Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з цим позовом мотивуючи тим, що 04.06.2001 року помер її батько [PERSON], у звязку з чим відкрилася спадщина, до складу якої ввійшло право на земельну частку пай, яке було посвідчено сертифікатом серії СМ №0202513. Вона прийняла спадщину, однак оформити в нотаріуса не спроможна, так як оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу був втрачений. Просила визнати за нею право на цю земельну частку (пай) розміром 3,34 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї ділянки в натурі на місцевості. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і в своїх поясненнях підтвердила обставини викладені в позовній заяві, доповнивши, що за життя батько позивачки [PERSON] склав заповіт на свою співмешканку [PERSON], однак остання спадщину за життя не прийняла і померла 18.09.2007 року в Кролевецькому будинку інтернаті для пристарілих. Дітей вона не мала, тобто позивачка є спадкоємцем першої черги за законом, однак не може отримати свідоцтво про право на спадщину за законом в нотаріальній конторі, оскільки втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай) Представник відповідача в задоволенні позову не заперечував, просив справу розглянути без його участі, про що надав заяву. Представник третьої особи в судове засідання не явився по невідомій причині, клопотання про відкладення розгляду справи не надав. Суд визнав можливим справу розглянути у його відсутності за наявними доказами. Вислухавши пояснення представника позивачки, дослідивши обставини справи, представлені докази та давши їм оцінку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 04 червня 2001 року помер батько позивачки [PERSON], що вбачається із свідоцтва про його смерть, свідоцтва про народження позивача, свідоцтва про шлюб позивачки, копії паспорта (а.с.4-7). За життя\~[PERSON]\~склав заповіт\~посвідчений 20.02.1995\~року головою\~виконкому Чернечослобідської\~сільської ради\~[PERSON],\~яким все\~своє майно\~заповідав своїй\~співмешканці [PERSON],\~яка за\~життя спадщину\~не прийняла\~і померла\~18.09.2007\~року в\~Кролевецькому будинку-інтернаті\~ для\~громадян похилого\~віку та\~інвалідів,\~що вбачається\~з довідки\~Чернечослобідської сільської\~ради,\~копії заповіту,\~копії свідоцтва\~про смерть,\~довідки \~Кролевецького будинку-інтернату\~та інформаційних\~довідок зі\~Спадкового реєстру\~(заповіти/спадкові\~договори)\~та Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підстав свідоцтва про право на спадщину) (а.с.17-19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої ввійшло право на земельну частку (пай) розміром 3,34 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) на території Чернечослобідської сільської ради Буринського району Сумської області, що було посвідчено сертифікатом на земельну частку (пай) серії СМ №0202513 від 19.03.1997 року, яку прийняла його дочка позивачка по справі, будучи спадкоємець першої черги за законом, відповідно до ст.529, п.1) ч.1 ст.549 ЦК УРСР, положення якого діяли на час відкриття спадщини, фактично вступивши в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується довідкою відділу держгеокадастру в Буринському районі та інформаційною довідкою про вартість земельної частки (паю) (а.с.8,11). Разом з тим, позивачка не спроможна отримати свідоцтво про право на спадщину в нотаріуса, оскільки оригінал вищевказаного правовстановлюючого документу був спадкодавцем втрачений, що вбачається з витягу з газети «Рідний Край» (а.с.9). Однак право спадкодавця на вказану земельну частку( пай) у суду сумнівів не викликає, так як фактично, паювання сільськогосподарських земель в Україні розпочалося після прийняття Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» №666/94 від 10.11.1994 року та Указу від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям» №720/95. Зокрема, згідно п.2 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам та організаціям», право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно із законодавством, членами КСП були, зокрема, такі особи: постійні працівники - члени КСП, пенсіонери, які раніше працювали в КСП і залишилися його членами. Крім того, право на земельний пай мають спадкоємці тих членів КСП, які мали таке право, але померли до моменту видачі документа про це право, а саме - земельного сертифіката (Указ Президента України від 10 листопада 1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва»). Тобто відповідно до змісту статей 22,23 Земельного кодексу України ( 1990 р. N 561-XII) та Указу Президента України від 08.08.1995 року право на земельний пай у таких випадках особа набуває за наявності усіх трьох умов - перебування в членах КСП, включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю, одержання КСП Державного акта. Судом встановлено, що [PERSON], будучи колишнім членом КСП пенсіонером був включений до списку громадян, який додавався до Державного акту на право колективної власності на землю серії СМ №000013, який був виданий колективному сільськогосподарському підприємству «Чернечослобідське» 11.07.1995 року і йому\~ вищевказаний сертифікат на право на земельну частку (пай)\~, площею 3,34 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), був виданий, про що було зроблено запис в Книзі реєстрації сертифікатів на право за земельну частку (пай) за №513, але оригінал цього правовстановлюючого документу був втрачений (а.с.12-16). Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК Української РСР, положення якого діяли на час відкриття спадщини, прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Таким чином з огляду на зміст зазначених норм матеріального права та їх аналізу, враховуючи, що позивачка прийняла спадщину, але не може скористатись в повному обсязі своїм правом власності на спадкове майно шляхом нотаріального оформлення спадщини, суд приходить до висновку про обґрунтованість її вимог, а тому позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved