Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-04 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з указаним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22 квітня 2005 року між Червонослобідською сільською радою, Черкаського району, Черкаської області, в особі сільського голови Михайленко З.М. та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки площею 0,3839 га строком на 2 роки з правом викупу. Між позивачкою та третьою особою [PERSON] 01 квітня 2006 року укладено договір про організацію спільної діяльності та будівництво адміністративного приміщення з їдальнею за адресою: с. Червона Слобода , Черкаського району, Черкаської області, на розі вулиць Жовтнева -Чкалова . У відповідності до договору оренди земельної ділянки та договору про спільну діяльність на орендованій площі було побудовано ряд нежитлових споруд. 27 липня 2006 року [PERSON] звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою про визнання права власності на самочинне будівництво, рішенням якого 11 вересня 2006 року позов задоволено. Однак, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 07 жовтня 2009 року дане рішення скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд, після чого позовна заява залишена позивачем [PERSON] без розгляду. У 2013 році [PERSON] у КП «Черкаське обласне об`єднання БТІ» було замовлено та виготовлено технічний паспорт на комплекс нежитлових будівель. А позивачкою 10 серпня 2017 року замовлено висновок Товарної біржі «Універсальна», яким визначено ринкову вартість комплексу нежитлових будівель. Оскільки будівництво велося, у тому числі позивачкою, і таке будівництво є самовинним, а право власності на самочинне будівництво може бути визнано відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України за особою, яка його здійснила, просить суд визнати право власності на самочинно побудований комплекс нежитлових будівель, що знаходяться по вул. Жовтневій, 17 в с. Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області . У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та пояснив, що між Червонослобідською сільською радою, Черкаського району, Черкаської області, в особі сільського голови Михайленко З.М. та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] 22 квітня 2005 року був укладений договір оренди земельної ділянки площею 0,3839 га строком на 2 роки з правом викупу. Вважає даний договір пролонгованим. Крім того зазначив, що 01 квітня 2006 року між позивачкою та третьою особою [PERSON] укладено договір про організацію спільної діяльності та будівництво адміністративного приміщення з їдальнею за адресою: с. Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області, на розі вулиць Жовтнева -Чкалова . У відповідності до указаних договорів було побудовано ряд нежитлових споруд. Указав, що 27 липня 2006 року [PERSON] звернувся до Черкаського районного суду Черкаської області з позовною заявою про визнання права власності на самочинне будівництво, рішенням якого 11 вересня 2006 року позовні вимоги задоволено, однак 07 жовтня 2009 року ухвалою Апеляційного суду Черкаської області дане рішення скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд, після чого позовна заява залишена позивачем без розгляду. Зазначив, що позивачка добросовісно утримує указані приміщення вже 13 років та сплачує орендну плату за користування земельною ділянкою на розрахункові рахунки Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області. Крім того повідомив, що указані нежитлові приміщення відповідають державним будівельним нормам, оскільки уповноваженими особами не виносилося жодних приписів щодо можливих порушень таких норм. Зазначив, що позивачка зверталася до ДАБІ в межах останніх двох місяців, однак результатів це не дало. Просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що договір оренди був укладений з [PERSON] у 2005 році строком на 2 роки під розміщення станції технічного обслуговування. Однак, строк дії указаного договору не продовжувався та на даний час вичерпав свою дію. Крім того, відповідно до даних Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області, дана земельна ділянка не перебуває в оренді у будь-кого. Вважає посилання представника позивача щодо сплати орендної плати за користування земельною ділянкою безпідставним, оскільки ні позивачкою, ні її представником не подано жодних квитанцій на підтвердження такої сплати. Також зазначив, що позивачкою не надано доказів, які б стосувалися узаконення будівництва чи отримання дозволу на початок будівництва. В матеріалах справи немає даних щодо того, чи зверталася позивачка до ДАБІ, адже спочатку вона мала б звернутися до компетентного органу. Указаної позиції притримується і Верховний Суд (постанова Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №127/18746/15-ц). Вважає, що позивачка безпідставно користується земельною ділянкою. Відомостями щодо ведення будівництва останньою на даній земельній ділянці сільська рада не володіла. Вказав, що сільській раді будо відомо про будівництво [PERSON] на земельній ділянці, про його договір щодо спільної діяльності з позивачкою, але що вона має відношення до будівництва цих об`єктів сільська рада не знала. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Державної архітектурно-будівельної інспекції у Черкаській області у судовому засіданні зауважила, що позиція контролюючого органу полягає в запереченні проти позовної заяви. Вказала, що земельна ділянка передавалася [PERSON] і договір оренди був короткостроковим. Такі земельні ділянки при короткостроковому договорі не передаються для будівництва, тому у договорі зазначено лише про розміщення станції технічного обслуговування, а не про її будівництво. Крім того, не надано жодних доказів, що позивачка приймала участь у будівництві цих приміщень. Не відомо у якому обсязі передбачав договір про спільну діяльність її участь у цьому будівництві. Вважає, що так, як за твердженням позивачки існує проектна документація, то вона могла отримати дозвіл на будівництво або здати приміщення в експлуатацію після завершення будівництва. Крім того, у 2015 році була будівельна амністія, однак позивачка не звернулася до Державної архітектурно-будівельної інспекції України для узаконення самочинного будівництва. Зазначила, що стаття 376 ЦК передбачає визнання права власності на самочинне будівництво за двох умов: якщо земельна ділянка використовується за цільовим призначенням і якщо не порушено державні будівельні норми. Однак, цільове призначення, зазначене у договорі оренди, порушено. Разом з тим, твердження представника позивача про те, що не порушено державних будівельних норм при будівництві спірних приміщень, доказами не підтверджено. Вважає, що спочатку позивачці необхідно звернутися до контролюючого органу для оформленням необхідної документації на будівлі, а у разі відмови такого оформлення остання зможе оскаржити дії інспекції у суді. Крім того, твердження представника позивачки щодо звернення [PERSON] протягом останніх двох місяців до ДАБІ не відповідає дійсності та нічим не підтверджується. Зауважила, що у договорі оренди земельної ділянки не міститься відомостей щодо того, де саме знаходиться в с . Червона Слобода, Черкаського району, Черкаської області дана земельна ділянка, вказано лише, що в адміністративних межах такої сільської ради, однак у позовній заяві зазначено конкретну адресу. Крім того, технічний паспорт виготовлений на замовлення [PERSON] . Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між Червонослобідською сільською радою, Черкаського району, Черкаської області в особі в.о. сільського голови с. Червона Слобода Михайленко З.М. та суб`єктом підприємницької діяльності - фізичною особою [PERSON] 22 квітня 2005 року укладено договір оренди земельної ділянки, який зареєстрований у Черкаському районному відділі регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №040579600081 від 26 квітня 2005 року. Відповідно до додаткової угоди №3 про внесення змін та доповнень до договору оренди землі від 22 квітня 2005 року, укладеної 29 липня 2009 року, пункт 4 договору оренди земельної ділянки викладено у такій редакції: «Договір укладено на 5 (п`ять) років з наступним правом викупу». Указану додаткову угоду зареєстровано у Черкаському районному відділі регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі вчинено запис №040979600017 від 29 липня 2009 року. Оскільки у матеріалах справи міститься додаткова угода №3, суд вважає, що договір оренди між Червонослобідською сільською радою, Черкаського району, Черкаської області та СПД фізичною особою [PERSON] було пролонговано на 5 років до 29 липня 2014 року, після чого строк дії договору оренди землі закінчився. Доказів звернення до Червонослобідської сільської ради, Черкаського району, Черкаської області з питань продовження дії указаного договору оренди земельної ділянки позивачка суду не надала. Одночасно, представник відповідача заперечив продовження строку його дії. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у ч. 1 ст. 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним. Відповідно до п. 1 договору оренди землі від 22 квітня 2005 року СПД фізичній особі [PERSON] надано земельну ділянку під розміщення станції технічного обслуговування автомобілів за рахунок порушених земель в адмінмежах Червонослобідської сільської ради, в межах населеного пункту с. Червона Слобода. Позивачка, посилаючися на договір про спільну діяльність від 01 квітня 2006 року, укладений між нею та [PERSON] , у додатку №1 до якого зазначено про домовленість організації спільної діяльності та будівництва адмінприміщення з їдальнею та складських приміщень за адресою: с . Червона Слобода , на розі вулиць Жовтнева-Чкалова , як на підставу набуття права власності на самочинне будівництво, зазначає, що спірні приміщення збудовано у відповідності до цих договорів. Однак, суд критично ставиться до даного твердження, оскільки у договорі оренди землі чітко зазначено, що земельна ділянка надана лише під розміщення станції технічного обслуговування автомобілів, а не під будівництво їдальні та складських приміщень. Разом з тим, жодних доказів, крім договору про спільну діяльність від 01 квітня 2006 року, щодо того, що саме позивачкою побудовано спірні будівлі, до суду надано не було. Відповідно до ч. 3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (ч. 4 ст. 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об`єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об`єкті нерухомості. Зазначений висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 28 січня 2015 року у справі № 6-225цс14 та від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15. Також представник позивача у своїх поясненнях зазначив, що позивачка утримує нежитлові приміщення вже 13 років та оплачує оренду землі, однак на підтвердження своїх слів не зміг надати квитанції чи інше можливі докази такої сплати. Крім того, представник позивача на запитання представника третьої особи щодо того, чому не отримано технічну та проектну документацію на самочинно побудовані будівлі, відповів, що така документація розроблялася, однак підтвердити свою відповідь жодним чином не зміг, як і не зміг підтвердити доказами факт звернення позивачки до ДАБІ для узаконення самочинно збудованого приміщення. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право (п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)»). Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об`єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Аналогічний висновок викладено і у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі №127/18746/15ц, в якому Верховний Суд вказав на те, що суди не звернули уваги, що особа, здійснивши самочинне будівництво, до компетентних державних органів щодо прийняття забудови до експлуатації та оформлення права власності не зверталася, що свідчить про відсутність спору про право. Матеріали справи не містять даних щодо звернення позивачки до відповідного територіального органу Державної архітектурно-будівельної інспекції щодо приймання самочинно збудованого комплексу нежитлових приміщень в експлуатацію. Позивачкою не надані також докази про попередні обстеження об`єкта, докази відповідності самочинного об`єкта будівельним нормам і правилам, можливості його безпечної та надійної експлуатації, відповідність пожежним та санітарним нормам. Рішення суду про визнання права власності на самочинно зведені будівлі та споруди має ґрунтуватись на оцінюванні наявних у матеріалах справи документів та інших доказів на підтвердження обставин, за наявності яких можливе задоволення таких вимог, зокрема: рішення компетентного органу про надання земельної ділянки для забудови; ступінь готовності самочинного будівництва; чи порушуються цим будівництвом права та законні інтереси інших осіб; в якому році було зведено самочинні будівлі; відповідність самочинно зведених будівель архітектурним, будівельним, санітарним, протипожежним правилам та нормам; наявність акту приймання в експлуатацію або сертифікату відповідності. Тобто, вирішуючи справу щодо самочинного будівництва, суд повинен перевіряти загальні умови, дотримання яких вимагається під час будівництва об`єкта нерухомості, в тому числі наявності права на земельну ділянку, на якій ведеться нове будівництво, дотримання цільового призначення та дозволеного використання земельної ділянки, наявність затвердженої в установленому порядку проектної документації, яка є підставою для видачі дозволу на будівництво, дозвіл на будівництво, дотримання правил, нормативів, прав та законних інтересів інших осіб. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі №0541/3459/12 та від 19 листопада 2018 року по справі № 359/6204/16. Як вбачається з матеріалів справи, позивачкою таких доказів суду не надано. Оскільки позивачка не підтвердила існування обставин, за яких суд може визнати за нею право власності на самочинно побудований комплекс нежитлових будівель, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed