В подальшому кредитний ліміт змінювався. Оскільки відповідачем не були виконані належним чином прийняті на себе зобов`язання за договором, станом на 2 квітня 2021 року утворилася заборгованість - 21702 грн. 06 коп., а тому просить стягнути на його користь борг та судовий збір. Представник позивача в судове засідання не з`явився про місце, день та час розгляду справи сповіщений належним чином. Від нього надійшла письмова заява про слухання справи в його відсутність та підтримання позовних вимог, проти винесення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що відповідачем отримано 16082 грн. 54 коп., внесено на погашення заборгованості 14 470,00 грн. Визнає позов в частині не повернутої частини тіла кредиту в сумі 1612 грн. 54 коп., в іншій частині позов не визнав. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 6 липня 2020 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду на 2 жовтня 2020 року. Протокольною ухвалою головуючого від 2 жовтня 2020 року відкладено розгляд справи до 17 листопада 2020 року у зв`язку з витребуванням позовної заяви у позивача. 17 листопада 2020 року відкладено розгляд справи до 22 січня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці. Протокольною ухвалою головуючого від 22 січня 2021 року відкладено розгляд справи до 5 березня 2021 року за клопотанням представника відповідача. Протокольною ухвалою головуючого від 5 березня 2021 року оголошено перерву в судовому засіданні до 1 квітня 2021 року за клопотанням представника відповідача. 1 квітня 2021 року відкладено розгляд справи до 28 травня 2021 року у зв`язку з перебуванням головуючого на лікуванні. 28 травня 2021 року відкладено розгляд справи до 8 липня 2021 року у зв`язку з участю головуючого судді у семінарі для суддів. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено під час розгляду справи, відповідно до договору № б/н від 5 вересня 2006 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. У подальшому кредитний ліміт збільшувався (а.с. 102). До позовної заяви позивачем додано Умови та правила надання банківських послуг, які не містять підпису відповідача та дати їх затвердження і період протягом якого указані Правила були чинними. З наданих позивачем розрахунків слідує, що станом на 2 квітня 2020 року заборгованість відповідача перед банком становить 21702 грн. 06 коп., яка складається з: 0,00 грн. - заборгованість за поточним тілом кредиту; 16082,54 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0,00 грн. - заборгованість за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - заборгованість за простроченими відсотками; 5619,52 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 0,00 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нарахованої комісії. а також штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 0,00 грн. - штраф (фіксована частина). 0,00 грн. - штраф (процентна складова). У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року (провадження № 14-131цс19) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 5 вересня 2006 року, посилався на Витяг з Тарифів Банку Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, розміщені на сайті банку, як невід`ємні частини спірного договору. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) та постанові Великої Палати Верховного суду від 3 липня 2019 року у справі №342/180/17 (провадження №14-131цс19) і не спростована позивачем при розгляді вказаної справи. Згідно частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. У ст. 628 ЦК України йдеться про те, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У зв`язку з викладеним суд вважає, що відсутні підстави для покладення на відповідача обов`язку сплати відсотків. Таким чином судом встановлено, що загальна заборгованість відповідача перед банком станом на 2 квітня 2021 року становить 16082,54 грн. заборгованості за тілом кредиту. Як вбачається з розрахунку, наданого банком (а. с. 91-98), за період з 3 квітня 2017 року по 1 квітня 2020 року відповідачем було внесено на свій рахунок коштів на загальну суму 14 470 грн. 00 коп. Згіднонаданого банком другого розрахунку (а. с. 178-181) банк погашав відсотки за рахунок тіла кредиту (четверта колонка вказаного розрахунку). Доказів погодження сторонами договору в письмовій формі такого порядку погашення відсотків позивачем не надано. Такі дії банку не відповідають суті кредитних правовідносин, оскільки проценти за своєю суттю є платою за користування кредитними коштами. Отже, шляхом погашення відсотків за рахунок тіла кредиту банк безпідставно збільшив тіло кредиту. Таким чином, в процесі розгляду справи встановлено, що відповідачем було використано кредитних коштів на загальну суму 16 082 грн. 54 коп., а внесено на погашення заборгованості кошти в розмірі 14 470,00 грн. Отже, заборгованість за тілом кредиту становить 1612,54 грн. (16082,54 - 14 470,00). Відповідно до вимог ст .ст. 525-526, 530, 1050 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається, тому позичальник зобов`язаний своєчасно вносити плату за користування грошима.А тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в сумі 1612,54 грн. заборгованості за кредитним договором. В задоволенні позову в іншій частині належить відмовити за необґрунтованістю вимог. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам (7% від 2102 гривні 00 копійок) 147 грн. 14 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial