Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-18 00:00:00

Позивачка ставить питання про стягнення з відповідачки заборгованості за договором позики від 28 липня 2019 року у розмірі 23\~900,00 грн. Свої вимоги мотивує тим, що між сторонами був укладений договір позики, згідно якого позивачка передала відповідачці грошові кошти в сумі 23900,00 грн., які остання зобов`язувалася повертати по 2000,00 грн. щомісячно. Незважаючи на неодноразові звернення, до цього часу, кошти не повернуті. Від позивачки надійшла заява про слухання справи в її відсутність, підтримання позову, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді Зарічного районного суду м. Суми від 12 листопада 2019 року у в даній справі відкрите провадження та справа призначена до розгляду на 3 січня 2020 року. Протокольною ухвалою головуючого від 3 січня 2020 року відкладено розгляд справи до 19 лютого 2020 року, у зв`язку з відсутністю доказів сповіщення відповідача. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 28 липня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики, згідно якого позивач передав відповідачу 23900,00 грн., які остання зобов`язувалася повернути до 1 березня 2020 року по 2000,00 грн щомісячно, що підтверджується копією розписки (а.с.6). Відповідач у встановлений термін (та на час розгляду справи - також) позику не повернув. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок договору, а при відсутності таких вказівок відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до частин першої і третьої ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова розписка є належним доказом, що свідчить про укладення сторонами договору позики. Безгрошовість договору може бути підтверджена лише належними і допустимими доказами. За своєю юридичною природою договір позики є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином судом встановлено, що право позивача порушене, відповідач належним чином не виконав умови договору, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved